Музика пропащих богів
Частина перша. Музика для гопників

Глава 1

Колись я був арфістом. Ні, не професійним музикантом, професіоналів я не люблю з дитинства. Адже усі вони ремісники. Візьмемо за приклад сучасних футболістів. Вони зазвичай грають суто на тому рівні, котрий є достатнім для отримання зарплатні. Є, звичайно, винятки. Але то не професіонали, то футболісти. Справжні футболісти. Що вже казати про різницю між справжніми музикантами та лабухами. А втім моя історія не про футбол і навіть не про арфу. Хоча і перший, і друга й грають у ній епізодичні ролі.
Грі на арфі я вивчився самостійно. З дитинства годинами просиджував за інструментом, доводячи своє уміння до досконалості. Звичайно, були в мене й інші захопленні, але вони перебували на другому плані. Головну роль у моєму житті грала моя музика.
Подорослішавши, я не міг не замислитись над наступними двома проблемами. По-перше, як і де здобути засоби до існування? По-друге, як донести свою музику до народу, і на біса йому вона потрібна? Втім перша проблема по суті й не була проблемою як такою. Як казав Остап Бендер, гроші просто таки лежать на дорозі та чекають доки їх підберуть. Може він казав і не зовсім так, але зміст приблизно такий. В результаті на перший план виходила друга проблема.
 Деякий час мені здавалося, що цю складність легко усунути. Я серйозно змірковувався щодо кар’єри мандрівного музики. У містах я міг заробляти, граючи на вулицях, у селах завжди знайдуться добрі люди, що нагодують волоцюгу. Тобто в цілому доволі непоганий варіант. Але він відпав. Коли я розмірковував про романтику подорожей, єднання з природою та ночівлі у чистому полі під відкритим небом, я раптом зрозумів, що нічого не вийде. Справа у тому, що лягаючи спати в траві я не отримаю ніяких гарантій, що в цій траві нема, наприклад, гадюки там, чорної вдови чи ще якоїсь тварюки. Тобто, я, звичайно, можу подивитися, чи є вона там, але ж падлюка й коли я засну може приповзти. Навряд я зможу відійти до сна, знаючи про це. Я ж не святий. Ви розумієте про що я. Тому треба шукати інших шляхів. 
В мене було чимало задумів. Переважно божевільних. Наприклад, придбати магнітофона, безліч аудіокасет та гармату, записати свою музику на плівку, видертися на дах Держпрому та стріляти з гармати касетами. Але, на жаль, грошей в мене ледь вистачило б на бумбокс та касети, не кажучи вже за гармату. Можна було б, звичайно, влізти вночі до магазину та замінити усі компакт-диски, що там продаються, на свої записи. Але тоді меломани мене б зненавиділи, отримавши замість очікуваної творчості улюблених виконавців мою. Я ж добивався зовсім іншої мети.
Однак невдовзі в мене виникли зовсім інші думки. Саме про них, про їх втілення у життя та про те, як я перестав бути музикою я й збираюся вам розповісти.

***
 
З деяких пір в мне встановився новий денний розпорядок. Я прокидаюся рано вранці, відключаю будильник, виходжу з напівтемної кімнати на балкон. Там в мене завжди є сигарети, запальничка та мундштук. Я випалюю три-чотири сигарети та, якщо надворі тепло, залізаю через вікно до кухні. Якщо холодно, вікно зачинене, доводиться добиратися до кухні через кімнату та коридор. На кухні я засипаю каву до кавоварки, заливаю воду, натискаю кнопку “ON” на цьому чудовому електроприборі та вмикаю радіоприймач. Здійснивши ці дії, я приводжу себе в більш-менш пристойний вигляд, випиваю приготований напій, беру арфу та виходжу з квартири, замкнувши двері на висячий замок. Цікаво, чи є ще в когось висячий замок на дверях квартири?
Станція метро знаходиться неподалік від моєї оселі. Там я граю вже близько тижня. Я стелю на брудну підлогу переходу старе простирадло, сідаю на нього, кладу поруч вушанку. Підлога у переході брудна завжди, навіть коли надворі нема й натяку на бруд. Таке враження, що бруд сюди завозять навмисно. Певно у місцевих прибиральниць у цеберках замість води бруд. Але це так, лірика. Так ось, зробивши все вищеописане, я замружуюсь, входжу у стан відчуженості та граю свою музику упереміш із композиціями інших авторів, переважно роком та класикою. Пару разів в мене вкрали шапку, але це не страшно. Вушанок в мене не антресолях близько сотні. Що стосується грошей, є й інші джерела прибутку.

   
***

Цей день почався так само, як і попередні. Я ще не знав, що він стане переломним у моєму житті. Я вийшов на вулицю, закурив та покрокував у напрямку станції метро. На шляху на мене чатувала несподіванка, котра мене вельми потішила. Несподіванка проявлялася у величезній калюжі крові на асфальті. Радіти тут, здавалося б, нічому, бо цілком можливо, що постраждала добра людина. Але я все ж люблю, коли день починається із несподіванки. Неподалік від калюжі виблискував якийсь малий предмет. Я зацікавився та підійшов. Та був ви нагороджений за цікавість чиїмось золотим зубом. Сховавши знахідку до кишені (щоб не дісталася міліції) я продовжив свій шлях.
Неподалік від кінцевого пункту призначення до мене причепилася циганка. Вона схопила мене за рукав та наполегливо вимагала «позолотити руцю».     
– Позолотити, кажеш? Легко! – вигукнув я, суючи їй у долоню золотий зуб. Звільнивши рукав та залишивши ошелешену циганку на тому самому місці, поспішив до входу у підземку.
   
***

Розташувавшись як завжди у переході з арфою, я заплющив очі та почав грати. Із заплющеними очима легше відчувати інструмент. Не знаю чому, але факт залишається фактом.
Якщо у вас в школі були уроки музики, вам звісно пропонували спробувати визначити зміст, що композитор вклав у музичний твір. З боку вашого вчителя це була дурна справа. Безумовно, при створенні музики в неї вкладається певна ідея. Але яка саме – відомо лише авторові. Нікому не дано цього визначити, яким би знавцем музики він себе не вважав. Кожен вкладає у музику власний зміст. Втім, це стосується й інших галузей мистецтва.
Наприклад, якщо вести мову про композицію «Зупинка серця», яку я нерідко виконував у метро, я впевнений, що жоден слухач не має гадки, який саме зміст я туди вклав.
Сюжет, що лежить в основі цієї мелодії, є доволі простим. Уявіть собі звичайнісінького парубка, що поспішає додому. Чому він так спішить? Йому до нестями хочеться справити нужду. Довкола на видно жодного придатного для цього місця, окрім того хлопець занадто культурний, щоб випорожнити кишечник прямо на вулиці. Він біжить додому на всіх парах, вбігає до свого під’їзду, підіймається на потрібний поверх, в нього блимає на периферії свідомості думка «яка наволоч розбила скло?», але це не має значення на даний момент. Він намагається відімкнути двері, руки змерзли та тремтять, але нарешті все виходить. Хлопець вбігає до квартири, зачиняє вхідні двері, не розбуваючись вбігає до туалету, спускає штани та, полегшено зітхнувши, опускається на унітаз. Він переживає миттєвості, що входять в число найприємніших в його житті. Раптом молодий чоловік відчуває, що хтось хапає його за сраку. «Це ж неможливо!» – думає хлопець і помирає від зупинки серця. А коли б серце в нього не було заслабким, він би дізнався, що ніхто його за гузно не хапав. Це була нитка, що вилізла з його старого светра, саме вона й створила таке враження.
Я зіграв «Зупинку серця», зіграв ще декілька власних мелодій та вирішив зробити перекур. Мені хотілося палити, окрім того виникло враження, що на мене пильно дивляться. Розплющивши очі, я зрозумів, що не помилився. У переході стояло близько двадцяти жебраків. Стисло оголошу склад їхньої команди: декілька циганок, одна стара з костуром, бородатий мужик з баяном та пляханом горілки “Люботинн”, до шийки якого він періодично прикладався, двійко юродивих, близько п’яти замурзаних безпритульних та кілька інвалідів. Доречи, був іще один чоловік із бородою, але він стояв дещо осторонь. Цей чоловік нібито раптом перенісся до нас із середньовічної Московії. Він був одягнений цілком сучасно, але його обличчя було саме таким, яким мені представлялись обличчя середньовічних російських мужиків. Звичайно, я не можу передати усі характерні риси цього типу зовнішності, але скажу лише про одну – величезна русява борода. У російських мужиків були такі бороди, тому що вони їли пшоняну кашу. Вони вживали її цеберками, це був єдиний продукт, що переважав горілку за обсягами вживання. Не їли пшоняної каші лише сільські дурники та блаженні, але не будемо брати їх до рахунку.
Отже, жебраки пильно витріщились на мене. У погляді більшості читалась туга.
– Граєш, значить? – Сумно спитав шанувальник “Люботинну”.
– Граю, як бачиш. Подобається?
– Подобається, – відповів мій співбесідник.
Після чого запанувало мовчання. Хвилини зо дві баяніст задумливо чухав маківку. Потім він простягнув мені пляшку:
– Тримай ось, хильни для хоробрості.
Так я й вчинив. Після чого мужик відставив пляшку вбік та махнув рукою. Жебраки навалилися на мене усією юрбою та почали бити, доки я не втратив свідомість. Втім, не виключаю, що мене били й після, мені це невідомо. Хоча навряд. Не такі вони вже й погані люди, і музика їм сподобалась.
  
***
   
Прийшовши до тями, я побачив доволі таки симпатичну дівчину, що сиділа просто на брудній підлозі переходу та розглядала мені через лінзи пенсне.
– Як ся маєте? – співчутливо спитала вона.
– Начебто   все в нормі, – відповів я, попередньо пересвідчившись, що усі органи нібито на місці. Видно все ж таки мене били не дуже завзято.
Я підвівся та оглядівся, шукаючи поглядом арфу. Моє нещодавнє знаряддя праці лежало неподалік, що дивно. Причому, у цілості та схоронності, що тим більш дивно.
– Ви б не могли щось для мене зіграти, – нагадало дівча про своєю присутність.
– Із задоволенням, – така була відповідь, і ми рушили в напрямку виходу.
   
***
   
Вийшовши на поверхню, я в першу чергу відправив свою супутницю до крамниці за портвейном та крабовими паличками. Мій вигляд був надто непрезентабельним навіть для походу до сраної крамниці.
Коли провізію було закуплено, ми подумали, куди б вирушити. Спочатку я схилявся до варіанту даху найближчої висотної будівлі. Мені дуже подобаються дахи будинків. Там можна відчувати себе повністю відірваним від цивілізації. Такого враження не виникає навіть за межами міста, віддалік від яких би то не було селищ. На природі все ж таки людину не покидає відчуття можливості приїзду якої-небудь галасливої компанії, котра все запаскудить, вирубає ліс, наблює в чисту річкову воду, взагалі, відпочине у найкращих традиціях сучасного суспільства. Або, що ще гірше, заявляться менти та почнуть тебе допитувати та обшукувати. На цих дивних потвор можна очікувати де завгодно і коли завгодно. Таке враження, що вони матеріалізуються дивовижним чином із небуття, псують людям відпочинок та уходять назад тим самим шляхом, що й прибули. На даху можна сидіти на краю, дивитися вниз на машини та людей та бути цілком впевненим, що все це не має до тебе ніякого відношення. Що це зовсім інший світ, ти ж вище за нього і можеш споглядати його відсторонено, попиваючи свій портвейн та розмірковуючи про щось високе...
Кинувши погляд на свою супутницю, я, однак, зрозумів, що варіант із дахом відпадає. Хто його знає, чого від неї можна очікувати. Мені чомусь здається, що в цієї милої дівчини є схильність до суїциду. А піти із життя шляхом стрибка до безодні – один із, мабуть, найкращих засобів. Тому я запропонував їй піти до розташованого неподалік дитячого садочка. У цьому чудовому місці ми з приятелем якось поставили шекспірівського «Отелло» та розробили концепцію театру майбутнього.  
Театр майбутнього замість сцені має павільйон а-ля у дитсадочку радянського зразку. Доки частина акторів на сцені (у павільйоні), інші на очах у глядачів очікують поруч, готуються, розмовляють. Таким чином ми маємо подвійну виставу – суто спектакль та підготовку до нього. Актори не повинні буди знайомі із текстом п’єси заздалегідь. Імена двох-трьох головних дійових осіб повідомляються безпосередньо перед початком вистави, інші додумуються самими акторами. Посада режисера скасована як непотрібна; актори отримують купу вільного часу, не гаючи оного на вивчення тексту; маємо цілком творчий підхід; непередбачуваність; можливість дізнатись не лише що думають глядачі про акторів, а й навпаки – чи це не чудово? Окрім того, нескінченне число варіантів постановки однієї й тієї самої п’єси. До речі, зовсім забув, грим відсутній, декорації мінімальні і одні й ті самі на весь спектакль, щодо костюмів вирішують самі актори, причому заздалегідь не знаючи, які ролі і в якій виставі вони будуть виконувати. Одні й ті самі виконавці між іншим грають одразу кілька ролей. Ось він, театр майбутнього!
Адже мистецтво повинне розвиватися, чи не так?  Хоча із «Шоу Бенні Хілла» ніщо не зможе зрівнятися. «Шоу Бенні Хілла» – арт-вершина на сьогоднішній день, людство до сих пір не придумало нічого геніальнішого за це знамените поплескування старичка по лисині. Я часто передивляюся це шоу, у першу чергу очікуючи, звичайно ж, коронного номера. Іноді мої очікування увінчуються успіхом, в інший же час я насолоджуюсь іншими гранями цього геніального проекту.
Саме до дитячого садочку було вирішено попрямувати.
Портвейн нагадував вино, крабові палички – лайно, але це не мало значення. Я грав, моя душа та душа моєї арфи начебто злилися воєдино, і нам було зовсім до лампочки чи слухає нас хто-небудь. Я грав із повною самовіддачею, відмежувавшись від всього, забувши про існування оточуючого світу.
  – А зараз моя найкраща композиція, – урочисто промовив я, замружився та почав грати. Ніколи виконання мені ще не вдавалося так вправно. Арфа звучала божественно, я відчував себе Орфеєм чи то Талієсином.
Закінчивши перебирати струни, я ще посидів деякий час, відсторонившись від мирського. Потім розплющив очі та побачив, що слухачка загадковим чином зникла. Я посидів іще трошки у стані відчуженості, доки звук розбивання скла не вивів мене з нього…  

***
   
Далі я побачив двох хлопців, перелізаючих через паркан, та почув брудну лайку, що доносилася з іншого кінця садочка. Не розмірковуючи, я поспішив навздогін втікачам. По-перше, те, що коїлось, викликало в мене цікавість, по-друге, матюклива публіка могла не розібратися та прийняти мене за одного з хуліганів.
  – Стояти, муділи, бля! Гірше буде! – доносилося з-за спини.
Ці двоє бігли доволі повільно та навпрямки. Складалося враження, що таким чином вони демонструють зневагу та пофігізм відносно переслідувачів. Хоча, беручи до увагу кількість останніх, це не могло не дивувати. 
– Звертайте, трясця!.. – закричав я. Вони слухняно повернули, ми пробігли іще кілька сотень метрів аж доки зрозуміли, що погоні нема. Мабуть переслідувачі виявились занадто товстими та млявими людьми та не змогли подолати паркан. Так що не судилося нам того вечора отримати по обличчю та по печінці. Така вже наша доля.
Розташувавшись неподалік на лавках, ми познайомились. Точніше, познайомились умовно, адже молоді люди не схотіли називати свої справжні імена та відрекомендувалися при посередництві псевдонімів. Мені ж приховувати було загалом-то нічого, але я теж назвав свій псевдонім. За компанію.
Оскільки передати манеру спілкування цих хлопчин не видається мені можливим, достовірно приводити нашу розмову я не бачу резону. Але стислий зміст бесіди все ж таки передам, він того вартий. Виявилось, що чуваки б’ють одне й те саме скло вже втретє.
А почалось все ось як. Вирішили люди попити портвейну. Дитячий садок, як я вже казав, був цілком придатним місцем. Розташувавшись у павільйоні та вживши по скляночці, молоді люди раптом побачили картину, що заділа їх за живе. Одне з вікон дитячого садку світилося. І це в такий пізній час! Це було не просто вікно, а вікно до душової. Якась падлюка вирішила за рахунок дітей помити свою брудну сраку. Цього мої нові знайомі не могли стерпіти. Вони знайшли у околицях по цеглині, кинули їх у вікно душової та втекли.
З тих самих пір вони періодично вертаються до садочка. А коли побачать, що шибка вже вставлена, б’ють її знов. Така в них боротьба проти несправедливого буржуазного суспільства.
Розпрощавшись із завзятими борцями за справедливість та побажавши їм успіху у цій шляхетній справі, я повернувся до дитячого садочку. Як не дивно, арфу ніхто не вкрав. Я взяв інструмент та покрокував додому. 

***
 
Наступного дня я в першу чергу попрямував до Барабашовського ринку, що є місцем з вкрай неприємною аурою та необмеженим асортиментом. Подейкують, на «барабані» можна придбати навіть танк. Особисто мені в це не віриться, а ось знайти людину, яка згодом продасть танк, гадаю, цілком реально. 
День видався вельми холодним. Стискаючи змерзлими пальцями арфу, я повільно просувався крізь натовп, вдивляючись в сіру масу торговців та торговок. Реалізаторів відрізняли одне від одного расова та статева приналежність, форма одягу, колір волосся та багато іншого. Але, тим не менш, усі ці люди, тремтячі від холоду та гарячково ковтаючи із пластикових стаканчиків каву або горілку, були настільки схожими, що були подібні до однієї великої родини. Вони не цікавили мене.
 Після двох годин блукання ринком я перебував у стані повного фізичного та духовного виснаження. Але цей час, як виявилось, було витрачене не марно. Раптом я побачив свою ціль. 
Майже загубившись поміж прилавків із неякісним товаром, прямо на землі сидів дуже дивний віковий чоловік явно азіатської зовнішності. Скоріш за все туркмен. У першу чергу кидалось в очі відсутність перед ним будь-якого товару. Також не могло не дивувати його вбирання. Туркмен був одягнений у розшитий золотими зміями халат на оголене тіло. На ногах в нього були постолі. І це при такому-то морозі! Поруч зі старим стояв величезний термос, з якого він періодично підливав чай собі у піалу. Тобто, я звичайно ж не знав, чай це чи ні, тим не менш в мене не виникало ніяких сумнівів стосовно  вмісту термосу. А ще я не сумнівався, що це і є та сама людина, що потрібна мені на даний момент. Я підійшов до туркмена, вклонився та запропонував купити арфу. Підвівшись та уклонившись у відповідь, чудернацький азіат запевнив мене, що усе життя мріяв про таку арфу, забрав інструмент, розрахувався та пішов. Я ж придбав на вторговані гроші портвейну та пішов у запій. 

Глава 2

Мене звати Поліграф. Це не тому, що мої батьки вболівали за ФК “Поліграфтехніка”, це довга та сумна історія, не гідна того, щоб розповідати її при жінках. Місце народження – місто Харків, національність – татарин, віросповідання – анархіст.
Галюцинації відступили близько півгодини тому. Я лежав на дивані у власній квартирі, відчуваючи себе рибою. Я озирав плинний світ, що розпливався перед очима. Світ чотирьох стін із обдертими шпалерами та думав про всяку дурню. Раптом подзвонили у двері.
Відірвавши свою дупу та інші частини тіла від дивану, я вийшов до коридору, подивився протягом кількох секунд спантеличено на двері та відчинив. На порозі стояла дівчина дуже схожа на Джаніс Джоплін.
– Вітаю, Поліграфе, – сказала дівчина і посміхнулась.
– Привіт, Джан, – привітався я. Навряд чи це була саме місс Джоплін, але дуже схожа.
– Не варто робити з алкоголю культу, – насупившись, промовила відвідувачка.
– Я й не думав робити з нього культу. Просто останнім часом багато пиячу. Я взагалі далекий від того, щоб, подібно деяким моїм знайомим, відзначати у календарі дні, коли вони не п’ють.
Джаніс ще раз мило посміхнулась, підійшла до розбитого вікна під’їзда та вилетіла через нього у напрямі сонця.
«Ну ось, знов анічогісінько не зрозумів», – пронеслося в голові. Втім, я не мав звички грузитися з цього приводу. Зачинивши вхідні двері, я в першу чергу попрямував до кухні, зазирнув до холодильника та хильнув помідорного розсолу з трилітрової банки, що невідомо як там опинилась. Помідорний розсіл зранку допомагає значно краще за огірковий. Не скажу, щоправда, що розсіл – ідеальне рішення проблеми, але нічого кращого у холодильнику не виявилось. Там взагалі окрім цієї банки було тільки три яйця та якась маленька скляночка із невідомим вмістом, котра через мить після виявлення була викинута у вікно. Можливо, я викликав на себе гнів душі перехожого, котрому ця склянка могла пробити череп, чи гостя, що поставив їй до мого холодильнику, наркоторговця якого-небудь. Але у моїй оселі не місце наркоторговцям. А що значить череп якогось батька сімейства  порівняно з душевним покоєм пана Поліграфа. 
  Ось присутність трьох яєць не могла не радувати. Мені як раз до нестями хотілося яєчні. Готувати я її, щоправда, не вмію, частіше за усе після спроби перегорнути яйця, що смажаться на сковороді, її містиво перетворюється на якесь ошмаття. Але, тем не менш, це диявольськи смачно. У процесі приготування я згадував вчорашній день. Це було, звичайно ж, непростим завданням, але все ж таки значно простіше, аніж згадати, наприклад, одразу весь останній тиждень, що було,  можливо, навіть важчим за витягання спогадів щодо мого сну 14 серпня 1993 року.

***
   
Учора все навколо плескалося подібно до океану, повному риби, восьминогів, п’яних пик, ошмаття дохлих морських потвор та інших чудес, що є достойними колекції домашнього відео капітана Немо.
Гаразд, це лірика. Більш-менш чіткі спомини починаються з моменту, коли я стояв на зупинці та чекав на автобус. Взагалі-то я ненавиджу цей вид транспорту, як, втім, і будь який інший в тій чи іншій мірі, але кращого варіанту в мене, повірте, не було. Дочекавшись на пекельну машину та погрузившись до неї, я зрозумів, що додому доберусь не скоро. Я люблю їхати до кінцевої, коли вже їду, така в мене натура. Окрім того в автобусі лунала пісня Земфіри. Хоча ця співачка мені аж ніяк не подобається, зараз це було цілком доречним.
 Салон виглядав вкрай заспокійливо, не кажучи вже про симпатичну, але втомлену життям контролерку та вусатого водія, що посміхався усмішкою блаженного. Згідно законів жанру контролерка мала виявитися лялькою, а шофер мав почати битися головою о броньоване скло й витворяти всілякі неподобства. Але цього не сталося, ми щасно доїхали до кінцевої, і я вийшов.
Покинувши затишний салон цієї задушливої пекельної машини на колесах, я викурив сигарету та, зайве не розмірковуючи, попрямував до входу у метро. Треба ж було потрапити сьогодні додому, у кінці-то кінців. Тим більше світ перетворювався з океано-розпливаючогося у звичайний, твердо-предметний.
Мені як завжди не пощастило. Потяг відійшов як раз у момент мого прибуття на підземну платформу. Причому це був потяг-примара. Є у моєму місті таке диво природи – невидимий потяг, я його називаю «потяг-примара». Чомусь він завжди відходить в момент мого прибуття на станцію, і я не встигаю помітити, чи входять до нього люди, і взагалі як інші громадяни ставляться до його прибуття. Незважаючи на невидимість, звуки він дає такі самі, як і звичайна підземна електричка, і час його відходу на табло фіксується. Іще я помітив, що інші люди не підозрюють щодо існування потяга-примари, у всякому разі роблять вигляд. Не виключно, звичайно, що в мене якісь проблеми із зором, і насправді це звичайнісінький потяг.    
Я сів на краю платформи, звісивши ноги. Потяг-примара, наскільки я знаю, не приходить два рази поспіль, а від звичайного я вже точно ухилитися зможу, реакція в мене добра. У будь-якому стані. Роздуми мої почалися зі спомину про такий сумний факт як заборона на ловлю осетрів. Це ж треба таке придумати! Якщо простій робочій людині хочеться пожерти ікри, що ж їй, страждати? Ні, чорт забирай, я просто забов’язаний поїхати половити осетрів. Це ж цілком природна потреба! Людина вбиває довбаних осетрів не по приколу ж, а з метою отримання харчів. А значить все цілком нормально. Полювання. Людство повстало проти природи тисячі років тому, і тепер думає, що може щось змінити. Але ж ні. Скоро нашій тупиковій цивілізації прийде закономірний пиздець. І ніяких інших шляхів нема, а тут сперечатися ні про що, треба обставити присмерки цивілізації якомога більш ефектним чином.
Володар голосу у матюгальнику був близьким до того, щоб охрипнути до кінця своїх днів. Цікаво, яка їм різниця, сиджу я на краю платформи чи стою де-небудь у центрі. Добре, варто й справді зав’язувати із цією справою. Тим більш ось-ось прибуде потяг.
Так і сталося. Я погрузився до електрички та доїхав без пригод. В принципі, далі розповідати ні про що. Я прийшов додому і почав спілкуватися із галюцинаціями. Кого можуть цікавити мої дурнуваті галюцинації? Запевнюю вас, це вкрай тупі потвори і говорити тут ні про що.  

***
   
У цей визначний день я вирішив припинити бухати (тобто не взагалі, а кожного дня та без перерви) та подумати про майбутнє. Музика відтепер була мені чужою. Я міг мати до неї відношення тільки в якості слухача. До речі, непоганий варіант продовження кар’єри – ходити країною у навушниках та слухати «Creedence Clearwater Revival» доки не вріжеш дуба. Ні, це несерйозно. Покінчивши із  яєчнею, я одягнув чоботи, сунув до кишені пачку цигарок та запальничку і вийшов на несвіже пропахле вихлопними газами та іншою гидотною повітря. В мене була гостра потреба провештатись по вулицям, подивитися на життя рядових міщан та поміркувати про майбутнє.   
Моя подорож почалася з того, що я побачив, як вчать життю. Молодий чоловік йшов під ручку із імпозантною пані похилого віку. Чи то мати та син, чи то подружжя збоченців, щоправда, на повноцінного збоченця у подібній ситуації тягне тільки парубок, чи чорт зна хто ще. Може навіть американські чи кацапські шпигуни, це несуттєво. До мене долетів уривок розмови:
– Якщо у людини в сорок з копійками років нема дітей, – віщала пані, – це пиздець. – Ось що таке справдешня школа життя.
Потім одна чудова пані прийняла мене за маніяка  та відмовилась йти попереду мене. Я приклав максимум зусиль щоб переконати її у зворотному. В інший час я б, можливо, спробував вижати з цієї ситуації щось більш цікаве, але це було недоречно. В мене інші плани. В решті решт таки вдалося їй переконати, хоча я даром переконання не володію. Ось один мій знайомий може сказати мені, наприклад, що я негритянка, і я не одразу зрозумію, що це не так. Причому, нічого зайвого, він просто каже, і йому віриш. Я так не вмію.
Звичайно, не могло не радувати, що навіть шлях до метро був багатим на пригоди, що ж чекає мене попереду? Я входжу до підземки, купую жетона та спускаюся на ескалаторі…

***
  
У підземці я зустрів Святу Жінку. Вона булла немолода та миршава, одягнена у пальто, берет та, мабуть, у щось ще. Але її посмішка була посмішкою укуреного Всевишнього. І читала вона проповідь пасажирам, створінням нерозумним, слів її не сприймаючим адекватно.
 – У вас лайно засохло на сраках, – проповідувала вона, – усе б нічого, коли б не лайно, що засохло у вас на сраках.
Загально відомо, що людство ділиться на Дітей Божих та Срань Господню. І для тих, і для інших віщала Свята Жінка.
 – Усе б нічого, – казала пані, – якщо б не лайно у вас на голові і лайно, що стікає з ваших вух. Усе б нічого, коли б не лайно, що засохло на ваших сраках.
Люди стояли обабіч і без розуміння дивилися на неї, три  дівчини тупо хихотіли. Я стояв неподалік та насолоджувався словами від Бога.
 – Усе б нічого, та шуба твоя гірша за лайно. Краще б шматок лайна, аніж ця шуба, – сміялася вона у обличчя одній із пасажирок нерозумних, – чесне слово, краще б лайно було, аніж ця шуба.
 – Пальто твоє гірше за лайно, краще б лайна шмат, аніж це пальто. Шапка твоя… Краще б лайно було, аніж ця шапка…
Вона примовкла на деякий час і ходила уздовж станції. Регочучи. Дивлячись на створінь нерозумних очима святими.
 – Поїзд зара приїде, – промовила Свята Жінка, – обсереться, висреться та приїде, так би мовити. Висреться та приїде.
Електричка прибула, і ми зайшли до вагону. Я стояв і записував вислові святої, намагаючись нічого не проґавити. Вона ж сиділа і, посміюючись, дивилася чистим поглядом на Дітей Божих та Срань Господню.
Що може бути краще за зустріч із святою людиною у підземці цього грішного міста, у якому мені судилося животіти?
Приємно, що у цьому наскрізь прогнилому світі є ще люди, що говорять вустами Бога. Спершу я хотів написати, що це Бог говорить їхніми вустами, але так, певно, буде навіть вірніше.        

***
   
Ось така передісторія. День почався не найгіршим чином, і тепер я намотую кола неподалік від пам’ятника Леніну, безперервно палю та думаю, який шлях веде до нових пригод. У мене починають боліти мізки. Це й вирішує проблему.
Мізки краще за все лікувати алкоголем, а тому я вирішую вирушити до одного пречудового шинка у будівлі Держпрому. Назву із міркувань конспірації не оголошую. Цей заклад служить точкою збору місцевих фашистів, а з цими людьми важко занудьгувати.
Пам’ятаю, якось о третій годині ночі зустріли одного з них та сунули на цвинтар. Усі були вщент вбиті різними препаратами, що б’ють по свідомості, але, тим не менш, ідея стосовно цвинтаря знайшла відгук у наших виснажених душах. Фашист на шляху веселив народ, періодично кудись втікаючи. Одного разу він постукав у скло зачиненого меблевого магазину та довго випитував у охоронця, чи є в них якийсь «Етуаль».
Нам чомусь здавалося, що похід на кладовище о третій ночі – найкраща із можливих вигадок людської свідомості, і що наші майбутні враження будуть чимось визначним у наших нудних життях. Але цвинтар, всупереч очікуванням, зовсім не вразив. Цвинтар як цвинтар, могилки навкруги, тухлятиною тхне, проходи усі відчинені, певно, мерці повилазили та вештаються деінде. Спати хочеться – страшне. Добре, годі відволікатися.
Отже, я заходжу до вищеописаного місця… І що ж я там бачу? Жодного фашиста. Усього один відвідувач, поет, гордість міста. Сидить та напивається наодинці. Купую алкоголь та сідаю поруч. Вітаємося. Поет дістає з-під гори недопалків у попільничці зім’ятий папірець, розгортає та читає вірші.
 – Краще б вони там і лишались, – кажу, – слабко.
 – А не слабко це як? – без особливої образи питається віршотворець.
 – Це по типу як у Твардовського. Пам’ятаєш: «Вы лишь не убивайте дядю Фрица! Он добрый, он конфеткой угостил…»
 – А, так. Це про того малого телепня, що видав розташування німецької батареї? Котрий ще запізно схаменувся.
 – Саме так.
 – Так то ж Твардовський, – погоджується поет, – окрім того, не дарма ж це у попільничці лежало.
 – Ну, ти не ображайся. Зара одну річ розповім… Знаєш, чому у нас непопулярні історії про привидів?
 – Я й сам дивуюся, – зацікавився мій співрозмовник.
 – Це, – кажу, – цілком очевидно. Просто коли людина лежить на ліжку, напившись як свиня, їй похуй, привид там, чи ще щось.
Допиваю, прощаюся та йду. Не можна гаяти час. 

***

У мене виникає думка ще поспілкуватися із святими людьми. Для цього я обираю покинутий будинок у центрі міста. Там, певно, дуже зручно молитися, та божих людей, відповідно, легко зустріти. Незважаючи на те, що у будинку завжди розкидане сміття, стіни заляпані кров’ю та жахливо смердить лайном, атмосфера там вельми божественна. Не у плані запахів, я маю на увазі.
Ми любимо пити у цьому будинку портвейн. Там доволі тихо. Щоправда, іноді трапляються візити міліції, точніше, Відділу по боротьбі із незаконним обігом наркотиків. Вони приймають нас за наркоманів та довго обшукують. Точніше, вдають, що приймають. Насправді їм або подобається нас обшукувати, або вони просто заздрять нам, тому що ми маємо змогу пити портвейн у покинутому будинку у той час як вони вештаються задушливим містом у мерзенну погоду та ловлять галімих наркетів, і вони бажають насолити нам подібним чином.
Всупереч очікуванням, у будівлі я нікого не знаходжу. Там нема не те що божих людей, а навіть і звичайнісіньких безхатьків. Йду собі.      
   
***

Виходжу на Сумську, рушу строго уперед, карбуючи крок. Вибиваю своєю ходою усе найпотаємніше, що міг приховати асфальт. Асфальт, він, повірте, знає багато. Треба просто вміти питати. Але. Що це коїться? Допит асфальту перервано.
Загалом-то моя сьогоднішня мета – відшукати дім із привидами. Взагалі значно цікавіше було б побродити по замку, у якому водяться благородні примари високопробних вельмож, що вдавили ся рибою, але подібних замків у нас точно нема. А ось дім із привидами повинен бути у будь-якому поважаючому себе місті.
Я плентаюся вулицями кілька годин, і, нарешті, дещо знаходжу. Це якась полишена будівля, що викликає асоціації із старовинною школою. Вигляд у неї достатньо зловісний, зовсім не жалюгідний, як у інших покинутих будинків. Із темних отворів вікон віє інфернальним холодком. Я обережно перелізаю через паркан, вхід у дім завалено. Нехтуючи чистотою свого одягу, влізаю у вікно, озираюся навколо. Звичайний покинутий дім, тільки доволі чистий. Схоже, робити тут нічого.
Раптово картина змінюється. Зала, у якій я знаходжуся, наповнюється світлом. Я бачу барвисте оздоблення навколо, гірлянди під стелею, пурхаючих пташок невідомої породи, витинаючих гопки сатирів та людей із довгим світлим волоссям, що гойдаються на гойданках під стелею. Лунає музика. Видіння триває секунди зо три. Потім все зникає. Знову – покинутий дім, вид зсередини, і я збитий с пантелику. Хтось торкається мого плеча.
Обертаюся та бачу чоловіка із блідим добрим обличчям у балахоні до п’ят. У лівій руці він тримає свічку. Впевнившись, що я його помітив, він жестом фокусника витягає із рукава крейду, підходить до стіни та малює на ній двері. Потім він подає знак підійти. Я так і роблю, чоловік у балахоні вказує пальцем на намальовану дверну ручку. Торкаюся неї – двері перетворюються на справжні, дерев’яні, схожі на ті, що демонструють у стрічках про середньовічні замки. Блідолиций мужик відсуває мене і відчиняє двері, входить, жестом запрошуючи прямувати за ним. Я бачу сходи, що ведуть униз, вони доволі широкі. Трохи спускаюся, бачу, що шлях освітлюється смолоскипами на стінах. Але свічку мій супутник не гасить. Спускаємося ми довго. Мені починає здаватися, що ця людина веде мене кудись до чарівного підземного королівства, невідомого нам, мешканцям поверхні. Але ось перед нами виникають нові двері. Блідолиций відчиняє їх та відходить убік, пропускаючи мене вперед. Заходжу. Цього я побачити після усього, що відбулося, аж ніяк не очікував. Схоже на якийсь склад товарів. Обертаюся та бачу, що двері зникли. Шлях є тільки уперед. Виходжу, довго блукаю коридорами, нарешті опиняюся за прилавком крамниці.
 – Ви хто? – питає продавщиця.
Залишивши її питання без відповіді, перестрибую через прилавок та шляхетно крокую до виходу. Опинившись на вулиці, розумію, що місцевість мені знайома. Це інший кінець міста. Як це розуміти, коли ми йшли униз? Над головою, жалібно каркаючи, пролітає птиця Рух. Це дуже нещасна птиця.
Справа у тому, що, знісши яйце, вона вимушена носити його у своїх кігтях. Вона не може приземлитися, адже у цьому випадку яйце розіб’ється об землю. Зазвичай птиці Рух зносять по два яйця за раз, у них – пташенята, хлопчик та дівчинка. І доводиться жертвувати кимось із них, оскільки обоє у кігтях не поміщаються. Птиця Рух – страшна феміністка, вона жертвує завжди хлопчиком. Тому рідко коли можна побачити птицю Рух чоловічої статі. Незрозуміло, звідки самці взагалі беруться. Можливо, фемінізм усе ж таки не повністю поглинув цих птахів, і є виключення. За іншою версією деякі птиці виношують два яйця, друге – у крилах. А літають вони, обертаючи головою подібно до пропелера. Не знаю, яке із цих чи інших припущень є вірним.    
Йду вулицями. Неспішно, періодично кидаю погляди направо та наліво. Сьогодні я остаточно впевнився, що життя сповнене чудес, і це прекрасно. Погляд мій зупиняється на вивісці «Червона Фея», дещо нижче написано «Їдальня». Внутрішнє чуття підказує мені, що треба зайти.
Обстановка у їдальні канонічно радянська. Я не бачив подібних вже кілька років, пахне пиріжками. Але столи усі заставлені, не зважаючи на відсутність відвідувачів, блюдами із їжею, причому це виключно екзотичні страви. До мене підходить божественно красива представниця обслуговуючого персоналу, одягнена у стилі 30-х років.
 – Ми на вас чекали, сідаєте, будь ласка, пригощайтесь. Усе свіже.
 – Дякую, із задоволенням, – відповідаю я. Я дійсно сильно зголоднів.        
   
Глава 3

«Show me the way to the next whiskey bar. Oh, don't ask why. Oh, don't ask why. For if we don't find the next whiskey bar, I tell you we must die»... Навіть не пам’ятаю, хто написав цей саундтрек до мого життя, відомий у обробці гурту «Doors», він лунає на задньому плані, спрямовуючи мене туди, куди треба.
Я встиг переміститися із гостинної їдальні до розташованого неподалік шинка. Звучить «House of the Rising Sun» у виконанні Боба Ділана, я п’ю горілку та пиво, їм хліб із котлетою; я на самоті, я розмірковую.
Двері закладу відчиняються, і в них насилу протискається новий відвідувач. Його можна повністю охарактеризувати, сказавши про нього лише два слова – товстий лох. Він протягом деякого часу із нерішучістю у погляді витріщається на барменшу.
 – Вам чого, молодий чоловіче? – не витримує та.
Товстий Лох здригається, відходить від стойки, підходить до мого столика. Він зіставляє кілька стільців і важко розміщує на них свої велетенські сідниці.
 – Тебе як звати, товстий? – питаю я.
Він дивиться на мене із дурнуватою ніяковою посмішкою і не відповідає. Навряд чи він німий, просто соромиться відповідати.
 – Пиво будеш? – питаю.
Він дивиться і мовчить. Нема сумнівів, що він п’є, і у нього, певно, є гроші на випивку. Але він соромиться її замовити. Просто сидить і дивиться, мовчить та посміхається.
– Ну, ти точно лох.
Він не заперечує.
 – Добре, Товстий, коли ти такий лох, розповім тебе тупу історію. Нещодавно була відлига. Ми із друзями та подругами взяли пива, гітару та галімого виніща у пакеті, оскільки не знайшли портвейну, та рушили у одне пречудове місце. Неподалік від станції метро «23-го серпня» є гарний тихий дворик із колодами, де нам ніхто не заважає відпочивати. Іноді до нас приєднуються якісь малознайомі рок-музиканти, але зазвичай ми сидимо там своїм колом. Так ось, у той день дощило, і я прихопив із собою парасольку, парасолька виявилася дуже хуйовою, із зламаними спицями, але від дощу все ж таки якось рятувала. Коли ми пили, парасолька лежала переді мною. Я тієї ночі нажерся у сраку, в нас із моїм другом одна голова на двох, і вона почергово у нас боліла. Тобто, гадаю, боліла вона увесь час, просто переходила від одного господаря до іншого. Отже, коли я пішов додому, я забув про свою парасольку, згадав про неї лише наступного дня. Ніхто із моїх товаришів по чарці її також не прихопив. І, здавалося б, на чорта мені та зламана парасолька? Але я думав про неї, думки не давали мені спокою, чи там вона ще, чи її поцупив якийсь псих, що із нею сталося. З’їздити та перевірити було, звичайно, ліньки. Ось і думаю, чи повернеться вона до мене колись. Як ти гадаєш?
Товстий Лох сидить і дивиться на мене із тупою посмішкою. Він мені не відповів, жодного разу не перервав фразою на кшталт: «Чувак, що ти верзеш? Кому це взагалі може бути цікаво?» Вкрай дивний тип.          
   
***

Через міст, що веде з Олексіївки на проспект Леніна, йшов стильний парубок. Він був одягнений у чорний шкіряний плащ та чорні джинси, голова його була непокрита, очі закривали темні окуляри, на ногах були берці. Звали парубка Нео. Той вечір Нео провів на самоті на даху дванадцятиповерхового будинку із пляшкою портвейну. Зазвичай він лазив по дахах  не сам, із друзями чи жінками, але того дня Нео хотілося побути наодинці.
Незважаючи на типово зимову погоду Нео не мерз, темрява зігрівала сина ночі. У голові його лунала пісня Led Zeppelin «Whole Lotta Love», цей гурт він вважав найкращим у світі.
Ось речі, що Нео до душі: бути загадковим для оточуючих, сидіти на дахах будинків і у лісній хащі, пити алкогольні напої, бити неприємних йому людей ногами у берцях по обличчю, проводити диверсії, бити шибки, красти. Крадіжки здійснювалися не з корисливою метою, але виключно задля отримання морального задоволення, це була не стільки типова клептомані, скільки любов до ризику. Ми бачимо, що даний представник сильної статі заслуговує на певну повагу, не зважаючи на дещо безглуздий імідж.
Нео торкнувся кинджала на поясі, запалив сигарету «Альянс» і привітався із черговою галюцинацією. У нього часто бували галюцинації, особливо на цьому мосту, він завжди із ними вітався, така ось захисна реакція. Холодний вітер тріпав волосся хлопця, але ніч зігрівала його.
Діставшись церкви, Нео подумав, що непогано було б здійснити ритуал виклику демона-фекалоїда. Але срати йому анітрохи не хотілося, тому було прийняте рішення зачекати деякий час – доля ще повинна сьогодні принести подарунок хулігану Нео як винагороду за погану поведінку протягом цілого року, вона чимось нагадує у цьому Діда Мороза
Принесла. Лише тільки перейшовши дорогу, наш герой побачив гору кавунів, певно, торгівля вдень йшла погано. Або їх просто підвозять ввечері. Будь-яка нормальна людина спитала б себе: «Якому дебілу спало на думку торгувати взимку кавунами, та ще й на вулиці? Вони ж померзнуть». Але Нео не подумав про це, сторожа бачити не було, такий момент марнувати було неможна: не витрачаючи часу на роздуми, він шугнувся до кавунів і одразу ж упевнився у наявності охорони.
 – Гей, ти куди це зібрався? – пролунав обурений голос, який належав, схоже, літному чоловіку.
Нео чудово усвідомлював, що, по-перше, скоює карний злочин, а по-друге, навіть у разі успіху йому доведеться ходити протягом довгого часу із Олексіївки на Павлове Поле в обхід – цілком ймовірно, що старий його запам’ятав. Але справа у тому, що відступати було не у правилах Нео, він схопив перший-ліпший кавун та чимдуж побіг у напрямку дворів.
 – Ну, йоб твою… – сумно вилаялися за спиною. Сторож був застарим та надто лінивим, щоб наздоганяти злодія. Та й шанси у нього були мінімальними, він тут більше для залякування сидів, нема зброї проти нахаб.
Второпавши, що переслідування не передбачається, Нео перейшов на спокійний крок та почав виглядати місце для відпочинку. Його увагу пригорнули колоди у дворі, що неподалік від вулиці 23-го серпня.
Розчистивши сніг, Нео присів на колоду, дістав ніж та розрізав свій трофей. Кавун до вживання у якості харчів був непридатний.
– Телепні, блядь. Це ж додуматися треба – взимку  кавуни продавати! – жбурнув він убік непотрібний плід. Нічого не лишалося, як для заспокоєння нервів озирнути місцевість. Навколо були розкидані баклажки з-під пива, пакети з-під кріпленого вина та пляшки з-під портвейну, тут точно хтось нещодавно бухав. Напевно, це було три дні тому, коли відбулася дивна одноденна відлига. Вісімнадцять градусів вище нуля посеред холодної зими, у один із днів. Нео підібрав пляшку та огледів її:
 – «Приморське», із країни портвейну Криму, сам таке п’ю.
Потім парубок знайшов неподалік від себе парасольку із зламаною спицею та впевнився у своїх здогадах. Того теплого дня трохи дощило. Хазяїну явно було впадло вертатися та забирати парасольку. Певно, він подумав: «На біса мені парасолька, вона все одно зламана». «Парасольку давно зпиздили», – можливо й так. У будь-якому разі варто повернути майно законному власнику. Нео встиг добряче змерзнути, він взяв знахідку, поклав її до внутрішньої кишені та пішов додому грітися.                      

***

Гроші закінчуються, у цьому шинку я не знайшов анічогісінько, окрім якогось товстого телепня. Час допивати і йти. Хоча… Двері відчиняються, заходить хлопець приблизно мого віку, весь у чорному, у темних окулярах, наче персонаж попсового фільму. У руках він  тримає парасольку, і я одразу ж розумію, що це моя втрата. Вигляд у відвідувача цілком благополучний, незрозуміло, навіщо йому потрібна ця зламана річ, за дощу вже малокорисна. Може він місцевий дурник і просто тягає з собою усілякий мотлох? Мені раптом стає прикро, що цей виродок виставляє на посміховисько мою рідну парасольку, те саме причандалля, що я носив з собою, намагався вкритися під ним від дощу, розповідав про неї Товстому. «Натовкти йому пику, чи як?» – думаю.
Я б сказав, що за мить сталося дещо неочікуване, якби те, що відбувається, взагалі підлягало логічному поясненню. Новоприбулий незнайомець впевненим поглядом окидає шинок, зупиняє свої очі на нашому столику. Він підходить і, дивлячись на мене впритул суворо питає:
 – Твоя парасолька, мужик?    
 – Начебто моя, – відповідаю.
Він вертає деколи втрачену річ мені, законному її господарю. Потім йде до стойки, бере сто горілки і сідає за столик, не звертаючи на нас із Товстим ніякої уваги. Я підводжуся, Товстому руки не подаю, я достатньо вивчив його за цей час, він засоромиться її потиснути. Виходжу.
 
 Сніг тане, струмки течуть по асфальту. Дехто не любить сльоти, я ж ставлюся до неї спокійно. А от холод люто ненавиджу. Зима – пора року, коли молодь підбирає коди на замках під’їздів із метою пити усередині, де не так холодно. Весна – пора року, коли я часто перебуваю у депресивному стані, але я радий її приходу, радий потеплінню. Я думаю про те, що добре було б жити біля вокзалу, слухати заспокійливий звук стукоту коліс, засинати під заспокійливий звук стукоту коліс, слухати важку музику у поєднанні із заспокійливим звуком стукоту коліс.    

***
 
Я був знайомий із хлопцем, який жив у поїздах. Він носив доволі дивне ім’я – Маяковський. За що той отримав подібне прізвисько, не знали навіть його близькі друзі. Логічно було припустити, що він просто схожий на видатного поета, але ані внутрішньої, ані, тим паче, зовнішньої схожості не спостерігалося. До поезії ставлення сучасного Маяковського було вельми прохолодним.
Маяк, як його ще називали скорочено, відрізнявся не тільки дивним прізвиськом. Протягом перших років сімнадцяти життя він був звичайнісіньким містянином, народився, ходив до дитячого садочку, вчився у школі для дебілів… Ну, взагалі-то це була звичайна школа, але як можна називати людей, якім подобається відвідувати уроки, коли не дебілами? А оскільки подібні кадри зустрічаються у будь-якій школі, усі школи можна йменувати школами для дебілів, геть не погрішивши при цьому проти істини.   
Потім, з’їздивши кілька разів на природу із кумпелями, поживши деякий час за межами міста, поколесивши трохи нашою великою країною, він став потихеньку змінювати погляди на життя. Йому стало незатишно спати у місті. Причина була відома, можливо, лише самому Маяковському, але він її не розголошував. Любов до мандрівок та природи роз’їдала нещасного Маяка, в минулому патріота своєї малої батьківщини, із середини. Але компроміс було знайдено.
Основну частину життя ця чудова людина проводила у поїздах. Хлопець працював на різних випадкових роботах, відкладав гроші. Потім він купував квиток на поїзд та їхав до іншого міста. Там купував квиток на інший поїзд. І дак аж доки гроші не закінчаться, у поїздах спалося спокійно.
Іноді компанію Маякові складали близькі йому люди, але часто він подорожував один. Випадкові знайомства, залізно дорожні романи, розмови на вічні теми за столиком плацкартного вагону за горілкою – ось що складало кістяк існування.
Але тривало усе це недовго, тому маяк так і не став людиною-легендою, вічним мандрівником, розповідями про якого хлопці із бідною фантазією розважають своїх дівчат. Одного разу, під час одної із поїздок, божевільна попутниця перерізала Маяковському горло, поки він спав. 

   
***

Вулиця освітлена сонцем згори, відбиттям сонця у калюжах знизу, ліхтарями, що горять удень, з боків. Незабаром сонце заходить і освітлення змінюється. Я їду у тролейбусі до центру міста, якось мені розповідали історію про тролейбус із водієм нелюдської зовнішності, освітлений керосиновою лампою. Я не повірив у цю історію, хоча схиляюся до віри у що завгодно. Ірраціональна віра, що часами межує із божевіллям – доля пропащих богів.
Я вірю у більшість міських легенд. Мітологія міста є багатою, не біднішою за єгипетську, певно. Зокрема, мені дуже подобається легенда про Мандрівного Анархіста.
Щоправда, дарма його кличуть мандрівним, так, звісно, ефектніше, проте не такий вже Анархіст і завзятий мандрівник. Звуть його, до речі, Морген Фрімен, ім’я його символізує схід сонця завтрашнього дня, прізвище ж – свободу особистості, до цього нескладно додуматися людині, що хоч трошки володіє англійською. Звісно, у паспорті Анархіста спочатку були інші ім’я та прізвище, але перевірити це вкрай складно, адже в нього більш нема паспорта.
Анархіст первісно прославився як персонаж легенди про Михайла, мера Харкова. Згідно чуткам, які поширювались містом, після багаторазової переперевірки даних, звіряння відомостей із різних джерел, оформилася одна дивна історія. Вона є цікавою виключно завдячуючи своїй чудернацькості, і розповідає про те, як наш вельми поважний міський голова усюди ходить із незвичним за складом почетом, майже таким же дивним, як у Князя Темряви. Його одвічні супутники – це Охорона, Архангел та Анархіст.
При цьому, коли Михайло кличе Охорону, перед ним миттєво з’являється Архангел, а якщо ж Архангела – приходить Анархіст. До речі, щоб ви не запідозрили каверзи, повідомлю, що Охорона дійсно складається із охоронців, Архангел й насправді архангел, принаймні, так себе подає, Анархіст же є анархістом і за переконаннями, не тільки за прізвиськом. Просто, ставши персонажами легенди, ці люди та нелюди отримали велику літеру на початку позначення власного соціального статусу. Чого й вам бажаю.
Між тим, я дещо відхилився від теми. Адже розповідь моя про Анархіста, а не про кого іншого. Морген, перебуваючи у почеті мера, з’являється, коли той кличе Архангела, довго трясе Михайлові руку та закликає того зректися влади:
 – Цурайся влади, – каже Фрімен, – живи заради людей, адже справедливість понад усе. Вір мені, я тебе не підведу. – Ну, й у тому ж дусі протягом тривалого часу.
Анархіст виглядає, як і лічить анархістові. Він трішечки губить волос спереду, але ззаду стягує волосся у охайний маленький хвіст. Вуса його підкручені догори. Одягнений Морген Фрімен у вишитий золотом камзол, старі потерті джинси, взутий у старі, запилені, але елегантні черевики.
Морген Фрімен – гроза харківських контролерів. Варто контролеру підійти до Фрімена із наміром взяти з останнього плату за проїзд, Морген, не даючи бідоласі вимовити хоча б слово, хапає його за руку та проникливим голосом каже:
 – Ти добра людина, по очам бачу. Вір мені, я твій друг, зречися своєї роботи. Ти служиш державі, але держава не повинна існувати, ти повинен жити для людей. Не працюй, будь бідним, але гордим та щирим, – і так далі.
Анархіст – людина-легенда. Приємно було б зустріти його у місті, може саме тому я й їду до центру. У центрі частіше зустрічаються люди, що здобули славу за життя. Із живих легенд особисто я знайомий із небагатьма. В першу чергу я б, звісно, виокремив Героя Нашого часу – Серьогу. Розповідати про нього не бачу сенсу, його й так усі знають.           

***

І ось – я у центрі свого рідного міста Харкова, міста парадоксів. Неформали тут вдягаються, мов гопники, негри чіпляються до скінхедів, музикантів тут більше, аніж музики. Місто наповнене святими пророками, які доносять до оточуючих музику Бога, але більшість приймає їх за звичайних алкашів.
Я йду по доріжці, ліворуч від мене дитячий майданчик, на ньому багато дітей, боттлхантерів та пам’яток психоделічної архітектури. Праворуч – платна вбиральня. Туди я і рушу. У нашому середовищі взагалі-то не прийнято користуватися платними туалетами, але коли б я виконував усі заповіді, зробився б надто передбачуваним.
У вбиральні я справляю нужду, і раптом мене наздоганяє з-за рогу напад нудоти. Взагалі-то блювати у нашому колі вважається почесним. Це – признак класу. Існує навіть така теорія, що наш народ п’є, на відміну від інших, не для того, щоб підняти настрій, а виключно заради бльову. Це, звісно, не зовсім так, але іноді приємно добряче поблювати, погодьтеся.
Я вибігаю із туалету і нахиляюся над найближчими кущами. Пробльовку у туалеті я вважаю справою ганебною та неаристократичною, якщо людина почувається негарно, їй треба негайно залишити вбиральню, як на мій погляд.
Впоравшись, сідаю на лавочку та закурюю. Задумливо дивлюся на дітей, що спускають з гірки іграшкові автівки. Ех, добре було б розкопати свої дитячі машинки і також досхочу поспускати їх з гірки, треба тільки зловити той момент, коли це заняття дасть мені задоволення та просвітлення. Адже, як мені здається, я можу зараз відшукати свої старі іграшки, повернутися і подумати: а на який біс мені усе це треба. Усе на світі має сенс, але лише у певні моменти часу, тому безглуздо про щось шкодувати. Адже у той момент, коли людина здійснила той чи інший вчинок, цей вчинок мав для неї сенс. І добре, що люди не мають змоги змінювати минуле.
Час йти додому. Час спати.    

***

Тієї ночі я бачу сон. Геть нісенітний, він являє собою жалюгідну пародію на сюрреалізм та психоделію. Але лише на перший погляд сон ввижається маячнею, насправді він виявляється одним із найважливіших у моєму житті. Під час безцільного вештання мені вдається підслухати слова одного знаменитого провидця. Він розмовляє про мене із незнайомою мені людиною, і називає тривалість мого життя.
Наприкінці сну я зустрічаю іншого іменитого провидця, отримую від нього право задати будь яке питання, що мене цікавить. Питаю, скільки проживу, отримую підтвердження. Усе залежить від мене, або п’ятдесят років, або чотириста. Звістка мене чомусь сильно шокує, я падаю на підлогу та довго сиджу на сраці, потім прокидаюся у власному ліжку.
Виявляється, існують люди, що живуть чотириста років, я чув про таких, але ніколи не зустрічав. Цікаво, якщо мені точно відомо, що я проживу або п’ятдесят років, або чотириста, чи є мені чого боятися у моєму віці?     

Глава 4
   
Кузьма дуже страждав останні місяці зо два. У його житті трапилася справжня катастрофа. Хоча точніше буде сказати – тривала. Щоденно, прокидаючись, він дивився на годинник і бачив, що він показує 11:11. Кузьма вже й будильник ставив, і чого тільки не намагався робити – не допомагало. Та й в цілому, варто було Кузьмі на годинник подивитись, він то 12:21 покаже, то навпаки 21:12, а то й взагалі 22:22 або ще якесь непотребство. Ці жахливі цифри вносили колосальну дисгармонію у раніше таке безхмарне існування цього нещасного чоловіка. Нарешті Кузьма не витримав – він розбив об стіну усі годинники, що мав себе вдома, а потім розбив об ту саму стіну власну голову.
Негативний вплив годинників на психічне здоров’я людини (чоловік розбиває голову об стіну, навколо валяються розбиті годинники, вони показують 11:11, 22:22, 12:21).
Ніс, Їжак та Ганс прибули на вокзал. Ганс збирався відбувати до свого німецького міста-героя, Їжак мав намір поїхати куди очі бачать, Ніс же приїхав просто за компанію. Поки Ганс брав собі квиток до Берліна, Ніс та Їжак зрозуміли, що коли найближчим часом їм не вдасться помочитися, вийде негарно. Вони вирушили за найближчий ріг, зробили свою справу і вирішили визирнути за паркан на залізничну колію, там вони побачили потяг. Потяг ось-ось повинен був відійти до якогось Богом забутого українського містечка. Пасажирів потягу проводжали друзі, знайомі, сестри, коханки та інші рідні та близькі люди, машиніста не проводжав ніхто. Пасажирам тикали до рук клуночки із ковбасою та горілкою, гладили їх по голові і називали усілякими лихими словами, машиніст же сидів собі самотній та похмурий та жував бутерброд із несвіжим салом. Такої несправедливості Їжак та Ніс витримати не могли. Як же це так, усіх проводжають, а машиніста – ні. Вони одразу ж стали кричати про важливість професії машиніста, про те, які подвиги здійснює ця мужня людина, перевозячи щоденно сотні людей, і яким несправедливим до нього є капіталістичне суспільство. Машиніст дожував бутерброд і зайнявся ділом, потяг рушив. Ніс та Їжак помахали ще деякий час руками та пішли собі із почуттям виконаного обов’язку.
Обов’язок перед машиністом (потяг, машиніст у кабіні жує бутерброд, на задньому плані двоє молодих людей махають руками).
Ніс та Їжак урочисто крокували по асфальту у піднесеному настрої після пари розпитих пляшок портвейну. Єдине, що їх бентежило – незважаючи на випитий портвейн було доволі холодно. Тому палити вони розташувались у метро, неподалік від входу. І ось яка картина стала перед їхні очі. На сходах, що вели до підземки, стояли у художньому безладі порожні пляшки. Якийсь веселий напідпитку хлопець казав перехожим, що це тест на тверезість, і треба пройти, не зачепивши жодної перешкоди. Більшість людей цей тест успішно проходили, що трошки дивно як для вечора суботи. У кутках сиділо двійко безхатьків, вони щиро веселилися. Їжакові та Носу також було дуже весело. Докуривши, вони вирішили допомогти жартівнику-тестувальнику і пішли на вулицю за новими пляшками. Холодно не було. Друзі були зайняті справою. Пляшок, щоправда, навколо виявилось небагато, але свій посильний внесок вони зробили. Потім Ніс та Їжак покрокували по сходах униз, а безхатьки продовжили свої веселощі. Тест було пройдено.
Пляшки (двоє хлопців лавірують поміж пляшок на вході до метро, на задньому плані сміються від душі двійко безхатьків та нетверезий хлопець).
Іван почувався пречудово. Сьогодні він отримав зарплату, більша частина якої вже була пропита із колегами. Приємно вертатися додому, коли консервована риба у твоєму шлунку хлюпається із посмішкою на дохлому риб’ячому лиці у вжитій нещодавно горілці «Люботинн», а навколо весна. 
Іван йшов вулицями свого гаряче улюбленого міста, милуючись танучим снігом, свіжоукладеним асфальтом та панянками, які раділи весні.
Раптом йому захотілося закурити. Оскільки палити під час ходьби Іван не любив, він відійшов убік до стіни будівлі, щоб не загороджувати шлях, зупинився, витягнув з пачки сигарету, креснув сірником та із насолодою затягнувся. І за мить йому на голову звалилася цеглина.
МОЗ попереджав (цегла падає на голову чоловіку із сигаретою).
Крокуюча лісом дівчина асоціювалася із метеликом. Порівняння було доволі заяложеним, однак влучним. Вона начебто не йшла, а пурхала поміж деревами. Вдягнена була дівчина у легкий сарафан, голову її прикрашав вінок із польових квітів. Взуття не було. Дівчина йшла босоніж стежкою, всіяною камінцями, гілками і тому подібними речами, що здатні сильно ускладнити таке пересування. Побачивши це, подумати, що вона летить, могли б навіть ті, кому раніше подібна думка у голову не приходила. Тут і поетом бути не треба.
Дівчина сама не знала, куди вона йде, але не могла не йти. Немов якась сила тягнула її. На душі було легко та радісно. Очі цього дивовижного створіння жіночої статі світилися впевненістю, що на шляху на неї очікує щось чарівне, чудове. Реальність цілком відповідала сподіванням. Вийшовши з лісу, дівчина побачила величезне поле троянд, наколи в житті вона не бачила чогось прекраснішого. Лише одна деталь збентежила дівчину: неподалік від неї стояв дід у дранті та блював.
Поле троянд (дід блює посеред поля троянд).             
 – Сюжети готові. Їх цілком достатньо, надовго вистачить. Час починати працювати, – подумала Ольга.
Ольга булла художницею. Хоча вона б могла стати непоганою письменницею, але це її не цікавило. На думку Ольги художник стояв вище за літератора. Адже вигадати цікаву історію – не проблема. А ось відобразити її зміст у одному лише моменті так, щоб його можна було вловити, не витрачаючи багато часу, а лише кинувши погляд – ось що таке справжнє мистецтво. Тому письменників Ольга хоч і поважала, але вважала недохудожниками і дивилася на них дещо зверхньо.
Обстановка кімнати, у якій відбувалася дія, була дещо незвичною. Вона складалася із килима, матрацу з пледом, мольберта та кольорового ксерокса у куті. Ольга була запеклою супротивницею усіляких надмірностей, у кімнаті було тільки те, без чого неможливо обійтися. А як же ксерокс – заперечите ви?
Ксерокс також був доволі важливим елементом інтер’єру, другим після мольберта, мабуть.
Як вже було згадано вище, Ольга займалася живописом. В принципі, у неї було все необхідне для зайняття улюбленою справою. У нею було рисувальне приладдя, мольберт та квартира, яка використовувалась одночасно як студія. Вміння малювати давало їй заробок, якого цілком вистачало на життя. Небагато – скажете ви? Але ж у багатьох видатних митців не було й того, а надмірностей, як ми вже казали, художниця не визнавала.
Єдиною проблемою була популяризація плодів творчої діяльності. Стояти та продавати картини біля станції метро «Історичний музей» Ользі було не до вподоби. Це було нижче її гідності.
Але вихід було знайдено. Тут і стався у пригоді ксерокс. Закінчивши роботу над полотном, Ольга розмножувала його на ксероксі. Потім, намагаючись не потрапити на очі добропорядним громадянам, вона бродила містом та розклеювала копії свого нового творіння у найбільш людяних місцях. Ніяких сторонніх написів, нічого такого – це не могло не пригорнути уваги. Люди не могли не зацікавитись походженням цих плакатів. Адже не може не дивувати, що замість пики чергового кандидата у органи антинародної влади вони бачать на стовпах витвори сучасного мистецтва. Більш того, їхні ксерокопії. Представники численних політичних рухів шукали у цьому всьому якийсь політичний підтекст, наймали найкращих спеціалістів для розпізнання прихованої реклами. І ці спеціалісти її знаходили, вони чесно відпрацьовували свої гроші, треба знайти – знайдуть, це їхній прямий обов’язок, чи не так? Незважаючи на те, що цей факт не оприлюднювався протягом довгого часу, сподівання Ольги стосовно зацікавленості у ньому телебачення та інших засобів масової інформації були виправдані. Хоча коли ті самі політики зусиллями злощасних спеціалістів у області піару почали продукувати щось подібне, задум втратив зміст. Втім, я дещо занадто забіг наперед. Скажу тільки, що рекламна кампанія миткині вдалася, але мова не про те.
Ксерокс служив не тільки для реклами Ольжиних епохальних полотен. Його також використовували харківські фашисти для видання своїх харківських фашистських газет та листівок. Варто зазначити, що ці хлопці були просто-таки схибленими на конспірації. Яких тільки прийомів вони не винаходили, будь-яка розвідка позаздрить. Вони вигадували власні мови, обмінювалися листами із незрозумілими нікому шифрами та позначкою «перед прочитанням спалити» і т.д., і т.п. Навіть основною їхньою точкою збору був наркоматський притон, хоча наркотиків ніхто з них не вживав принципово. Звичайно, до наркопритону могла у будь-яку мить нагрянути міліція і, побачивши, що фашисти не вживають наркотиків, прийняти їх за розповсюджувачів. Але про це ніхто не замислювався, надто вже романтичні люди.     

Отже, власної типографії у фашистів не було, і вони просто-напросто верстали свою пресу на комп’ютері та розмножували на ксероксі. Користуватися легальними копіювальними апаратами вони остерігалися завдяки вищеописаним причинам. Глупство, звичайно. Як писав хтось із видатних мудреців давнини, Маркс, здається, капіталізм сам продасть нам мотузку, якою ми його вдавимо. Або щось на кшталт цього, зміст неважко зрозуміти у будь-якому випадку. Ти платиш свої гроші та отримуєш, що забажаєш. Хоч би й рабів.
Ольга завжди була рада фашистам. Це були вельми цікаві хлопці, у яких з собою завжди були добрі аокоголевмісні напої і купа цікавих історій з життя. Наша героїня нерідко брала сюжети для своїх картин з життя, майже настільки ж часто, як і вигадані.  
   
***
   
Ольга сиділа на дивані і курила «Герцеговину Флор». Незрозуміло, де вона брала ці цигарки. В усьому місті навіть «Беломору» в продажу не знайти, а в неї – улюблені цигарки Сталіна. Ольжини знайомі вже довгий час розробляли план її викрадення та з’ясування під тортурами таємниці походження цих тютюнових виробів. Але все якось руки не доходили, а сама художниця мовчала мов німий партизан у окупантському полоні.
Отже, Ольга сиділа на дивані, палила та обдумувала один сюжет. Це був один із небагатьох випадків, коли вона навіть уявити собі не могла, як зобразити усе це на полотні. Сюжет був із життя,  але його джерелом, як не дивно, не були фашистські історії. А розповів про цей випадок один дивакуватий хлопець татаро-слов’янської зовнішності на ім’я Поліграф. Поліграфу ж розповів цю історію сам її головний герой, теж не зовсім фашист, хоча й лідер однієї підпільної політичної партії. До речі, цікаво було б докладніше дослідити сучасне підпілля. Ось, наприклад, на початку двадцятого століття у моді був революційний андеграунд, наприкінці – рок-н-рольний. Що ж є актуальним зараз? Важко сказати. Якийсь повний безлад і роз’єднаність присутні у підпільній громаді початку двадцять першого. Гаразд, не будемо абстрагуватися занадто вже абстрактно, як сказала б одна нерозумна людина.
Так ось, історія наступна. Цей знайомий Поліграфа, звати його, до речі, Різограф, вертався додому у стані сильного алкогольного сп’яніння. Причому, сп’яніння проявлялося досить дивно, чимось нагадувало укурку. Різограф сидів у вагоні метро мов на голках і розглядав рекламні оголошення. Він наткнувся на рекламу якогось медичного засобу, який рекомендують людям, у чиїх організмах недостатньо йоду. «А раптом в моєму організмі також йоду не вистачає», – перелякано подумав Різ. Він прочитав приведені тут же симптоми і зрозумів, що його справи кепські. Вийшовши на своїй станції, хлопець забіг до першої-ліпшої аптеки та поцікавився, чи є у них йод. З’ясувавши, що є, Різограф купив пляшечку та пішов додому. Вдома він змішав йод з чаєм, один до одного, і усе це випив. Вночі лідеру підпільної організації було доволі таки хріново, жах як сушило горло та усі ці речі. Зранку ж, після неспокійної ночі, Різ заглянув до медичного довідника та дізнався, що йод застосовується для лікування сифілісу.
 – І що мені з усім цим робити? – думала Ольга, витріщившись на виключений телевізор, – дивна якась історія. Гаразд, прийде Поліграф – у нього спитаю. Що це за ім’я таке, Поліграф. Чудернацьке якесь. Треба обов’язково у нього спитати. Звичайно, недобре це, наче на війні капітулюєш, але ж…
Роздуми її обірвав дзвінок у двері. «Чи це не Поліграф?» – подумала хазяйка квартири, відчинила і дійсно побачила Поліграфа.         

***
   
Нещодавно мені було видіння. Згідно нього я мусив сьогодні відвідати Ольгу, будь-що-будь відвідати. До неї я й прямую, обходячи калюжі. Біда у нашому місті із дорогами. А Ольга – дивовижна дівчина. Одна з найчудовіших представниць жіночої статі, що я зустрічав протягом життя. За законами жанру, я просто зобов’язаний був у неї закохатися, але цього не відбулося. На щастя, не відбулося. Натомість я отримав ще один об’єкт для своїх досліджень, та ще й познайомився із високодуховною людиною.
Ось ця вулиця, ось і цей дім. Я підіймаюсь до квартири, дзвоню. Ольга відчиняє і запрошує увійти, я заходжу. У очі одразу ж впадає її нова робота – дід, який блює посеред троянд. У дівчини талант, безсумнівно. 
Пропоную Ользі карамультук, вона погоджується. У Харкові у певних колах нещодавно з’явилася звичка курити карамультук. Він виготовляється дуже просто: беремо смажене насіння соняшника, чистимо, засовуємо всередину сигарети з фільтром. Втім, можна й без фільтру. Карамультук готовий до вживання. Не знаю, чому це називають карамультуком, але чом би й ні, в решті решт. У цього слова дуже багато значень, його навіть можна використовувати як тост. Чи не більше, ніж у слова «хуй». Це вже давно не тільки вид зброї. Добра взагалі штука, цей карамультук для паління, рекомендую.
Ми куримо карамультук. Оля цікавиться моєю думкою щодо історії про Різографа та йод. Їй цікаво, як це можна зобразити.
 – Знаєш Ольга, – кажу, – коли б я був танцюристом… В сенсі, коли б я був художником, я все одно нічого б тобі не сказав. Не треба нічого зображувати, Різу це не сподобається, він дуже сором’язливий. Я тобі інше хотів запропонувати. Чому б тобі не створювати картини із життя древніх? Варто зобразити стародавній світ таким, який він є, із усіма цими сиренами, драконами, песиголовцями і так далі. Адже сучасна пропаганда не взяла до уваги дечого, коли гордо йменувала усе перелічене вигадкою. Вона не врахувала, що ці істоти описані у фольклорі геть чужих культур, які практично не перетиналися між собою.
 – Я з тобою згодна, – відповідає Ольга, виготовляючи собі іще один карамультук, – повністю. Але малювати цього не буду. Немає сенсу. Подумають, тітка перечиталася міфами та Толкіном, і тепер меле нісенітницю. Вони не здатні цього сприйняти. Але справа не у громадській думці, просто це не моє.
Ольга дістає закордонне пиво, згадує про мою до нього зневагу та дістає «Роганське» – спеціально для мене. Іноземне пиво не опохміляє. Відповідно, це взагалі не пиво.
Ми розмовляємо про творчість, про маскультуру, яка усюди сує свої гнилі щупальця. Про те, що справжній митець змушений у наш час заробляти собі на життя чим прийдеться. Звичайно, у капіталістичному суспільстві гроші лежать на дорозі, і деколи достатньо взяти кредит, купити собі лопату та гребти їх, але люди мистецтва рідко коли бачать ці гроші. Вони недалекоглядні.
Ми обговорюємо, ким же краще працювати митцю, який замкнувся у світі власних фантазій. Здавна у цьому колі користується популярністю професія двірника, робота вельми творча, така, що надихає на подвиги, під певним кутом зору доволі престижна. Але сходимося на тому, що краще за все бути кочегаром. Єдина проблема – у нашому місті практично нема кочегарів, та й у інших великих та цікавих містах нема. Лишається потихеньку заздрити Віктору Цою, цій рок-зірці згасаючого радянського суспільства. Оля згадує якусь політичну партію, програма котрої передбачала обладнання кожного будинку котельною. Добре, звичайно, було б, але в цілому, якщо відверто, мені начхати.
Я не надто налаштований на балачки, але все ж описую усі переваги професії сторожа. Сторож, він просто сидить, прислухаючись до тиші або до музики у навушниках. Ще він може жерти бутерброди та запивати їх кока-колою, виходити курити може, якщо пощастить. Але найголовніше – сторож може вивчити напам’ять усі вірші своїх улюблених поетів, читаючи їх на варті. І він може писати щось самотужки.
Моя розповідь чомусь вражає Ольгу, її взагалі багато що вражає, як на мене, це її головний недолік. Вона навіть хоче намалювати щось в тему.
 – Тобі б усе малювати, – кажу я.
Ми довго мовчимо, потім Ольга розпочинає бесіду про покинуті будинки. Вона їх просто обожнює. На щастя, цього добра у нашому місті досхочу, навіть у його центрі. У нас взагалі існує традиція половину будинків недобудовувати. Виникла вона вже після розпаду СРСР. Очевидно, це символізує так і недобудований у червоній імперії комунізм.   
Я ненавиджу покинуті будинки, про що й повідомляю. У мене є на те свої причини. Не те щоб я був дуже цивілізованим хлопцем та фанатом цінностей святенницького сучасного суспільства, просто одного разу у одній із таких будівель я звалився у підвал та зламав собі ногу. Дивно, зазвичай, коли я падаю, час начебто пригальмовує, і я встигаю усвідомити, що відбувається і як саме я повинен падати, щоб лишитися неушкодженим. Але цього разу нічого подібного не відбулося, виною тому не раптовість, а чи то алкоголь, втім, навряд чи, чи то сам будинок, його дух, гадаю, так воно й є. Звичайно, це була цікава пригода. Я вперше у житті зламав ногу, вперше у житті мене проводжала додому дівчина, а не навпаки. Навіть не проводжала, а, можна сказати, тягнула на собі більшу частину шляху. Я був тоді у непоганому настрої і розповідав усім, що лише пострадянська людина може зламати ногу і бути при цьому до біса веселою, і відчувати легкість. Ще вперше у житті я віджимав шапку від вина, яке розчавилося у мене у торбі. Тим не менш, їбав я такі пригоди. Єдине, що хоч якось допомагало мені не втратити душевної рівноваги, коли я лежав у гіпсі, так це моя уява. Я уявляв себе видатним революціонером, кинутим до в’язниці. Можна було уявити себе, скажімо, Володимиром Маяковським, який знайомиться із сучасним мистецтвом, або Адольфом Гітлером, який працює над «Майн Кампфом». Щоправда, про свою боротьбу я так нічого й не написав, та вона й відрізнялася від боротьби Адольфа кардинально. Але пройшли ті славетні часи, часи створення великих імперій, тепер у людства інші цілі, про них трохи згодом. Але хоча подібні фантазії і дещо полегшували мою важку долю, але я однозначно не хотів би повторення.
 – Ти стаєш надто цинічним, – із обвинувальними інтонаціями у голосі проголошує Оля, – і це не є добре.
 – Це є похуй, – відповідаю я, – натомість я знаю, що треба робити.
 – І що ж, цікаво було б дізнатися?
 – Час полишати це їбуче місто.
 – Навіщо? – дивується моя співрозмовниця, – я люблю місто, я не можу без нього.    
 – Ні, це місто любить тебе собою. Між тим, він зжирає тебе, підкусюючи по шматочку та живлячи своєю галімою наркотою. Місто заважає потенційним святим стати справдешніми святими, не дає своїм мешканцям жити дійсно духовним життям. Із усім його гамором, автівками, жебраками та базарами.
 – Ну, і їдь собі, – тихо і задумливо мовить Ольга, – я залишаюся, я не готова.
 – Ти ніколи не будеш готова, – кажу я, прощаюся і йду.
Я заходжу до метро, сідаю у підземну електричку, їду на вокзал. Там я купую квиток, довго стою та вивчаю його, палю сигарету за сигаретою. Потім спалюю квиток та йду з міста пішки. Геть. З мене досить.       
   
Глава 5

Я пробуджуюсь від того, що на мене хтось дивиться. Мені, звісно, цікаво, хто це, але найголовніша задача при пробудженні все ж таки інша, а саме – згадати те місце, в якому заснув. Згадавши це, людина відсотках у середньому у дев’яноста може з достатньо високою точністю визначити місце свого пробудження.
Отже, останнє, що я пам’ятаю, це себе самого, похмільного та злого. Я наморщуюсь від променів світанкового сонця та купую квиток на електричку. Ні, брешу, я ще пам’ятаю, як заліз до вагона, навіщось пройшовся ним кілька разів уперед-назад та сів на лавку.
Таким чином, я зараз лежу на твердому сидінні електрички, вкрившись газетою, наче це може зігріти. Коли я лягав, газети безсумнівно не було, я ніколи не читаю газет і купую їх лише зрідка, перед відвідуванням футбольного матчу, щоб підстелити. Найвірогідніше, якийсь жалісливий волоцюга із великим досвідом ночівель де прийдеться виділив мені цю свого роду паперову ковдру із особистих запасів.
У вікно електрички світить сонце, прямо мені у обличчя, я настільки хотів спати, що забув зап’ясти шторки на вікнах вагону. Ненавиджу сонце. Але розбудило мене не воно, а літня жінка із козубцем, що сидить навпроти мене та пильно на мене дивиться. Окрім козуба в ній немає нічого примітного, звичайна бабця, яких багато у місті. Вони просять милостиню у громадському транспорті та біля сигаретних кіосків (певно, вважається, що курять лише заможні та успішні люди, а може справа в тому, що курці, усвідомлюючи пагубність своєї звички, вважають себе однією ногою у могилі і в зв’язку з цим простіше ставляться до грошей та легше з ними розлучаються), ходять на базар за продуктами, грають з малолітніми онуками та годинами просиджують на лавочках біля під’їздів, отруюючи життя сусідам. Загалом, виконують свої прямі старечі обов’язки. Отже, очевидно, що ця стара сиділа й витріщалася на мене своїми дурними очима, і від цього я пробудився. Вона і зараз дивиться на мене, не мигаючи, мов хоче зіграти у баньки. Я вже зовсім було збираюся сказати, що змагатися з нею наміру не маю, але вона мене випереджає:
 – Втомився, мабуть, онучку, – скрипучим голосом мовить стара, – поїж ось пиріжків, – лізе до кошика із твердим наміром мене нагодувати.
 – Дякую, – відповідаю, – бабусю, за турботу, але я вегетаріанець.
 – Але пиріжки ж бо з капустою! – протестує моя супутниця.
 – Це не має значення, – неприязно кажу я та відвертаюся до вікна. Стара ображається та незабаром йде.
За вікном пропливає станція «Харків-Сортувальний». Дивлюся на годинник – дев’ята ранку. Не кращий час доби, але небо, принаймні, вже виглядає більш-менш нормально, а зовсім не так мерзенно, як рано вранці. Нема видовища більш неприємного, аніж ранкове небо, особливо огидним є небо світанкове. Тому я й вважаю за краще зранку спати, якщо є така можливість. Сиджу, розмірковую про становище, у якому я перебуваю.
«Еге ж, Поліграфушко, не відпустило тебе місто, – думаю, – не святий ти, яким би юродивим себе не мав, яким би вар’ятом не вважали тебе». На душі гидко, я усвідомлюю, що ще не готовий полишити місто, зблизитися із світом духів та, можливо, навіть відкрити шляхи до інших світів. Є шанс, що це станеться у майбутньому, маю на це надію.
Почуваюся просто жахливо. Я прикутий до міста, я його в’язень. І що з того, що мене, здавалося б, ніхто не контролює, і я можу робити що схочу і ходити куди забажаю? Все рівно я не можу піти з міста навіки, я навіть не в змозі мандрувати країною пішки, збираючи пил тисяч міст на своїх шузах. Ось Дрантя, який про це співав, певно, міг. Але він помер, забудемо про нього.
Взагалі-то обмеження волі набагато гірше за повне її позбавлення. Краще вже в’язниця, аніж домашній арешт. Адже якщо твою волю обмежують, то істота, яка це зробила, стверджує владу над тобою, стає твоїм господарем. Якщо ж хтось позбавляє тебе волі – він просто ненависний тобі підор. Із ним набагато легше боротися насправді-то, а ось боротися зі своїм хазяїном… Тут мають місце різні морально-етичні норми, які важко обійти, і тому подібне.                    

   
***
   
Станція «Харків-Сортувальний». Ну, вітаю тебе, місто, чорт тебе задирай! Земля, на яку я так любив деколи вертатися, без якої і кількох днів без суму не міг провести. Я більше не люблю тебе, Харкове. Я люблю твою футбольну команду «Металіст», твої шинки та твоїх жінок, твої пам’ятники радянським вождям і окремних шизанутих мешканців твоїх. Але немає більше любові до тебе, о Харкове. Але я повернувся, привіт, курва.
На Леваді мені робити начебто й нічого, треба підшукати транспорт та їхати далі. Метро, певно, буде найкращим варіантом. Наближуюсь до входу, спускаюся, купую жетон, купую у кіоску преси газету. Треба дізнатися, що сталося у місті за час моєї відсутності. Необхідно тримати руку на пульсі, так би мовити. У газеті – програма телепередач, анекдоти, новини спорту та якісь конкурси. Не найгірший варіант. Можливо, дехто вважає, що максимум інформації можна отримати з газет із оголошеннями. Але я подібних видань не купую принципово. Як на мене, розміщувати оголошення у газеті, виставляючи їх на загальний огляд – найвищою мірою непристойно, все рівно, що йти по вулиці без штанів, шкарпеток та капелюха. Герой стрічки «Arizona Dream» вважав головним елементом одягу капелюха, він казав щось на кшталт того, що якщо людина йде по вулиці зовсім без одягу, але на голові в неї капелюх, їй не соромно. Вона не оголена, вона у капелюсі. Мій друг дитинства по басейну Міха вважав головною деталлю одягу шкарпетки. «Головне – шкарпетки не забути», – любив казати він. І обидва були у дечому праві.
Метро – винахід, який породжує божевілля. Цілком нормальні, часом навіть занадто нормальні у зовнішньому світі громадяни змінюються, спускаючись під землю. Вони подібно до причинних мчаться, змітаючи усе на своєму шляху, їхня мета – встигнути на потяг у будь-яку ціну. Ніщо не зупинить пасажирів метро, вони готові вбивати та калічити, ризикувати життям і здоров’ям, аби бути першими біля потяга і, не дай Боже, не впустити транспорт і не чекати на наступний. Вони виграють мінімум часу, значно більше зекономилося би, якщо скоротити родинні сварки. Але під землею раціональне поступається місцем ірраціональному, нічого не поробиш.
Придбавши газету, минаючи божевілля підземки, я спускаюсь до поїздів. Електричка приходить швидко і, що дивно, вагон напівпорожній. Я звик до великого скупчення людей на цій ділянці лінії, не дивно – вокзал неподалік. Та й сьогоднішній день не виключення, сусідні вагони заповнені вщент. Але мій майже порожній, у ньому як максимум чоловік п’ятнадцять. Певно, не всім дано його бачити. Або є сили зла відлякують від дверей цього вагону простолюдинів.
Я влаштовуюсь на сидінні та відкриваю газету. Проглядаю програмку – цікавого футболу нема. Я дивлюся по телевізору виключно футбол, тому не знаходжу нічого, що заслуговує на увагу, і переключаюся на новини спорту. «Металіст» знов не став чемпіоном. Що ж, перейдемо до гумору. Перша сторінка цього розділу присвячена анекдотам про мистецтво. Вибираю перший-ліпший, читаю: «У американських рок-музикантів існувала мода вмирати у двадцять сім років. Джим Моррісон помер у двадцять сім років, Джаніс Джоплін померла у двадцять сім років, навіть Курт Кобейн і той помер у двадцять сім років. Один лише Джимі Гендрікс дожив до двадцяти вісьмох. Він так з цього приводи засмутився, що взяв та й помер». «Дивно», – думаю, переходжу до іншої сторінки. Еротичні анекдоти. «Прокидається вранці Йобаний Пес у своїй квартирі, кепсько йому, зовсім не пам’ятає, що ж було учора. Відчуває тільки, що його їбали. Сидить на ліжку, силкується згадати. Тут з ванної весело наспівуючи виходить Їбучий Шакал. «Знову ви їбли?» – із надією питає Йобаний Пес. «Знову яя-а!» – гордо відповідає Шакал і йде ставити каву. Йобаний Пес полегшено зітхає». «Нічого собі. Цікаво, хто цю газету видає?», – виникає думка у моїй свідомості. Перегортаю сторінку – анекдоти про Єгора Широкого. Але прочитати не встигаю – моя зупинка, час виходити. 
Перехід з «Радянської» на «Історичний музей». Мені тут не подобається. Можливо, тому, що історичний музей – місце вкрай похмуре, таке, що вводить у меланхолію. Це цвинтар всього найкращого, що було у історії людства. Втім, брешу, далеко не всього – тільки того, чому дозволяє існувати офіційна думка представників нинішньої цивілізації. У переході між станціями завжди людно. Тим більш дивно спостерігати тут жебраків на підлозі – як їх тільки не змітає натовп. Кидаю газету одному з них – най почитає, нудно ж чуваку, утовкмачуюсь до потяга.     
   
***
   
Виходжу на станції «Університет». Вона названа так не дарма – поблизу дійсно є у наявності університет, куди я і рушаю. Початок червня, час вступних екзаменів, у цей період у будівлі можна придбати конверт та марку, що я і роблю. І практично одразу використовую придбання за призначенням. «Ісус не перетворював воду на вино, він підмінив її на горілку», – пишу я на знайденій у кишені листівці, вкладаю її у конверт, наклеюю марку та пишу адресу знайомого священика.
Виконано. Лишилося знайти поштову скриньку і опустити туди лист. Втім, далеко ходити немає потреби, поруч Держпром, там є скринька. Окрім того, час поснідати, а неподалік розташована пречудова піцерія. Придбавши там піцу, сідаю на лавку. Доволі пізній сніданок. Зазвичай, щоправда, я не снідаю взагалі, але сьогоднішній ранок приніс мені голод. До чого б це? 
Розмірковуючи таким чином, я неспішно їм піцу, запиваючи її пивом, насолоджуюсь чудовим літнім днем і починаю усвідомлювати, що і в міському житті є свої принади. Але спокій мій триває недовго. Раптом перед очима постає  дивне видовище – із піцерії через задні двері виходить робітниця із величезним чорним поліетиленовим мішком у руках. У такі мішки зазвичай пакують мерців. Треба зазначити, мішок не порожній. І за формою його вміст нагадує людину. «Блядь, так це ж небіжчик! – доходить до мене, – ця жахлива жінка умертвила чергового бідолаху студента, який не зміг розплатитися за хуйові смажені пиріжки з картоплею, і тепер збирається позбавитися трупа. Цікаво, як вона крокує з такою легкістю? Адже ж труп, певно, штука важка». І дійсно, ця сучка несе рештки нещасної жертви з такою легкістю, наче вони нічого не важать. Очевидно, вона повністю втратила відчуття реальності, і божевілля надає їй сил.
Пронісши мішок з тілом кілька кроків, вона зупиняється та починає із несамовитістю пхати свою ношу у смітник. І це вбивці в решті решт вдається, після чого вона вертається на робоче місце. Ну, чи не дурна? Тут же незабаром купа ментів буде, а свідків, однак, десятка зо два набереться. Хоча… Я з’ясовую, що окрім мене на те, що відбувалося, ніхто уваги не звернув. Таке враження, що кожен день офіціантки із піцерії кого-небудь позбавляють життя і викидають рештки до смітника… Як би там не було, незважаючи на те, що оточуючі продовжують захоплено спілкуватися та жерти свої харчі, хтось же повинен був щось помітити та повідомити куди слід.  А значить міліція прибуде з хвилини на хвилину, час забиратися звідси. Я в один ковток вливаю в себе решту пива і, залишивши частину піци недоїденою, покидаю місце події. І я дістаюсь вже майже проспекту Леніна, як раптом мій погляд падає на камінь біля дороги, і світ остаточно перегортається догори дригом.
Цей камінь встановили тут у пам’ять про якусь битву. Придивившись, я усвідомлюю, що дата на камені – 2001 рік. Яка битва могла мати місце у центрі Харкова на початку двадцять першого століття, у еру повального пацифізму та матріархату? І тут я второпав.
Хто сказав, що у сорок п’ятому антигітлерівська коаліція перемогла у війні? У школі нас можуть вчити чому завгодно, телевізору тим паче вірити не можна. Ветерани війни… Не так вже й багато їх залишилось. Та й підозріло схожі учасники бойових дій один на одного. Вони зазомбовані!
Виходить, це не радянські війська взяли Берлін, а нацисти Москву. Вони серед нас. Вони нас запаморочують та потихеньку знищують, непомітно, одного за одним. Ось цей мужик, наприклад – окидаю поглядом чоловіка, що йде назустріч – обличчя типово арійське, це ворог. Ні, дивися у інший бік, неможна подавати вигляду, що ти щось знаєш.
Заспокойся, Поліграфе. Купи кока-коли, сядь на лавочку, розслабся. Поглянь на перехожих, цілком нормальні українські обличчя. В тебе ж дід воював, ти ж віриш своєму дідові, чи не так? Та й американці теж вважають, що нацизм переможений, і англійці, і французи. Не можуть же вони обманювати весь світ. Що з того, що ти ніколи не був за кордоном? Ти знайомий із їхнім мистецтвом. Ти розмовляв з людьми, які там були. Не могли нацисти все підробити, надто вже це складно.
Внутрішній голос дещо заспокоює мене, я купую пляшечку кока-коли, напою приємного, заспокійливого та стимулюючого до творчості. Сідаю на лавочку, роблю ковток. Кидаю погляд убік дороги. Нормальні вкраїнські лиця?
Ось цей мужик, явно лікар, їх нескладно відрізнити, професія накладає відбиток, зовнішність – Ганнібал Лектер. Як дві краплі води схожі. Напевно, теж людожер. А що це він несе? Пакунок якийсь, що у ньому?
Чиїсь ноги, він розчленував труп у компанії кумпелів-людожерів, вони поділили те, що колись було людиною поміж собою. Йому дісталися ноги – він у них, очевидно, у авторитеті. Яка хижа посмішка! Тварюка. Добре б він зараз думав про свій обід, як буде жерти ці ноги. Підсмажить їх. Чи  він віддає перевагу сирому м’ясу? Буде рвати плоть зубами, насолоджуючись смаком крові. Так ні ж – він явно замислився про те, щоб злопати когось ще. Наприклад, от ту дівчинку…
Ну і нехай. Типова нацистка. Час звідси забиратися, однозначно. Я відриваю зад від лавки, викидаю пляшку і йду. Кілька годин я вештаюсь містом у напівадекватному стані.                 
   
***
   
Виходжу на пустир. Перед моїми очима виникає така картина: десяток псів сидять чітко на одній лінії та випорожняються. Вирази пик у них вельми нещасні. Побачивши мене, собаки підіймаються, перешиковуються у колонну та підтюпцем втікають геть.
Схоже, це і є кінцевий пункт моєї сьогоднішньої мандрівки. Пустирем я назвав це місце доволі умовно. Не подумайте, що це якийсь великий відкритий простір десь, де незрозуміло, чи знаходишся ти на околиці міста, чи то далеко за його межами. Місце, у якому я зараз перебуваю, є нічим іншим як просто простором між жилим п’ятиповерховім будинком та колишнім дитячим садочком, у будівлі якого нині розташовані якісь малокорисні контори, що належать до бюрократичного апарату нашої несправедливої держави.
На землі навколо чимало сміття та собачого лайна, і трохи лайна людського. Людям тут справляти нужду не личить – хтось із мешканців може невчасно визирнути у вікно і, якщо він не визнає свободи людини срати абиде, усе зіпсувати. Особисто я ніколи не став би оправлятися на цьому пустирі, я хіба що тут якось проблювався, коли йшов п’яний зі школи. Але це було давно.
Дана територія заслуговує на назву пустиря в першу чергу тому, що вона ніким, окрім собак, практично не використовується, і саме її існування – то пусте. У нас же цивілізація людей, а не собак, чи не так? Втім, колись це місце здавалося мені корисним, але це було недовго і дуже давно, у дитинстві, ще задовго до того, як я почав вертатися зі школи нетверезим.
Це був старт моєї кар’єри побутового анархіста. Тоді серед людей мого віку було модно носити з собою сірники. Що з ними робити напевне ніхто не знав. Іноді ними підпалювали петарди, але лише зрідка, оскільки петарди були не завжди. Але як небагато для щастя потрібно дітям. Вистачало і сірників. Переважно ми їх тупо палили деінде – у дворах, у дитячих садах, у рідній школі. Я тоді ще не чув пісню «Feuer Frei», та, скоріше за усе, і не було тоді такої пісні у видимому світі, але вогонь викликав у мене асоціації зі свободою, тут вже нічого не поробиш.
Складалося так, що увесь час хтось заважав нашій невинній забавці із сірниками – діти, вчителі, бабці на лавках. І одного разу у пошуках придатного для визволення вогню місця ми знайшли цей пустир. Але радість тривала недовго. З вікна незабаром виглянула якась тупа п’яна жінка та прогнала нас, сказавши, щоб йшли палити сірники на пустир, а тут люди живуть. Ми хотіли її спитати, що це за люди, і де ж ми перебуваємо, як не на пустирі, але чомусь не спитали. Просто мовчки прокляли дурну тай пішли собі.
Так, оце я забрів. Не сумніваюсь, що це не випадково, але що я можу знайти на цьому засміченому пустирі? Песимізм вже зовсім було починає оволодівати мною, як раптом я бачу жіночу фігуру, що наближається до мене. Вона начебто не йде, а пурхає над купами лайна та відходів. Коли жінка підходить, я бачу, що це Грейс Слік, вона молода та гарна. Саме та божественна Грейс Слік, що вдихнула життя у до того доволі посередній гурт «Jefferson Airplane».
 – Чому ти така молода, Грейс? – питаю я.
Вона нічого не відповідає, лише підморгує мені та посміхається. Грейс бере мене за руку і кудись веде. Ми обходимо будинок, і в сусідньому дворі я бачу повітряну кулю. Моя супутниця підводить мене до кулі. Нічого не лишається, як просто влізти туди й обрізати троси, які її тримають. Я повільно злітаю над містом, іще не маючи гадки, куди віднесе мене цей транспортний засіб. Це мій перший досвід повітроплавця, перший політ. Куля відлітає у небо, я деякий час я ще бачу Грейс, яка махає мені рукою.      
   
Глава 6

Пригоди тривають, я лечу на повітряній кулі понад хмарами і відчуваю себе жителем неба. Мій повітроплавальний апарат ввижається надійним та затишним, борти та підлога корзини оббиті чимось м’яким, у ролі баласту наявні два ковадла, коли куля почне знижуватись, можна буде скинути їх на голови жителів землі. Якщо я буду пролітати над Держпромом, є ймовірність, що я поцілю точно у макітру губернатора нашої області Арсена, який займається усіляким непотребством на даху цієї величної будівлі. Усе складається найкращим чином. Із провіантом проблем виникнути не має, піді мною хмари, а кожній нормальній людині, яка народилася у Радянському Союзі, з дитинства відомо, що вони являють собою кисіль. Так казав герой книжки Миколи Носова Незнайко, а цей хлопак був мудрим не за літах.
Повз мене пролітають голуби, працелюбні птахи щосили махають крилами в прагненні якомога скоріше доставити довірену їм пошту. Згори періодично осипається листя з небесних дерев. Мені, звісно, хотілось би скуштувати їхніх плодів, але можливості повітряної кулі, на жаль, обмежені, на таку висоту їй не злетіти.
Поруч пропливає «Летючий голландець». Це судно останніми роками остаточно загубилося у просторі, воно плаває небесними шляхами та шукає океан чи хоча б море. Корабель віддаляється у напрямку Кривого Рогу, що ж, подейкують, у цьому місті є Криворізьке море, приховане від очей непросвітлених за допомогою чогось незнаного.
«Слепой не увидел, как море над лесом в стакане пылало у водки-реки, а в лодке сидели два пьяных балбеса и в сторону леса по небу гребли. По небу гребли... По небу гребли...» – лунає пісня авторства Хвоста. Повз мене рушить дерев’яний човен, у човні двоє, вони гребуть, розсікаючи веслами повітря. Я не можу не здивуватись і не вигукнути у пориві цікавості:
 – Хлопці, ви хто?!
 – Ми – повітроплавці, – з гордістю відгукуються чоловіки, вповільнюючи темп греблі, – ми плаваємо по повітрю.
 – А чи це правда, що існують зореходи, які ходять по зорям? – ставлю питання, яке давно мене бентежить.
 – Так, вони ходять по зорям та паскудять, бля, на ці зорі. Не будемо уточнювати. – Відповідають мені повітроплавці. Потім вони, посилаючись на зайнятість, прощаються та бажають мені приємної подорожі.
 – На все добре, чуваки! – кричу їм та махаю рукою. Човен відпливає вдалину. Дивно, що тут, над хмарами, де можна побачити стільки чудес, зовсім немає музики. Чесно кажучи, мені її дещо не вистачає. Є, щоправда, одна перевага – неможливість зустрічі із музичними гопниками. Якось я з ними ледь не зіткнувся.
Ця подія мала місце одного гарного осіннього дня. Телефонний дзвінок відірвав мене від роздумів про футбол і направив до держпромівської їдальні, місця зустрічі харківських фашистів. Там я повинен був зустрітися зі своїми друзями, серед яких була Тітка Галя, заслужений кухар Столиці Світу. Тітка Галя чудова дівчина, але є в неї один істотний недолік – любов до гурту «Мельница». І того світлого дня я як раз записав їй музику вищезгаданої групи і прагнув якомога швидше позбавитись цього запису. Я навіть відправив повідомлення одному зі своїх друзів, у якому було сказано, що якщо Тітонька буде пориватися піти до мого прибуття, її необхідно прив’язати до стільця. Причому, бажано так, зоб на нього неможливо було сісти. Що може бути для кухаря гіршим за неможливість сісти на стілець?
Шлях до їдальні був нервовим – я остерігався зустрічі із музичними гопниками. Уявіть собі: зустріли б вони мене на шляху і спитали б:
 – Адептом якої музичної ідеології ти є?
 – Я – рок-н-рольник! – гордо і щиро відповів би я.
 – Ах, рок-н-рольник, – іронічно сказали б гопники, – а чому ж у тебе у кишені диск із записом гурту «Мельница»?
Жахаюсь уявити, що тоді було б, але, на щастя, усе минулося. І ось – зараз я на небі у кошику повітряної кулі. Наважуюся шугнути вгору, скидаю ковадла за борт. Сподіваюся, вони падуть праведним гнівом на голови ворогів моїх. Куля здіймається все вище й вище, можливо, мені вдасться злетіти аж до самих Рок-н-рольних Небес. Але ні, не судилося.
Сценарій стандартний – на кулю сідає ворона. Вона клює оболонку, робить у ній проріху. Газ виходить, і я починаю знижуватись. Внизу видніється якась будівля з дерева. Цікаво, кому прийшло до голови створити щось подібне на такій висоті. 

***

Я сідаю на дерев’яний майданчик, на щастя, без неприємних наслідків для організму. Куля остаточно здувається, я якось вибираюся з кошика, технічно приземлююся на сідниці. Обтрушуюся та, потираючи забите м’яке місце, озираюся навкруги. Незважаючи на чудеса, які відбулися зі мною останнім часом, дивуюся – оточуюче ніяк не вкладається ані в загальноприйняту, ані в мою власну схему світу.
Величезний майданчик розстилається подібно до дерев’яного моря, кінця-краю йому не бачити. Це нагадує вбоге велике село, навколо – будівлі з колод. Якість деревини надзвичайно висока, неземна: споруді явно чимало років, але в жодному місці не підгниває. Мешканці цього нещасного краю нагадують людей, але за плечима в них облізлі крила. Схожі на янголів, але янголи поставали в моїй уяві величними створіннями. Ну, не те щоб величними, але, принаймні після стрічки «Догма», доволі веселими. Ці ж виглядають жалюгідно. В них змучені лиця, одягнені вони у дрантя, яким гидували б навіть безхатьки з країн бідніших за Україну. Незважаючи на наявність крил, створіння, схоже, літати не вміють. Вони повільно пересуваються на своїх двох поміж будівлями, зовсім безладно, зосередивши сповнені суму погляди на чомусь вдалині. Майже не спілкуються поміж собою, іноді збираються по двоє або по троє, перекидаються фразами, розмови тривають недовго, незважаючи на довгі паузи. Та й про що їм розмовляти? Про футбол? Про баб? Навряд чи. Але особливо неприємно вражає інше – вони періодично абияк розправляють брудні крила із злиплим пір’ям, трясуть головами із масними кучерями та хлопають крилами, силкуючись злетіти, не здіймаючись при цьому над землею ані на сантиметр. Ангелоподібні істоти нагадують гусей, у яких помер хазяїн.
Коли тутешні жителі мене побачили, у їхніх очах з’явився якийсь слабкий вогник. Схоже, що моя поява внесла деяку різноманітність у їхнє нудне існування. Вперед висувається особа із довгою білою бородою, очевидно, їхній старійшина, каже, звертаючись до мене:
 – Вітаємо тебе, о, нащадку Адама та Єви, у нашому краї. Давно твої браття в нас не гостювали.
 – Доброго здоров’ячка. А ви, вибачте, чиї нащадки.
 – Ми занепалі янголи, яких Господь скинув у це мерзенне місце за тяжкі провини.
 – А цікаво, – ви вже зрозуміли, що це не заради ввічливості я так кажу, справді цікаво, – а як ви тут живете? Чим харчуєтесь?
 – Ми, сине людський, не їмо. Янголи не їдять.
 – А що ви тут взагалі робите? – ставлю дещо нетактовне питання.
 – На небесах ми виконували доручення Господа нашого, у вільний же час пурхали та музичили. Але доручення ми виконували погано, тому Бог на нас розгнівився, відібрав наші інструменти та скинув у цей пустельний край. Зараз же ми тужимо й оплакуємо свою важку долю.
Ймовірно, іншого разу я б зацікавився життям на Небесах і тому подібними питаннями, відповіді на які із задоволенням дізналася би кожна людина, що зберігає у душі хоч трішечки віри в Бога. Але мої думки були зайняті іншим – перспективою голодної смерті. При всій своїй неповноцінності янголи виглядають доволі міцними, навряд мені вдалося б харчуватися ними. А біліше начебто й нічим. Втім, незабаром мій бородатий співрозмовник при підняв мені настрій, зіпсований до неможливого перспективою майбутніх мук. Хоча початок історії, яку він розповів, не вселяло оптимізму.       
Виявилось, що я був не першою людиною в цих краях. До мене тут побував екіпаж одного літака, який вважався на землі зниклим без вісти. Літак зламався і, ледь-ледь доплентавшись до місця помешкання занепалих янголів, заглух. Його пасажири не отримали серйозних тілесних ушкоджень, але радості від цього їм було небагато – незабаром усі вони врізали дуба. Деякі покінчили життя самогубством, стрибнувши униз із краю дерев’яного майданчика. Інші також вбили себе, але у мазохістський спосіб – лишилися тут смиренно вмирати від голоду та спраги, проводячи довгі й нещасливі години у молитвах.
Історія, погодьтесь, сумна. Але виявилось, що у неї є продовження, яке сповнює мене надією. Справа у тому, що сучасні занепалі янголи – народ доволі слабкий духом. Але не всі, хоча виключення поки що лишається єдиним.
Янгол із нехитрим ім’ям Афанасій різко вирізняється із гурту побратимів – він не бажає змиритися із своїм ущербним становищем. Він вирішив помститися Богові.
Вже було сказано, що крила у янголів були підрізані, відповідно, свободи пересування у них нема. Варто янголам ступити за край – на них чекає падіння та болісна смерть.
Афанасій вивчив будову літака та відремонтував його – це виявилось не так вже й складно. Тепер він має намір полетіти на землю та здійснити терористичний акт, спрямувавши свій летальний апарат у оселю папи римського. Це мій шанс.
На літаку ще зберігся один парашут: збожеволілі пасажири зовсім про нього забули. Занепалий янгол зможе висадити мене в дорозі.         

***

Ми летимо. Це наче друга частина стрічки «Гарячі голови». Не вистачає лише негра, який маже лице чорною фарбою. Афанасій мовчки сидить за штурвалом у кабіні пілота, вираз обличчя в нього надзвичайно гордий та пафосний, наче у Віктора Цоя під час концертів гурту «Кино». Деякий час я сиджу поруч із ним, потім прямую до салону.
Я можу палити у літаку. Янгол не має нічого проти, він взагалі має доволі розпливчасте уявлення про тютюн. Чув, звісно, але навряд чи куштував, нижча істота. Янголам не вистачає мудрості, яку дарує людям дим. Не вистачає тютюнового смаку життя. Відчиняю дверцята, дістаю сигарету, закурюю. Міцно тримаюся руками, дивлюся униз на далеку землю.
Ніколи не стрибав із парашутом. Раптом він не розкриється? Буде боляче. Може, не стрибати, долетіти із цим дивним створінням до кінцевої точки? Прославитися на увесь світ – літак нізвідки, акт тероризму у Ватикані. Ні, не можна. Я хочу померти героєм, але не зараз. Адже зараз це буде лише штучний героїзм, на дурняк, примазування до чужої слави. Це в все не я, це він зробив. Ні, час стрибати, час додому. Рушаю до кабіни пілота.
 – Нехай буде з тобою сила, – кажу Афанасію. Він обертається та киває. Я йду.
Вдягаю парашута, стрибаю.

***

Я спускаюся на центральну площу рідного міста. Усе пройшло більш ніж успішно. Парашут розкрився. Без травм, ще й на рідну землю.
Позбавляюся парашута, кваплюся сховатися від допитливих очей. Міліціонери настільки здивовані, що ніяких ознак переслідування не помічаю. Сьогодні явно мій день.
Йду у напрямку найближчого кінотеатру. Зараз концептуально було б глянути щось у жанрі треш-горору. Старий добрий треш-горор, який дарує стільки поживи для уяви.
Місце події – Сполучені Штати Америки, п’ятидесяті роки. В усіх кінотеатрах великих міст та маленьких поселень йдуть фільми Едварда Д. Вуда. Стоїть спекотне літо. Народ суне валом: літні алкоголіки у ковбойських капелюхах, старі фермери, які щойно повернулися із церкви, закохані парочки, тримаючись за руки, ветерани війни, увішані орденами, студенти, які приїхали на канікули, і ще й не підозрюють, скільки їхніх однолітків у наступному десятилітті продадуть душу хіповському руху. Ед Вуд оволодіває їхнім розумом. Актриса Вампіра підкорює серця старшокласників та холостяків середнього віку.
Знавці кіно, зморщивши носи, сьорбаючи коктейлі, затискуючи гарненьких краль, підкусюючи кінчики сигар, зачісуючи волосся на лисину, почухуючи жирні зади, зухвало переговорюючись, нарікають Вуда найгіршим кіношником усіх часів та народів.
Парке приміщення кінотеатру у американській глибинці. Стара добра кока-кола, старий добрий поп-корн. Кобіти верещать, хлопці завмирають. Ветерани війни згадують минуле, трударі дивляться на екран широко розплющеними очима. Хтось давиться повітряною кукурудзою. Утробні звуки – когось знудило. Єдина дівчина у залі, яка до цього зберігала спокій, верещить – її облили колою.
Картина підходить до завершення, публіка неспішно залишає кінематограф. Виходять двоє друзів, один високий та худий, наче жердина, інший малий і товстий.
Перший:
 – Класний фільм.
Другий:
 – Так, класний фільм.      
Місце дії – Харків, наші дні. Троє молодих людей п’ють чай, дивляться фільм Еда Вуда. Вони ще не знають, що їм судилося стати видатними митцями. У кінотеатрах йде попса. 
   
***

Помічаю, що за мною стежать, люди у чорних костюмах та темних окулярах. Поводяться із гротескним непрофесіоналізмом, ніби я потрапив до якогось мультфільму. Переслідувачі незграбно ховаються за деревами, пересуваються перебіжками, залягають у кущі. Гадки не маю, що це за хлопці, чому вони так безглуздо вдягнені, нісенітно себе поводять, чому вони вибрали саме мене у якості об’єкта стеження. 
В решті решт я починаю вар’ювати від наявності цих дурнуватих супутників. Звертаю до найближчого двору, починаю петляти суточками, намагаючись стряхнути «хвоста». У цій справі маю небагатий досвід, але все ж таки переслідувачі у чорному відстають. Але не встигаю я зрадіти, як бачу, що прибула зміна – чоловіки середнього віку у яскраво-червоних костюмах та окулярах із простими скельцями. Ці поводяться більш статечно, вони просто із незворушним виглядом прямують за мною слідом на деякій відстані. Можливо, мої переслідувачі – звичайні жартівники із Коклоу, підпільної школи клоунів. Але у будь якому випадку від їхнього товариства я не в захваті.

***

У одному із підвалів міста, яке у стародавні часи було столицею радянської України, а тепер не може знайти собі місця у вирі подій світа сучасного, було чисто, наче в операційній. У центрі підвального приміщення стояв невеликий кухонний стіл, навколо нього – чотири стільця. Поруч зі столом розташовувались кип’ятильник та електричний комин, на столі стояли чотири горнятка, пакунок з чаєм та вазочка із бубликами. Двоє як раз пили чай, інші два місця були порожніми. Більше меблів у підвалі не було.
Із одним із учасників чаювання читачі вже трохи знайомі, це Нео, не будемо описувати його зовнішність та характер, адже доволі детальне описання можна знайти у одній із попередніх глав. Другий же чоловік за столом був доволі молодим, одягненим у макінтош, у зубах в нього була запалена люлька. Нео називав хлопця у макінтоші Джорджем, хоча й був практично впевненим, що це не справжнє ім’я. Але справжнього він не знав, невідомо воно й мені. 
Чоловіки чаювали у повній тиші, розмова не клеїлася. Вони явно на когось чекали, лиця їхні були задумливими, бублики з’їдались на автомати, аби чимось зайняти час, смаку їжі жоден не відчував, чай пився так само механічно. Гадаю, коли б їм замість чаю підсунули горнятка із кавою, вони б нічого не помітили. У один із моментів, зовсім засумувавши, Джордж вийняв із розташованого біля ноги саквояжа газету на англійській мові та занурився у читання. Нео, спостерігаючи такі справи, дістав із кишені книгу і, відкривши її на закладеному місці, взяв приклад зі свого товариша. Так минуло хвилин п’ятнадцять, потім двері підвалу відчинилися, і на сцені виникла нова дійова особа – парубок років двадцяти. 
 – Привіт, хлопці, – привітався новоприбулий й простягнув руку для привітання.
 – Привіт, Вадиме, – відповів Нео та потисну простягнуту руку. Джордж нічого не відповів, просто простягнув руку з-за газети і, здійснивши ритуал рукостискання, сховав її назад. Він навіть від читання не відірвався.
Вадим сів на стілець, заварив собі чаю та приготувався чекати. Але очікування було недовгим. За три хвилини до підвалу зайшов елегантний чоловік років сорока п’яти із сивиною у волоссі. Він зачинив за собою двері на ключ, привітався із присутніми та опустився на вільне місце. Джордж відклав газету та зробив глибоку затяжку, Нео сховав книжку, усі із цікавістю дивилися на новоприбулого. Той не забарився і мовив:
 – Панове, у мене для вас дві новини, обидві гарні. Перша – кількість хворих на манію переслідування зросла протягом останнього року на тридцять відсотків. Це наш успіх, великий успіх, але ми можемо і далі, і більше, і краще. Окрім того я знайшов новий об’єкт для наших досліджень. Ім’я – Поліграф, психічно неврівноважений, відірваний від реальності, вважає себе випадково закинутим на планету королем із іншого світу. Ненавидить місто, здійснював спробу втекти на природу, спроба не вдалася…
Клуб тих, хто зводить з розуму, займався тим, що викликав у психічно нестійких людей параною. Організував його відомий лікар, світило психіатрії Іван Єлисейович Андрєєв. Для нього це починання було комерційно вигідним, оскільки зростала кількість пацієнтів. Для інших трьох членів клубу це було просто хобі, їм подобалося вдягатися як персонажі фільму «Люди у чорному» та доводити людей до божевілля. Нео, Джордж та Вадим виконували практичну частину роботи, безкоштовно, для душі. У цей день, слухаючи розповідь Івана Єлисейовича про чергову потенційну жертву, хлопці не знали, що це буде остання справа Клубу тих, хто зводить з розуму. Вони не мали жодної підозри, що під час стеження до них самих прилаштувався «хвіст» – дивні люди у червоному одязі та окулярах із простими скельцями, що панічний жах заволодіє ними самими, що вони розбіжаться, щоб ніколи більше не зустрічатися та шукати нові шляхи у цьому житті.     

***

«Бісові клоуни», – думаю я, обертаюся на сто вісімдесят градусів та йду у зворотному напрямку. Чоловіки у червоному не тікають, спокійно стоять та чекають.
 – Якого дідька? – питаю.
 – Не ображайтесь, – каже один із чоловіків, – ми прості викладачі із Коклоу, проходимо курси підвищення кваліфікації.
 – А ті, у чорному, теж ваші? – цікавлюсь я, дещо остудивши свій гнів.
 – Та ні, гадки не маю, хто це такі, – стискає плечима співрозмовник.
Що ж, хоч щось прояснилося. Можливо, я так ніколи й не дізнаюся, хто ці люди у чорному, але я не з тих, хто буде мучити себе здогадками. Просто викину їх з голови. Прощаюсь із викладачами школи клоунів та йду у гості до друзів, вони роблять інкубатор.   

Глава 7

Ніс вертався додому. Ноги його трохи запліталися, він посміхався, час від часу плював на землю та слухав пісню бітлів «Hard Day’s Night», яка лунала у його нездоровій свідомості. Звучання пісні було якимось дивним, складалося враження, що виконували її разом гурти «Аукцыон» та «Птица – парровоз», причому не пригадуючи половини слів. Ніс підійшов до під’їзду, викурив сигарету та подивився на місяць. Нічне світило нагадувало сир, тільки-но витягнутий з мишоловки. Носу чомусь згадався епізод із далекого літа минулого року, коли він, хильнувши літра зо півтора портвейну, приліг подивитися на зірки й зі здивуванням з’ясував, що ті рухаються по небу подібно до титрів. Від приємних спогадів Носа відволікла капля, що впала йому на голову. «Курва, знову Бог на мене плюнув», – подумав хлопець, піднявся на ґанок та увійшов до під’їзду. Світло, як завжди, не горіло.
Довгий час порядні жильці, до яких з деякою натяжкою можна було віднести й самого Носа, регулярно вкручували лампочки на сходовій клітці. Ці лампочки постійно викручували. Здавалося б, не надто й прибутковий бізнес, але тягнути усе, що погано лежить, або, як у даному випадку, погано стирчить, притаманно пострадянському населенню. Тут вже нічого не поробиш. Жильці, щоправда, намагалися боротися. Спочатку вони прикручували поверх лампочок залізні каркаси із замочками. Ніс помітив з цього приводу, що злодії обов’язково ці замочки зламають, принципово. Але він помилився, до такого витонченого ступеня лемпгантінгу не дійшло, лампочки елементарно побили. Наперекір. Сам Ніс пішов далі. Він роздобувся у приятеля-хіміка якусь особливу клейку субстанцію та намазав нею лампочку. Але єдиним результатом було збільшення кількості непристойних написів на його прольоті та поява оних на його дверях. Написи Носа майже не засмутили, він поставився до цього із властивим йому пофігізмом, але людину із приклеєною до руки електролампою виявити так і не вдалося. Слід загубився. Жильці хотіли організувати позмінний нагляд за під’їздом, але усім було ліньки. В результаті морок зацарював над сходами.

***
   
Ніс повільно й обережно підіймався по сходах, намагаючись не наступити у темряві на якогось приблудного пса або алкоголіка. На площадці поміж четвертим та п’ятим поверхом він зупинився. Тут було не так вже й темно, у вікно світив місяць. Стекол у вікнах давно вже не було, і вони були забиті фанерою. Але на цій площадці фанеру хтось відламав, і утворена дірка віднині була єдиним засобом освітлення під’їзду. Ніс зупинився, дістав з кишені дві сигарети без фільтра і закурив. Він зрідка палив сигарети без фільтру, і якщо вже палив, то не менше двох одночасно. Ніс близько десяти хвилин стояв, витріщившись на місяць, неквапливо вдихав та видихав тютюновий дим, час від часу дістаючи із пачки нові дві сигарети, він думав про своє світле майбутнє, про те, що загнила цивілізація сучасності скоро буде зруйнована, і людство почне з нуля і побудує суспільство значно більш духовне та щасливе. Пішов дощ. Ніс відірвався від мрій, загасив сигарети та, висунувши руку у вікно, спіймав декілька крапель. Дощ все посилювався, і не минуло й двох хвилин, як він перетворився на зливу. «Розверзлася сльота небесна», – подумав Ніс. Він гадки не мав, що таке сльота, але вираз йому подобався.
Нарешті Носу набридло так стояти, і він продовжив підйом. Втім, його квартира була розташована на п’ятому поверсі, і йти довелося недовго. Двері до квартири сусідів Носа були відчинені. У цьому не було нічого дивного, сусіди були вкрай занепалими наркоманами і на двері особливої уваги не звертали. До них у будь-який момент міг увійти хто завгодно, втім, ким завгодно, як зазвичай, виявлялися такі ж кінчені торчки, як і вони самі. Іноді, щоправда, приходили і цілком пристойні зовні молоді люди, судячи із уривків їхніх розмов, фашисти. Незрозуміло, що вони тут робили. Хоча це з рештою нікого й не цікавило. Господарів квартири взагалі цікавило тільки ширево, Ніс допитливістю не відрізнявся, третя ж квартира на цій площадці стяла порожньою вже близько року.
Ніс вже вийняв із  кишені ключі та зовсім вже було зібрався увійти до себе, як раптом передумав. Він рішуче сховав ключі й повернувся на дев’яносто градусів. Таким чином, перед ним опинилися відкриті двері сусідів. «Піду-но стрельну у цих галімих нарків курива, – подумав Ніс, – заїбався цю хуйню без фільтру курити».    

   
***
   
Ніс підійшов до дверей і постукав у них із зовнішнього боку. Потім він трохи подумав і постукав у двері із внутрішнього боку. Після чого, вирішивши, що господарі належним чином сповіщені про прибуття гостя, Ніс увійшов усередину. У наркоматському лігві було, як і належить, вельми брудно, шпалери звисали зі стін уривками, на них усюди були відбитки масних рук. На підлозі було кілька різнокольорових калюж, деінде були розкидані драні поліетиленові пакети та недопалки сигарет «Captain Black». Пахло чомусь підгорілою яєчнею та клеєм. Було тихо.
 – Агов, є хто живий? – спитав Ніс людей, які ймовірно знаходились у квартирі. Йому не відповіли. «Ширнулися, певно, і тепер у відключці», – подумав Ніс. І виявився, як ми незабаром дізнаємось, не зовсім правим.
Він пройшов по коридору, підійшов до дверей, що вели до жилої кімнати. Взагалі-то кімнат у квартирі було дві, і спочатку обидві виглядали цілком благопристойно. Але сусіди Носа, сівши на голку, розпочали розпродавати меблі й побутову техніку. За задоволення вживати наркотики, самі розумієте, треба платити. І чималі гроші. Отже, коли практично усе було розпродано, залишки меблів господарі знесли у одну із кімнат, друга ж виявилася зайвою. Спочатку туди думали впускати за певну плату молодих людей, яки ніде було віддаватися любовним втіхам. Але намір провалився. Мало хто з хлопців, і тим більш із дівчат, хотів кохатися у кімнаті без меблів, та ще й знаючи, що через коридор від них наркомани займаються своїми брудними наркоматськими справами. Авторитет наркоманів, завдячуючи зусиллям влади та преси, вкрай низький у нашій країні, як і в багатьох інших країнах.
Відчинивши двері, Ніс пройшов до кімнати. Але далеко від порогу він не відійшов, оскільки завмер від подиву. На його очі чекало вельми неочікуване видовище – на підлозі лежали два небіжчика. Ніс зрозумів, що сигарету стрельнути ні в кого. Не відомо, чи врізали торчки дуба від передозування, чи то за якоїсь іншої причини, їхній сусід судмедекспертом не був і причину визначити був не в змозі. А втім, яке це має значення.
Побачивши мертві тіла, Ніс надзвичайно зрадів. І, треба відзначити, радість була виправданою. Він швиденько збігав додому та взяв там величезний вовняний мішок. Повернувшись, Ніс засунув у мішок один із трупів, узяв його на плечі, вийшов із квартири та пішов униз по сходах.        

***
   
Кинувши на цей підвал один лише погляд, можна було б з легкістю здогадатись, що підвал цей не зовсім звичайний. На відміну від інших підвалів, у яких, як правило, проживають безхатьки та іноді зависають неформали та побутові анархісти, цей виглядає доволі охайним. Начебто звичайна бетонна підлога, ті ж самі стіни, рясно прикрашені різноманітними написами, але.. У підвалі зовсім немає сміття. І у ньому не справляють нужду.
У центрі підвального приміщення горить багаття. На вогнищі у старому закопченому чайнику вариться чифір. Навколо влаштувалися троє, двоє хлопців та дівчина. До стелі здіймається дим. Причому із димом спалених дров змішується дим від сигарет, які курять молоді люди. Відзначимо, що якщо один з них курить звичайнісіньку сигарету із тютюном, у другого, судячи з усього, сигарета забита марихуаною. Далі, як ви вже певно здогадались, буде більш детальній опис дійових осіб. Що ж, почнемо.
З кого починати – зовсім неважливо у даному випадку. Але оскільки починати із когось треба, почнемо із найбільш колоритного персонажа, принаймні, він є таким, виходячи із зовнішності. А це саме той самий хлопець з косяком. Він носить доволі рідкісне ім’я Африкан. Волосся його заплетене у дреди, одягнений він у картату сорочку із короткими рукавами, голубі джинси та довгий чорний плащ, який ніколи не застібає. Більш того, він спеціально обірвав усі ґудзики, щоб не дай Боже ніхто інший не застібнув йому плащ, знайшовши для цього сприятливий момент. На ногах в Африкана чорні лаковані черевики. У рисах цієї людини й справді є щось африканське, не дарма багато хто каже Африканові, що його ім’я дуже йому пасує. У Африкана є одна нав’язлива ідея, він впевнений, що людська душа – такий самий орган як і, приміром, нирки, і прагне з’ясувати, де ж вона розташована.
Дівчину звати Людмила. Зовні вона гарна, білявка, струнка, вдягнена нестандартно. Характером замкнена, гордовита. Абсолютно дивовижна дівчина, її можна назвати естетичним вампіром. Вона любить вигляд крові, вживання цієї рідини усередину її не вабить, але вигляд оної приносить величезну насолоду. Вона навіть намагалася різати себе, але такий недолік цього методу як відчуття болю примусив її від нього відмовитись. Після чого вона довгий час пробавлялася розтинанням мертвих тварин. Якось один із її однокласників застав її за цим заняттям. Він виявився балакучим, пішла дурна слава. Між Людою та її однокласниками виросла стіна. Втім, їхня компанія не надто хвилювала нашу героїню. Її хвилювала кров у першу чергу. Закінчивши школу, дівчина, звісно, спробувала поступити до медуніверситету, на хірурга чи патологоанатома. Невдало, що всерйоз її надломило. Звичайно, можна було піти у медсестри, але вона вважала таку професію недостойною себе. І хто зна, можливо, гарна зовні дівчина перетворилася б на безжалісного вбивцю-маніяка, але доля розпорядилася інакше – звела її з Дмитром.          
Дмитро – це третя людина, що знаходиться у підвалі. Він невисокий на зріст, зовні непримітний. У ранньому дитинстві він крав у сестри ляльок, розламував їх та дивився, що ж знаходиться усередині. Частіше за усе там нічого не було, що вельми засмучувало маленького Дмитрика. Втім, Дмитра швидко вирахували й покарали. З тих пір красти ляльок у сестри він припинив. Не те щоб він боявся кари, просто пожалів сестру, коли та плакала. Дмитро був дуже доброю людиною. Після цього він крав іграшки лише у товаришів по дитячому садочку та школі. Він нічого не міг вдіяти із своєю пристрастю, а чужих дітей було не так жаль, як рідну сестричку. З часом ляльки перестали цікавити Дмитра, запити зростали, його зацікавив вміст людини. Дмитро був достатньо творчим та кмітливим хлопцем, тому він швидко знайшов вихід… І скоро ви дізнаєтесь, який саме.
Ці троє являють собою сімдесят п’ять відсотків одного вельми незвичайного клубу по інтересам. Дмитро – його голова. Четвертий член відсутній, і його відсутність є предметом обговорення для трійці у підвалі.
 – Цей ідіот знову нажерся та забув про зібрання, – похмуро цідить крізь зуби Людмила.
 – А він по-своєму правий, – задумливо промовляє Дмитро, – мертвий вечір. Ні матеріалу, ні хуя...
 – Друзі, змініть настрій з мінусу на плюс, – втручається Африкан, який встиг на цей момент добити косяк, – я дупою відчуваю, що це буде найкращій вечір за останні місяця зо два.
Африкан, сказавши це, уходить в себе та приймається повільно, роблячи недоречні паузи, наспівувати щось ямайське. Людмила та Дмитро не знають, що й сказати. Із одного боку, за вікном злива, усе вельми погано, і звідки візьметься матеріал – невідомо, хіба що з неба впаде, із іншого – сідниці у Африкана відрізняються надзвичайною чутливістю і ніколи не вводять у оману свого власника. Дмитро знімає з вогню зварений чифір та розливає його по кухлям, усі мовчки сидять і п’ють, дивлячись на вогнище. Раптом двері підвалу розчиняються, хтось вирішив завітати у гості.   

   
***
   
Дощ ллє, мов з відра, і я йду додому, наскрізь промоклий та дещо похмурий. Раніше мені дуже подобалась злива, і я спеціально вибігав під її струмені із сухого сховища. Адже тільки у перші кілька секунд дощ – неприємно, холодно й мокро. Потім промокаєш до нитки, та неприємні відчуття зникають, не залишивши й сліду, поступаючись місцем чомусь кардинально протилежному. Але пройшли роки з тих пір, як я востаннє насолоджувався зливою. Тепер він мені до вподоби, і справа не в тому, що незручно курити. Просто дощова погода є одноманітною до непристойності, вона мені набридла, елементарно набридла.
Скористатися громадським транспортом я не можу, ані наземною його різновидністю, ані підземною, нема різниці. Засоби для існування вичерпані, вони перемістилися із моїх кишень у небуття. Навіть картку на метро, що надає право безкоштовного проїзду аж до кінця місяця, я вже дні три як пропив. І це примушує мене йти під струменями остогидлої зливи ногами, пішки тобто. Звичайно, можна стрільнути грошей у добрих людей, але не так вже й багато людей у таку погоду на вулицях, а вже добрих людей так тим паче. Їх, звичайно, відшукати можливо, але не люблю я цього, ані шукати, ані прохати грошей. І я йду, крокуючи змоклими стопами у брудних чоботах бозна-куди, йду, розмірковуючи про Вуді Аленна та Вуді Гаррельсона.     
Багато хто подумаю, що я зовсім з глузду з’їхав. І недивно, якого біса людина, що змокла під дощем до нитки і усією душею прагне комфорту, буде розмірковувати про якихось двох мужиків, які ім’я своє, одне на двох, відзначимо, отримали, очевидно, на честь дятла Вуді Вудпеккера, мультзірки. І, тим не менш, мені просто спокою не дають два питання. Хто такий Вуді Аллен? Та чим він відрізняється від Вуді Гаррельсона?
Начебто не найскладніше питання, я без проблем відповів би на нього колись. Хоча я й не знавець кіно, телевізор дивлюся зрідка, а світську хроніку й взагалі обходжу увагою, я знав це. Але зараз згадати не можу, мізки болять нищівно. Лізу до кишені та дістаю недопиту бляшанку пива. «Бля, – думаю, – як можна було забити про пиво у кишені, що воно взагалі там робить? А, згадав, я поклав його туди, коли ходив посцяти до готелю «Харків». І забув дістати. На який грець я взагалі бляшанкове пиво купив? А, концерт був якийсь, іншого не продавали». Після того, як я виймаю бляшанку з кишені, пиво миттю розбавляється дощовою водою. Випиваю утворений коктейль одним хилом, щоб уникнути подальшого розбавлення. У мозку проясняється. Згадую, що Аллен, він такий старенький, у окулярах, у якихось порнокомедіях начебто знімався. Гаррельсон, ну це я і раніше пам’ятав, знімався у «Природжених вбивцях» Олівера Стоуна. Він наче дещо молодший. Непоганий актор, до речі. Може вони браття? Ні, навряд. Не можуть же у одній родині двох дітей на честь дятла назвати, це ж яким фанатом цього мультфільму треба бути. Але вони, скоріш за все, друзі. Навіть міняються дружинами на брудершафт. Тому що жінка Гаррельсона божественно готує сливовий пиріг, а благовірній Аллена немає рівних у приготуванні омлету. Режим харчування, і все таке. В усьому необхідне різноманіття. Стривайте-но, при сучасній техніці, прийнявши до уваги, що у Голівуді без проблем можна загримувати кого завгодно так, що мати рідна не впізнає… Страшно подумати, може Аллен насправді – Гаррельсон, а Гаррельсон, відповідно, навпаки?..           
Я перечіплююсь через якийсь дрібний предмет, це відволікає мене від роздумів. У світлі ліхтаря я бачу, що це книга одного посереднього харківського поета. Таку саму один мій друг купив у Львові. У Харкові, наскільки мені відомо, такі не продаються. Цікаво, нащо львів’янам книги посередніх харківських поетів? У них що, власних посередніх поетів не вистачає? Або їхні книги в нас продаються? Мені пригадуються історія, яка трапилась із моїм однокласником ще у шкільні роки. На одному з уроків, я під час нього, певно, як завжди шукав сенс життя, або, що більш ймовірно, десь пиячив… Цікаво, а чому він на заняттях опинився? Ми ж зазвичай разом пиячили. Гаразд, не буду відволікатися. Отже, на одному з уроків пацанів із мого класу погнали вантажити старі підручники до кузову не менш старої вантажівки. Звісно, із макулатурою мої шкільні товариші не надто церемонились, просто кажучи, кидали її як прийдеться. І раптом до них підійшов якийсь араб, подивився на все це із журбою у погляді та пафосно мовив: «Як ви можете? Адже це ж книги».
Душа моя якось заспокоюється, я згадую одного юродивого з метро. На вигляд це був звичайнісінький юродивий, він вештався вагонами та прохав милостиню, виконуючи знов і знов одну й ту саму пісню, що складалася лише з двох рядків. Але це була найкраща пісня з усіх, що я коли-небудь чув. Очевидно, не жебрак це був, а сам Бог спустився до людей, намагаючись донести до них ці рядки, котрі більшість із них не сприйняла. Я сприйняв, але не запам’ятав. Було там щось про океан любові, ось і все, що відклалося у пам’яті. А жаль. Чорт забирай, не дарма я згадав цю пісню! Це знак згори. Ось я бачу миготіння вогника у вікні підвалу. Я підходжу, заглядаю та бачу трьох людей біля багаття, я усвідомлюю, що просто не можу не зайти до них. Що я і роблю. 

***
   
Клуб збирається у цьому підвалі раз на два тижні. За домовленістю, що існує між кількома підпільними організаціями, грошей у яких, як правило, практично нема, а потреба у місці зборів для яких у той же час існує, кожна з них збирається у підвалі у певні дні. Тут у різний час, окрім моїх нових знайомих, можна зустріти різноманітних сектантів, революціонерів і чорт зна кого ще. Між собою представники різних організацій практично не контактують, не рахуючи особливих випадків, звісно. Таких як зазіхання на підвал сторонніх. Тоді усі вони об’єднуються у єдину силу та б’ють ворогів довго та болісно, іноді навіть до смерті.
До біса приємно спостерігати за цими завзятими людьми. Нехай вони і дещо нагадують лікарів, до яких я ставлюся з певною неприязню, оскільки вважаю більшість із них нацистами. Нехай зустріли вони мене вельми похмуро та холодно і ледь не вигнали назад під дощ. Щоправда, коли Африкан оголосив, що його філейна частина відчуває доречність моєї присутності, вони прийняли мене і навіть напоїли чифіром, але факт лишається фактом. І, тим не менш, приємно знаходитись у їхній компанії, спостерігати за їхньою працею. Взагалі-то я не люблю дивитися, як інші працюють. Мабуть, тому що сам не терплю працювати у присутності сторонніх. Але у будь-якого правила є виключення.   
Чудові все ж хлопці належать до Клубу патологоанатомів-любителів. Їхнє незвичайне хобі пов’язане із ризиком, адже не так вже й легко добути придатні для розтину трупи. Часто доводиться розкопувати свіжі могили та красти тіла із моргів. Справи це кримінально карні, що вже саме по собі викликає симпатію, адже вороги міліції – мої друзі. 
Задоволенням було для мене спостерігати, яким вогнем запалали їхні очі, коли Ніс приніс мішок із тілом покійного наркомана. Із яким захватом Дмитро, цей духовний лідер унікальної організації, підхопив мішок та побіг за другим тілом. Із якою дивовижною для його кволої статури легкістю він тягнув небіжчика на своїх плечах. Правду кажуть, власна ноша не тягне. Як витончено орудували усі вони своїми скальпелями, так, процес потрошіння мерця було перетворено на мистецтво, не менше. Із якою цікавістю вони розглядали нутрощі. Я зрозумів, що коли я здохну, і мій душоприказник оголосить заповіт, там буде написано, що я відказую своє тіло Клубу патологоанатомів-любителів, і лише після завершення їхньої роботи мої залишки повинні буди доставлені до крематорію. Я мушу гідно розпорядитися своїм тілом у заповіті, адже невідомо, чи буде ще чим мені розпоряджатися при його складанні. Бо що може бути прекрасніше, ніж навіть після своєї смерті змусити очі людей засяяти.

Глава 8

«Яке ж усе це чудове, усі ці вулиці та вивіски, люди та коні, бруківка та калюжі на ній, – подумав Антон, – все ж таки моє місто – найкрасивіше із міст імперії, що б там не казали. Та яке вони мають право так казати?! Які ж вони після цього харків’яни?!» Антон бував у багатьох інших містах по всьому світу, але ніколи душа його так не раділа при спостеріганні оточуючого. Осінь… Як же любив Антон осінь. Він зробив спробу пригадати, що писав про цю пору року його улюблений поет Олександр Пушкін, але рядки все ніяк не спадали на думку.
«Ні, грішно у такий чудовий день не дати собі сповна насолодитися усіма барвами шляху», – вирішив Антон та велів візнику зупинитися. Розплатившись, далі він рушив пішки. Неспішно крокуючи харківськими вулицями та вдивляючись у обличчя перехожих. Антон чогось шукав, але сам не знав, чого саме. Зупинившись на розі, він дістав із кишені люльку та прийнявся зосереджено її набивати. Потім він закурив, розташувавшись на узбіччі. Там він простояв кілька хвилин, вдихаючи тютюновий дим та прислухуючись до звуків шарманки у руках шарманщика, що стояв неподалік. І раптом чиясь брудна лайка порушила його спокій. Озирнувшись на вищезгадані звуки, Антон побачив п’яного як ніч гусара, який вчепився у волосся якоїсь панянки. Панянка плакала та виривалася.
Гусар домагався юної леді у щонайбрудніший спосіб. Порядній людині і на думку не могло спасти, що офіцер, опора російської армії, здатен на подібне мерзенство.
«Це обурливо, – подумав Ант он, – чому ніхто не втручається? Невже не лишилося благородних людей?» Звісно, наш герой подібного стерпіти не міг.
 – Добродію, як ви смієте?! – палаючи праведним гнівом, звернувся він до гусара.
 – Від’їбися, не твоє діло…
 – Ах, не моє! Ви зачепили честь дами та зневажили мене особисто! Я вимагаю сатисфакції!
 – Ну, скільки можна повторювати? Курити – до коридору, – сказав хтось Антону на вухо. Цим кимось виявилася працівниця їдальні.
 – Так, звісно, вибачте, – сказав Антон та спішно загасив сигарету у блюдці.   
Дама, що відволікла Антона від мрій, замовкла та відправилась по своїх справах. «У наш час не лишилося місця для героїв та аристократів», – із сумом подумав мрійник та налив собі іще горілки.
У підвалі Держпрому  Антон розраховував зустріти знайомих, поспілкуватися із ними, випити. Але відвідувачів у їдальні не було. Тим не менш, Антон замовив пів літра горілки, склянку томатного соку та сосиску у тісті та влаштувався за столиком у очікуванні інших завсідників цього закладу. До їхнього приходу йому лишалося тільки пити та марити, чим він і займався.  

***
   
Антон налив п’ятдесят грамів, вдягнув навушники та увімкнув свій плеєр. Вин сидів хвилин п’ятнадцять, витріщившись на погойдування штори, яка закривала вікна, слухав свій улюблений гурт «The Cure» та час від часу робив невеличкий ковток горілки. Стопка спорожніла, споглядання штори набридло. Антон вимкнув музику, сховав плеєр до торби та прислухався до бесіди за сусіднім столом.
Бесіда йшла про Вуді Аллена та Вуді Гаррельсона. У ній приймали участь двійко молодих людей, які сиділи один навпроти одного, між ними лежав зошит, поруч із кожним стояло по пляшці пива. Перший цікавився, чим же відрізняється Вуді Аллен  від Вуді Гаррельсона, другий, скоріш за все, не знав, але інтуїтивно відчував істину. Від вголос перебирав варіанти і, в решті решт, просвітив свого товариша. Виявилось, Гаррельсон – голландець, він не народився у Америці, «як Шварценеггер» за словами оповідача.
Після цього розмова перекинулася н футбол. Хлопці намагалися з’ясувати, чому так трапляється,що деякі футболісти занадто дуже отримують мікротравми, і, тим не менш, їхня кар’єра є успішною та триває довго. Інші ж грають багато років поспіль від дзвінка до дзвінка, і ось – один невдалий підкат і кінець кар’єрі, у кращому випадку – довга перерва, після якої вони так і не відновлюються повністю та більш не виходять на свій колишній рівень гри. «Дійсно, чому так?» – замислився Антон. Він так нічого й не придумав, і співрозмовники за сусіднім столиком також не придумали. Вони полишили цю тему та почали писати щось по черзі у своєму зошиті. Антон занепав духом, йому спало на думку, що це не найкращий день для відвідування його улюбленого закладу. І виявився неправий – у їдальні з’явився той, чиєї появи ніхто не чекав, але чия присутність завжди доречна. І він рушив до столика Антона.     

***
   
Найбільш проникливі читачі, безумовно, вже здогадалися, що мова йшла про Сотону. Впевнений, багато кому із вас відомо, як Сотона виглядає, але все ж опишу його зовнішність для менш освіченої спільноти. Адже кожен має право на інформацію. Блаженна та людина, що винайшла Інтернет. Двічі блаженний той чолов’яга, який створив локальні мережі. Втім, можливо це була й пані, оповідач не має в своєму розпорядженні інформації такого роду, проте має багато іншої завдяки двом вищезгаданим персонам. Тепер можливості частини людства, забезпеченої цими благами цивілізації, помітно виросли, вони можуть ознайомитись із незліченим числом інтелектуальних цінностей, створених братами по виду. Адже мистецтво повинно належати народові, чи не так?
Тож Сотона був товстим, хвостатим та рогатим. Черево його було величезним та м’яким на вигляд, останнє його власник регулярно доводив оточуючим, він постійно наминав своє черево руками. Жест, що імітує вминання велетенського пуза є одним із основних атрибутів культу Сотони. При цьому сотонейці, як правило, моляться, закінчуючи молитву словами «Слово Сотоні» (у деяких варіантах «Слова Сотоні», сотонологи та служителі культу вже протягом довгого часу не можуть прийти до єдиної думки стосовно цього, тому можливі обидва варіанти) або «Ове Сотонос». Хвіст новоприбулого був довжелезним та пухнастим та мило метлявся з боку у бік. У ті часи, коли Сотона не наминав свого черева, він зворушливо дриґав лапками, цей жест також нерідко використовується найбільш ревними сотонійціями. Дійсно вражало, як, виконуючи ці дії, Сотона, чи, як його ще величають, Князь Добра та Світла, примудрявся утримувати у руках тростинку. Набалдашник тростини був виконаний у вигляді голові пуделя, що посміхався із висунутим язиком, очевидно, пес, якого вибрали натурщиком, був вельми милою твариною. Окрім того, на набалдашнику був напис китайською мовою. Перед тим, як підсісти до Антона, Сотона купив ще пляшку горілки «Люботинн», дві пачки сухариків та дві пачки горішків і прихопив склянку для себе. Потім він привітався із нашим героєм, потиснувши йому руку своєю лапкою, та граціозним рухом розлив по склянкам сорокаградусну. Коли горілка була випита, Антон наважився задати питання, що вертілося у нього в голові:
 – Що привело тебе сюди, о Найзворушливіший?
 – Чудовий заклад, – відповідав Князь Світла, – і горілка «Люботинн», моя улюблена, до речі, у продажу, і антураж олдскульний. Дух старої школи – це те, що завжди буде жити у моєму серці.
 – І тільки? – здивувався наш герой.
 – Ну, звісно ж ні. Я, Антоне, прийшов з тобою поспілкуватись. Перше, що я хочу тобі сказати, так це те, що ти дарма себе божевільним вважаєш. Адже те, що ти, читаючи про Гаррі Поттера, у середині другої книги починаєш раптом болісно пригадувати, хто такий Гаррі і звідки у розповіді взявся, нічого подібного аж ніяк не означає.
 – Прийму до уваги, о Найдобріший.
 – Далі, – продовжував Сотона, – ти знаєш, що життя – гра, і люди самі обирають собі ролі. Так ось, Антоне, звичайно, якщо у людей є підставка для чаю та підставка для риби, це ще недостатня для них підстава, щоб вважати себе аристократами. Але ніколи їм не стати аристократами, коли не будуть себе такими вважати.
 – Ти як завжди правий, адже правда на боці Добра навіки, – щиро промовив Антон.
 – І останнє, не в моїх силах наставити тебе на дорогу правди. Ти все ж таки не заблукале дівча та не голодне кошеня. Тож вирішуй самостійно.
І Сотона, мовивши слова ці, встав, вклонився, пом’яв черево своє та пішов собі, залишивши Антона знову наодинці із своїми думками та мріями. Той налив собі ще горілки і негайно випив.
 – Життя – це цирк, і люди у ньому – акробати, – пролунало з-за сусіднього стола.
Антон подивився на годинник і зрозумів, що йому час рушати у напрямку одного кафе, розташованого десь на шляху від станції метро «Університет» до станції метро «Радянська». Там у нього була призначена важлива зустріч із однією вельми цікавою персоною. Запізнюватись Антон не любив, тому він швидко підвівся з-за столу, вдягнув плащ, капелюха, взяв парасольку та покрокував до виходу.

***
   
Антон пройшов повз університет, зупинився купити сигарет та рушив далі в обхід. Йому біле подобався цей шлях, час дозволяв. Діставшись входу до метро, він кинув швидкий погляд на демонстрантів перед будівлею облради, затиснувши парасольку поміж ніг, зупинився підкурити сигарету.
На майдані Свободи між тим йшла своєю чергою акція протесту проти губернатора. Активісти опозиційного руху і найняті ними для масовості студенти намагалися влаштувати якомога більш ефектне шоу перед камерами щойно прибулих телевізійників. Губернатор до протестувальників не виходив. Втім, останні повинні бути йому вдячні хоча б за те, що він підписав за кілька днів до того дозвіл на проведення акції. Як і на більшості подібних майданних заходів, тобто якщо не рахувати концертів за участі рок- та поп-зірок, число робітників міліції було більшим за число протестувальників.
Антон зовсім вже збирався йти далі, але тут трапилось дещо екстраординарне. Два міліціонера, відділившись від товаришів по службі, підійшли до одного з численних кіосків.
 – Шоколадку, будь ласка, – тільки й встиг мовити один із робітників МВС. Виявилось, що це були останні слова у його житті.
Ледь невдаха покупець встиг закінчити цю коротку фразу, пролунав звук пострілу, і він повалився замертво. За мить із віконця кіоску висунулася рука із револьвером, ще мить – і зі стволу вилетіла куля й уштрикнулася у серце другого міліціонера.
Колеги вбитих відреагували дещо сповільнено, але все ж вже за декілька секунд вони виламали двері кіоску. Але безрезультатно – вбивця зник. У підлозі кіоску був люк, а під ним – підземний хід. Очевидно, злочинець підкопався від кіоск, приготувавшись заздалегідь уникнути переслідування.
Антон наблизився, і погляд його зупинився на руці одного із загиблих. На руці був годинник. Антон здивовано поглянув на циферблат свого годинника, потім знову перевів погляд на годинник небіжчика. Останній демонстрував на годину раніше. Щоб упевнитися у правильності своєї здогадки, наш герой поглянув на годинник на руці другого мертвого міліціонера. І тоді Антон зрозумів, що його власний годинник дійсно виставлений невірно й спішить, і що у запасі є ще ціла година часу.
Антон купив пляшку пива й пішов у напрямку розташованого неподалік дитячого майданчика. Одна із лавок виявилася вільною, вона стояла неподалік від двох інших, на яких розташувалась галаслива компанія. Взагалі-то лавки були переносні, але Антону було ліньки щось робити, і він просто сів спиною до компанії та зайнявся вживанням пива. Але уривки розмови все ж доносилися до нього, і доволі цікаві, треба сказати. Цікаві навіть для недопитливого Антона.
 – Як бачите, – хизувався один із компанії, – мій план вбивства мента був бездоганним…
«Це ж треба», – подумав Антон. Йому видалося дивним, що ця людина на сусідній лавці так вільно говорить про скоєний нею злочин. Невже хлопець не боїться, що хтось його почує та здасть? Втім, сам Антон доносити не збирався, він ненавидів міліцію. Тож наш герой неспішно допив своє пиво, підвівся та почапав до місця зустрічі.         

***
   
Але дійти до пункту призначення без пригод Антонові не судилося. Такий вже день, така вже доля. На нього чекала коротка, але вельми дивна розмова із не менш чудернацьким незнайомцем. Антон звернув увагу на цього чоловіка ще до того, як той заговорив. І не дивно, одягнена ця дивна персона була доволі незвичайно – у довгий чорний балахон. Обличчя незнайомця було важко розгледіти – його частково закривав капюшон, а частково – шарф синього кольору із золотими зірками, і, тим не менш, можна було зрозуміти, що він протиприродно блідий. Цей чоловік нагадував Антону якогось літературного персонажа, здається, із циклу романів про Гаррі Поттера. Нашому герою ввижалося дуже дивним, що перехожі, здавалося, не бачать нічого незвичайного, іще більш він здивувався, коли незнайомець, порівнявшись із Антоном, заговорив.
 – Вітаю, Антоне, – мовив він.
 – Доброго дня.
 – Знаєш, звідки мені відоме твоє ім’я?
 – Гадки не маю, – чесно відповів Антон і стиснув плечима. Взагалі-то у нього не було подібної звички, але жест був доречним.
 – Я мушу тобі дещо повідати. Я розмовляв із духами, – змінив тему чоловік у балахоні.
 – І що ці духи тобі сказали? – іронічно поцікавився його співрозмовник.
 – Ти – потенційно сильний чорний маг, – замогильним голосом мовив незнайомець.
 – Може, темний? – вже відверто знущаючись спитав Антон.
 – Чорний!
 – Якось ніколи не вважав себе негром… На все добре.
 Антон сплюнув на асфальт та поспішив до кафе. На нього очікували справи більш важливі за спілкування із незнайомим блідим мужиком у балахоні. 

   
***
   
Взявши до уваги усі ти дивні випадки, що трапились на шляху, було малоймовірно, що Антон прийде на зустріч без запізнення. Так і сталося, але його дочекались. І не дивно. Дивним було те, що у залі для курців сиділа лише одна людина, та сама, із якою у Антона була призначена зустріч. Це був доволі молодий, не старший за тридцять років від роду, чоловік, одягнений він був у макінтош, на стільці поруч із ним лежали його речі: капелюх, парасолька та саквояж. «Дивно, – подумав Антон, – зазвичай тут стільки відвідувачів – студенти, митці». Між тим чоловік, який до того в очікуванні меланхолійно палив довгу люльку, побачив, що Антон входить до зали, підвівся зі стільця та простягнув свою праву верхню кінцівку для рукостискання:
 – Це ви хотіли зі мною зустрітися? – тихо спитав він.
 – Саме так, я, – без тіні сумніву відповів Антон, – маю честь відрекомендуватися, Антон.
 – Кличте мене Джордж, – в свою чергу представився чоловік у макінтоші.
 – Чи не бажаєте портвейну? – поцікавився Антон.
 – Я б із задоволенням, але не сьогодні. Обставини не дозволяють. Тож я вип’ю чаю, – із цими словами хлопець, який представився Джорджем, знову опустився на стілець, зробив ковток із горнятка та почав заново розпалювати згаслу люльку.
Антон вирішив було взяти пива, але думка про те, що на сьогодні поки що досить, не дала йому втілити у життя задумане. Тому наш герой також взяв собі чаю та приєднався до Джорджа.
 – Отже, ви твердо вирішили розжитися револьвером? – одразу перейшов до справи чоловік із люлькою.
 – Безсумнівно! Він потрібен мені якомога скоріше! – палко вигукнув Антон.
 – Вирішили розв’язати невеличку війну? – спитав Джордж.
 – Ні в якому разі! Просто збираюся зіграти у одну гру. Не в російську рулетку, ви не подумайте.
 – Це ваша особиста справа, – сказав Джордж ніби вибачаючись, – даруйте мені мою надмірну цікавість.
– Що ви, це ж цілком природно! – вигукнув Антон. – Отже, що ви можете запропонувати?
 – Вибір чималий, – із гордістю відповів торговець зброєю, – але особисто я б, звісно, порекомендував «кольт», старий добрий «кольт».
 – Ви добре знаєтесь на своїй справі, – похвалив співрозмовника потенційний покупець, – і я кажу «так».
Кілька секунд потому Джордж дістав із саквояжа револьвер та обміняв його на гроші свого клієнта. Після чого торговець сказав:
 – Угоду обмивати не будемо. Якщо виникнуть проблеми – ось мій номер телефону, – він простягнув шматочок паперу із записаним номером, – а тепер йдіть. Не хочу показатися нечемним, але це у ваших же інтересах. У мене є ще одна невеличка справа, і вам краще знаходитися на відстані, коли я нею займуся. Адже вам не потрібні проблеми із законом, чи не так?
Робити Антонові у кафе і справді було нічого, та й непокоїти своєю присутністю нового знайомого не хотілося. Тому він підвівся, розпрощався із Джорджем, засунув придбану зброю у кишеню та вийшов на свіже повітря.
На вулиці Антон дістав сигарету, запалив, і зовсім вже було збирався йти, як раптом його увагу пригорнули дивні звуки. Зазирнувши у віконце нещодавно полишеного кафе, Антон побачив, як чоловік, що називає себе Джорджем, під істеричне репетування офіціантки та барменки, тримає револьвер у руках та за допомогою куль, які вилітають із нього, вибиває на стіні ініціали англійської королеви.          

***
   
Антон сидів на дивані, занурившись у роздуми. Він невидющим поглядом витріщився на вимкнений телевізор та обмірковував слова Сотони про гру. У руках він крутив нещодавно придбаний револьвер. «Гадки не маю, що з ним робити, – думав парубок, – хоча, стривайте-но». План несподівано визрів у голові Антона, геніальний план. Він дістав із кишені джинсів номер телефону Джорджа, зателефонував йому та призначив зустріч через півтори години біля пам’ятника Леніну. Потім він сів за письмовий стіл, взяв ручку та лист паперу, прийнявся швидко щось писати. Закінчивши писати, Антон згорнув листок, засунув його у конверт, написав адресу та наклеїв марку. Здійснивши вище описані дії, Антон покинув квартиру й рушив до місця зустрічі, на шляху опустивши конверт у поштову скриньку. Він чітко знав тепер, що йому робити. 
Цього разу Антон був на зустрічі першим, Джордж підійшов хвилин за десять та простягнув руку для привітання. Але замість того, щоб її потиснути, Антон витягнув з кишені револьвер, націлив його на завмерлого перед ним із простягнутою рукою чоловіка та вистрілив, примусивши серце Джорджа припинити битися на віки вічні. Потім Антон підніс цівку до скроні, заплющив очі та вибив собі мізки. Справа була зроблена. 
   
Глава 9

Промені полудневого сонця падали у незашторені вікна, освітлюючи кімнату Костянтина, молодого чоловіка років двадцяти від роду. Власник кімнати солодко спав, згорнувшись калачиком на дивані. Раптом за вікном пролунав автомобільний гудок. Він прозвучав гучно та настирливо кілка разів поспіль, сповіщаючи мешканців навколишніх будинків, зо підвезли мінеральну воду. Гудок розбудив Костянтина.
«Блядь, знову не виспався», – роздратованим голосом сказав, ні до кого не звертаючись, Кость. Із цієї сумної фрази щоденно починався ранок цієї людини. День, про який йде мова, не був виключенням.
Піднявшись із ліжка, Костянтин викотив з-під нього гантелі та зробив зарядку. Потім він натягнув штани, шкарпетки, майку та сорочку. Кость завжди носив під сорочкою майку – це було наслідком поваги до традицій давнини. Накинувши куртку, протерши очі, всунув у зуби сигарету марки «Classic» та підпаливши її, Костянтин підхопив дві десятилітрові баклажки та вийшов з дому. Традиційний суботній ранок – встати з ліжка, зробити зарядку, спуститися сходами, пройти декілька метрів, набрати води, заплатити гроші, повернутися. Щотижня одне й тем саме, хоч би раз виспатися. Можна, звісно, не купувати воду, сходити до джерела та набрати її безкоштовно. Можна сходити до крамниці у зручний час, купити води там чи знехтувати здоров’ям та пити з-під крану. Але гудок автомобілю пробуджує від сну, і більше заснути не вдається, такі вже особливості організму. Сьогодні – гудок, завтра – будильник, післязавтра – сусідський пес… Щодня щось стає на заваді сну. 
Занурення у хмурні роздуми про те, якими ж бадьорими та свіжими виглядали обличчя торговців водою, із якими блаженними посмішками прислухалися вони до звуків блатної музики, яка лунала із радіоприймача, наскільки привітно спілкувалися вони із покупцями… Яєчня із ковбасою, томатний сік, кава, грінки, дратівливі промені сонця у вікно… Кімната, комп’ютер увімкнений, пісня Марка Болана «Get It On», процес вдягання, комп’ютер вимкнений. Вийшов з кімнати, вийшов з квартири, ключ у замок, повернути за годинниковою стрілкою, по сходах униз до двору.
У дворі Костянтин запалив іще одну сигарету, похмуро привітався із бабцями на лавочці, дещо більш бадьоро привітався із зустрічною кішкою та пішов у напрямку зупинки.
На зупинці було людно, тролейбусі, що щойно під’їхав, ще більш людно – ефект масовки та замкненого простору. Люди за давньою харківською звичкою дивилися один на одного вовками. Тож фраза знаменитого музиканта Миколи Кепелова «Людина людині – вовк» видає його харківське походження.
Кость похмуро переминався із ноги на ногу і думав про те, який же він все ж таки нещасний та обділений долею, і це призвело до доволі плачевних наслідків. Він наступи в на ногу одному із пасажирів.
 – Ти що, не з тієї  ноги встав? – ображено спитав постраждалий чоловік.      
Ця цілком культурна фраза сповнила гнівом хвору душу Костянтина. Транспорт як раз підходив до зупинки, і наш герой не витримав. Він без попередження зарядив вищезгаданому чоловікові кулаком по носу, причому, схоже, настільки сильно, що справа завершилась переломом. Скоївши цей хуліганський вчинок, Кость вискочив із автобусу да дав драла у напрямку дворів. 

***

Зупинившись у одному із дворів та перевівши подих, Костянтин гучно позіхнув та замислився. Він не може виспатися, як із цим боротися? Як не стати остаточно антисоціальним елементом, як не потрапити до в’язниці, як жити далі серед людей?
І тут його погляд зупинився на трьох предметах, що лежали перед одним із під’їздів. Це були камінь, ножиці та папір. «Це знак», – подумав Кость та підібрав камінь – він завжди вибирав камінь у цій знаменитій грі. Поклавши камінь до кишені, Костянтин увійшов у під’їзд.
Перестрибнувши через калюжу сечі біля входу, він пішов угору по сходах. Зверху доносилися уривки розмови. Переступивши через трупи папуги та хом’яка, які лежали на сходах, Кость прискорив крок.
На прольоті між поверхами незнайома дівчина, час від часу затягуючись цигаркою, розмовляла на підвищених тонах по мобільному телефону.
 – Так, все нормально! Так, я виспалась! – горланила у трубку вона.
 – Ах ти ж сука, і ти туди ж! – не пам’ятаючи себе закричав Кость, у три стрибка подужав сходовий прольот, вихопив із кишені камінь та розтрощив нещасній череп.
Злочин, це не дивно, вніс спокій у душу нашого героя. Він статечним рухом стер із знаряддя вбивства відбитки пальців, вийшов із під’їзду та неспішним кроком попрямував додому. Вдома Костянтин ліг спати і спав кілька днів, після чого уві сні йому явилася смерть та забрала його із собою. 

***

  «Father? – Yes, son? – I want to kill you». – Лунало в голові у Носа. У той день на площі безкоштовно роздавали молоко «Подоярінцев». «Подоярінцев» – молоко, яке п’є навіть футболіст Подоярінцев. Гарна реклама, але власники підприємства на цьому не зупинилися і вирішили роздавати свій продукт безкоштовно на центральному майдані міста, зробити його споживання масовим. Вулиці були завалені пакетами з-під молока, розкиданими ласими на дурняк та неохайними містянами.
Відчинивши двері під’їзду, Ніс скривився від різких запахів – тхнуло сечею та несвіжими трупами. Перше пояснювалося легко, хтось справив малу нужду просто перед входом. Калюжа була настільки великою, що її неможливо було переступити. Зате якийсь розумник проклав до сходів імпровізований містик із дощок. Пройшовши по цій нехитрій споруді, Ніс почав свій підйом по сходах. Між першим та другим поглядом нічого примітного йому у очі не впало. Між другим і третім на сходинках лежали трупики собаки, папуги та хом’ячка. Інша людина замислилася б, що тут відбулося, але Ніс не був допитливим, окрім того він був захоплений своїм задумом. Але те, що постало перед його очима між третім та четвертим поверхами, примусило пригальмувати навіть байдужого до усього Носа. На площинці між поверхами лежало мертве тіло дівчини. Череп її був проломлений, руки вимазані фарбою, поруч із покійницею лежала пачка цигарок «Герцеговина Флор». Трохи в стороні лежав паспорт. «Ой, лишенько», – із жалем у голосі мовив Ніс, переступив через небіжчицю та продовжив сходження. Діставшись п’ятого поверху, він зупинився та подзвонив у одну із квартир. Не прийшло й півхвилини, як літній чоловік відчинив двері, навіть не глянувши у вічко.
 – Привіт, синку, – привітався з порогу старий, – проходь.
 – Привіт, батьку, – відповів Ніс, після чого увійшов, причинивши за собою двері.
Батько Носа був людиною, як ми вже казали, немолодою, але зберігся цілком добре. Лице його, щоправда, видавала у ньому старого п’яницю, але в іншому чоловік виглядав років максимум на п’ятдесят. Одягнений він був цілком типово як для пенсіонера пострадянського простору: у старі залатані тренувальні штани та стару ж сорочку. Та й взагалі, окрім чудового здоров’я, ніяких рис, що вирізняли б його поміж інших пенсіонерів, помітити у батькові Носа було практично неможливо.
 – Чай будеш? – спитав у сина наш новий персонаж.
Ніс кивнув та пройшов до кімнати, господар же рушив на кухню ставити чайник. Ніс, увійшовши у кімнату, в першу чергу підійшов до вікна. Близько хвилини дивився на двір крізь скло. Потім, тихо позіхнувши та різко відірвавши и руки від підвіконня, Ніс розвернувся на сто вісімдесят градусів та крикнув:
 – Тату, йди-но сюди!
 – Та що ж трапилось? – схвильовано спитав батько, заходячи до кімнати.
 – Трапилося, батьку. Я збираюся тебе вбити. – Із цими словами Ніс дістав на світ божий свій ТТ та наставив цівкою на батька.
І тоді сталося те, чого не очікував не тільки вражений до глибини душі старий, але й зловмисник Ніс. Двері гардеробу раптом відчинилися, і звідти виліз чоловік у костюмі клоуна. На голові незваного гостя красувався крислатий капелюх із балабончиками, у руках він стискав величезного мачете.
Підкравшись до оторопілого літнього чоловіка ззаду, новоприбулий посміхнувся, підняв свою зброю та вправно відмахнув нещасному голову. Тріумфально піднявши відрізану частину тіла за волосся, клоун гучно зареготав.
Відсміявшись, вбивця поклав голову на підлогу, подивився на Носа та картинно протер очі, після чого зняв капелюха та низько вклонився, подзеленькуючи балабончиками.
 – Дозвольте відрекомендуватися – Бім, ха-ха-ха. Випускник Коклоу, дипломований клоун.  
Сказавши це, Бім знову взяв голову за волосся та вийшов з кімнати.
Ніс на одеревенілих ногах підійшов до вікна, цього разу він стояв тут хвилин п’ять, дивлячись крізь скло незрячим поглядом.
 – Чортівня, – нарешті видавив з себе Ніс, взяв пістолет та попрямував на кухню, звідки долітав якийсь дивний шум.
Бім стояв біля газової плити, дивився на велику каструлю, що стояла над вогнем, та тихенько посміювався. У каструлі він варив голову своєї жертви. Він так захопився цим зайняттям, що не звернув на Носа, який свердлив йому спину розгніваним поглядом, жодної уваги, а дарма. Ніс, незважаючи на свій недавній намір вбити батька, горів бажанням помститися за його смерть. Він поклав зброю на кухонний стіл, чітким виваженим рухом збив із клоуна капелюха, взяв того за волосся та устромив голову у киплячу воду. Через короткий час випускника Коклоу не стало.
Ніс ще довго стояв на кухні, задумливо дивлячись на обпечену руку та радіючи здійсненій помсті. Втім в решті решт він похмурнів. «Ех, тату, тату, – подумав він, – війну пройшов, а згинув від руки клоуна».   

***

Я заходжу до під’їзду та відмикаю поштову скриньку. Мені майже ніколи не пишуть, але звичка щоденно перевіряти скриньку на наявність кореспонденції є невикорінною. Взагалі-то я із дитинства мрію про поштового голуба. Можна було б за цей час і розжитися вже цим корисним птахом, але надто складно примусити себе вирішувати побутові проблеми, це один з головних моїх недоліків. Якщо згадати коронну фразу музиканта Кепелова «Ти не тварина, треба себе примушувати!», яку він каже на кожні п’янці найменш витривалим в плані вживання алкоголю товаришам,  можна сказати, що я ближчий до тварини. Не люблю себе примушувати. Цікаво, чи може себе примушувати людина-тварина? А взагалі як вона, чорт забирай, виглядає?
Всередині скриньки я знаходжу листа свого старого знайомого Антона. Ми із ним мало коли спілкуємося, хоча я поважаю його як мрійника. Цікаво, якого біса він мені пише? Простіше було зателефонувати. Підіймаюсь по сходах, відмикаю двері квартири, заходжу, знімаю верхній одяг та вуличну обув, влаштовуюсь у кімнаті на дивані, розпечатую листа. Ні, темнувато читати, треба увімкнути верхнє світло – вмикаю. Так, подивимось, що він пише…   

***

« Шановний Поліграфе,
Я пишу саме тобі не тому, що я тобі довіряю, і навіть не тому, що хочу попрохати про послугу. Просто ти – найбільш ірраціональний та психоделічний чувак у колі мого спілкування. Та колекціонуєш сміття, збираєш тупі історії, досліджуєш життя. Гадаю, у момент, коли ти прочитаєш цей лист, мене вже не буде в живих.
Нещодавно на мене зійшло одкровення, мені відкрилося, що стається із людьми після їхньої смерті. Є два варіанта загробного життя.
Перший. Після смерті людина потрапляє до сірої кімнати. У кімнаті постелений брудний антиестетичний лінолеум, стіни схожі на шпиталеві. Вікна та двері відсутні. Кімната освітлена світлом невідомого походження, що сильно тривожить. На стіні табличка «Бога нема». Так і доводиться сидіти віки вічні. В’язню хочеться їсти, йому нудно. Він навіть помолитися не може, адже нікому.
Другий. Людина потрапляє до іншої кімнати, також без вікон та дверей, але розмальовану у яскраві кольори та освітлену різнокольоровими ліхтариками. На стіні табличка «Бога є». У кімнаті є крісло, у ньому затишно влаштувалася Бога. Вона курить довгу тонку люльку. Бога – досить незвичайна істота із шістьма лапками, кудлатою головою, вона чимось схожа на бджілку, але без крил. «Привіт, я – Бога», – відрекомендовується Бога. Потім вона протягом довгих століть кепкує з гостя, знущається над ним, розповідає анекдоти  та хохми. В принципі, істота незла та навіть у чомусь мила, але страшенно доставуча.
Як бачиш, нічого доброго на нас після смерті не чекає. Тож доведеться викладатися на максимум у цьому світі. Ну ж бо, влаштуємо гарне шоу!
Успішного спілкування із Богою, коли настане твій час,
Антон.
Після прочитання спалити».      

***

«Взагалі-то я цілком раціональна людина. І це очевидно», – думаю я, спалюючи листа. І сміття я не колекціоную. Просто одного разу моя муза подарувала мені трохи сміття. Я поклав його у сірникову коробку і якийсь час носив із собою, такий ось незвичний талісман. Але муза, дізнавшись про це, винесла мені догану і сказала, що я повинен зберігати це вдома. Тепер коробка із сміттям лежить у мене у маленькій дерев’яній скриньці разом із радянськими грошима. У моїх дитячих іграх ця скринька грала роль піратського скарбу.
Разом із тим у нашому місті є справдешній колекціонер сміття. Неподалік від головної будівлі Харківського національного університету ім.. Каразіна є дитячий майданчик. Якщо регулярно сидіти на лавочках на території майданчика та пити пиво, можна побачити чимало цікавих особистостей. У тому числі й колекціонера сміття. Він ходить по доріжкам із величезною тачкою, іноді штовхаючи її перед собою, частіше ж везучи за собою за ручку, обходить усі наявні смітники. Він завжди у капелюсі та елегантних рукавичках. Колекціонер вигрібає із смітників об’єкт своєї жаги, бережно і ретельно, кладе здобич у тачку. Потім він йде додому. Повернувшись, дивиться на портрет жінки, що пішла від нього до коханця, сумно зітхає та метає у око зображення своєї колишньої другої половини гостро заточений кухонний ніж. Знімає рукавички, старанно миє руки під струменями холодної води, йде на кухню та їсть мюслі. Покінчивши із своєю вбогою трапезою, миє посуд, вертається до передпокою та перекочує тачку до кімнати. Там він вивантажує усе на підлогу, дбайливо перебирає, відкладає найкращі екземпляри сміття та працює над сміттєвим натюрмортом, своїм хобі, він художньо розташовує здобич на підлозі, час від часу перекладає, добиваючись гармонії, досконалості. Матеріал, який не підійшов, незабаром відправляється до сміттєпроводу. Наш герой є вельми примхливим, за новим сміттям він ходить у середньому раз на тиждень, над натюрмортом працює вже місяців сім, а готова ледь половина.        
Вранці на лавочці прокидається дух вогню. Раніше я думав, що у нього є домівка. Але один бродяга, який носить неслов’янське ім’я SSS (Some Strange Subject) розповів, що це не так. Насправді дух вогню – безхатько, він вештається світом, вертаючись спати кожної ночі на одну й ту саму лавочку неподалік від дитячого майданчика. Дух вогню носить червону бороду, вогняне довге волосся, червоний камзол та червоні ж високі чоботи. Він веселий та добродушний, знає багато гарних історій. Єдине – не варто його ображати, поводитись некультурно у його присутності, це загрожує неприємними наслідками, особливо для курців. Вони ризикують купувати протягом усього життя прокляті запальнички, які не запалюються в їхніх руках, і це ще у кращому випадку. Адже ще є прокляті запальнички, що опалюють брови, вії та волосся, і навіть випалюють очі – такі попадаються гопниками, які розгнівали духа вогню. Окрім гопників дух вогню ненавидить міліцію. Коли представники цього відомства намагаються розбудити його, сплячого на лавці, або ж перевірити у нього документи, дух вогню спопеляє нещасних людей у формі без попередження. У нього нема документів, вони йому не потрібні, і він дуже не любить, коли його будять. У центрі міста нерідко можна побачити купки попелу, які колись були міліціонерами. Перехожі плюють на них доти, доки не приходять колеги вбитих, не згрібають дбайливо, роняючи сльози, попіл до совка і не уносять на цвинтар.
Поміж граючих дітей кривуляє велосипедист, схожий на Пиздеця Іванича. Окрім зовнішньої подібності – не вистачає хіба що божественного блиску у очах та знаменитого пиздецевського осміху – він схожий і за родом занять – велосипедист займається збиранням пляшок. Звісно, пляшки із залишками пива, які були оставлені у жертву вищезгаданому божеству, велосипедист не чіпає. Нехай він і не в змозі зупинити інших боттлхантерів, готових навіть на таке блюзнірство, але сам гідності не втрачає. За спиною цей чоловік носить наплічник із платівками, на яких записані концерти рок-н-рольних гуртів, він дуже дорожить цінними записами та боїться залишати їх удома. Цілком можливо, втім, що зрідка тут буває і сам Пиздець Іванич, збирає принесені йому офіри. Можливо, він також приїжджає на велосипеді та веселить дітлахів, спускаючись на ньому із дитячих гірок та перестрибуючи гойдалки.
Перераховане мною – лише мізерна частка чудес, що тут відбуваються, але історія моя зовсім не про те, тому час зупинитися.       

***

Ось я і на дитячому майданчику, зустрічаю старого знайомця Носа. Він сидить на лавочці та п’є горілку з горлянки, закусуючи плавленим сирком. Поруч із ним стоїть сумка. Підходжу, вітаюсь.
 – Ну, як там ваш Клуб патологоанатомів?
 – Та ніяк. Пиздець клубу, – похмуро відповідає мій знайомий.
 – Чого так? – дивуюсь я. – Нібито з таким ентузіазмом працювали.
 – Та нічого там розповідати. Некрасива історія вийшла… Давай вип’ємо краще. У мене батько помер, пом’янути треба. Він простягає мені пляшку та сирок, я п’ю, закусую.
Раптом я випадково чіпляю ногою сумку Носа, і та розкривається. Перед моїми очима з’являється обкладена підталою кригою голова якогось мужика.
 – Що це? – здивовано питаю я. Взагалі-то я не звик лізти у чужі справи, але не так часто зустрічаєш людей із чиєюсь головою у сумці.
 – Це, друже Поліграфе, голова мого тата. Він заповідав поховати її у місцях його бойової слави. Я, значить, доп’ю зараз та одразу на вокзал, поїду заповіт виконувати.
«Кохання це наше все, хоча якщо його нема, ніц не змінюється – ми бухаємо, щоб відчути смак води – до речі, як прізвище Олени, не пам’ятаю, блядь, хоч убий – що за маячня – схоже вирубаюся», – такі думки промайнули в моїй голові, і я заснув.
Прокинувся я на лавочці від того, що мене хтось трусив за плече. Це був міліціонер. Ніс вже пішов, і слава Богу, як би він пояснив цій бездуховній істоті у формі, чому у нього голова у сумці?
 – Із вами усе у порядку, молодий чоловіче? – питає працівник міліції
 – Йди до дідька, – відповідаю я. 
   
Глава 10

Місце було вкрай неприємним, хотілося втекти, але у кімнаті були відсутні вікна та двері, бігти було елементарно нікуди. Темно, але не так, як вночі, а якось неприємно темно, таке враження, що усе навколо заповнене якоюсь темно-коричневою в’язкою субстанцією Було дуже холодно.
У якийсь момент я усвідомив, що це сон, від чого ледь не пробудився. Мені коштувало чималих зусиль утримати картинку, але зусиль було докладено, і мене не викинуло. Не найкращий сон, звісно, але все ж таки цікаво, у мене чималі проблеми із практикою сновидіння, доводиться чіплятися за будь-яку можливість. 
Треба зазначити, що мої старання було винагороджено сповна, навіть у більшій мірі, аніж варто було очікувати.
У певний момент кімната заповнилася м’яким світлом і прогрілася до прийнятної температури, я озирнувся навколо. Ані дверей, ані вікон справді не було, я не недобачив у темряві. Меблів також не було. Із стін росло волосся чорного кольору, воно було вимазане якоюсь зеленуватою гидотною.
Окрім світла та тепла у кімнаті з’явилася ще одна персона, яка ймовірна й принесла із собою ці світло та тепло. Це був ніхто інший як Сотона, Князь Добра та Світла. Він повисів трошки у центрі кімнати, потім створив із порожнечі два крісла та вмостився на одному із них. Друге він жестом запропонував мені, і я одразу ж скористався люб’язністю. Влаштувавшись зручніше, Сотона привітався:
 – Привіт, Поліграфе. Як спиться?
 – Привіт. Непогано, тільки місце не з приємних, чи не так? Що це за шняга на стінах?
 – Мені ж звідкіля знати? – здивувався Князь Світла та пом’яв руками своє велетенське черево, – я не займаюся дизайном снів. Яка різниця?
 – Так, поцікавився… Нащо ми тут?
 – Ти хороший чувак, Поліграфе, – отримав я вперше у житті заохочення з боку вищих сил, – я збираюся допомогти тобі. Я знаю, що ти шукаєш двері.
 – Шукаю, – погодився я, – тобто взагалі шукаю, у цій кімнаті вони й непотрібні. Із неї і так можна вийти. І мій улюблений гурт «The Doors» тут ні до чого.
 – Я саме це й маю на увазі. Я допоможу тобі відчинити двері. Хоча й не зовсім ті, що ти шукаєш, але це допоможе тобі у пошуках.
 – Не зовсім ті?
 – Так, але тобі буде цікаво, – впевнено сказав Сотона, – без сумнівів. Я навчу тебе відчинити на один день двері у шістдесят восьмий рік. Причому, не у Харків шістдесят восьмого, а у твій шістдесят восьмий.
 – Але я тоді ще не народився, – здивувався ваш оповідач.
 – Не народився. Але твій шістдесят восьмий – шістдесят восьмий твоєї уяви. Ти рок-н-рольник, а це був час, коли рок-н-рол був не просто музикою. Він значить для тебе багато.
 – Так, тоді вийшов альбом гурту Pink Floyd «Piper At The Gates Of Dawn"». Переворо…
 – Він у шістдесят сьомому вийшов, дурко, – обурюється Сотона, – соромно такого не знати. А ще меломан. Не перебивай, у нас мало часу. Слухай уважно. У тебе на балконі стоять старі двері, які колись використовувалися як вхідні. Вони там не потрібні. Викинь їх. Ти мусиш скинути двері з балкону, тоді вони перетворяться на ті двері, що тобі потрібні.
Сказавши це, Сотона розчинився у повітрі. Він любить йти ефектно.   
   
***

І прокинувся й одразу ж зіскочив із ліжка. Треба діяти, шлях мій лежить на балкон. Виходжу, вдихаю свіже нічне повітря, насолоджуюсь тим, як мене обволікає темрява. Скоро світанок, я п’ю останні краплі темряви. Зробивши поспіль кілька глибоких вдихів та видихів, вертаюсь до кімнати за сигаретами. Сигарети прекрасні з усіх боків, ними тільки треба вміти правильно користуватися. Здавалось би, усе просто – підпалюй та кури, але це лише поверхневий погляд. Не можна перетворювати паління на дурну звичку. Треба насолоджуватися зв’язком із димом, будь-який дим є прекрасним, а тютюновий особливо. Нікотин це наркотик, але що найдивовижніше, нестача нікотину це теж наркотик. Тобто курець може отримувати задоволення як від паління, так і від відсутності можливості палити.
Беру сигарети, йду назад на балкон, закурюю. Прочищаю свідомість, згадую. Я зазвичай погано запам’ятовую сни, але сьогоднішній чітко відклався у пам’яті. Дивлюся на старі двері, наважуюсь. Докурюю, беру двері обома рукам та скидаю із балкона, намагаючись відкинути якомога далі від вікна, щоб сусіди нічого не зрозуміли. Також намагаюся не влучити на асфальт, щоб було менше галасу, і мені це вдається.
Згадую випадок, який трапився із одним моїм другом. Якось вночі ми тусили на хаті на Холодній Горі. Курили на балконі. І ось під час одного із перекурів цей хлопець запалав ідеєю обпаскудити сусідську полуницю, він розстібнув штани, встав на табурет та помочився униз. Цей чоловік взагалі відрізнявся рідкісною любов’ю до побутового анархізму. Так ось, наскільки великим було його розчарування вранці, коли ми з’ясували, що полуниця росте у іншому місці, під балконом ж нічого окрім бур’янів нема.
Що ж, справу зроблено, можна повернутися і ще трохи поспати. Що я й роблю.   

   
***

Прокидаюсь чітко об одинадцятій годині одинадцять хвилин. «Одинадцять одинадцять у Столиці світу, – гучним командним голосом проголошую я, – час підриватися, Поліграфе! Час упевнитися, чи не наїбала тебе та товста тварюка». Звісно, негарно так відзиватися про Сотону, але він не уразливий, та й не любить підслухувати. А я хам, у мене такий імідж. Стройовим кроком марширую до суміщеного санвузла, відливаю, приводжу себе до ладу. Приймаю душ. До нового світу слід входити чистим, в усіх значеннях цього слова. Йду на кухню, варю каву у турці. Зазвичай я користуюся кавоваркою, але раз на рік віддаю перевагу турці. З’їдаю шматок медовика – зранку краще за все смакує солодке, випиваю каву, викурюю сигарету. Настав час вийти на вулицю та подивитися на результати, сподіваюся, вони не будуть обмежені пиздежем сусідів. Цікаво, що це – мій шістдесят восьмий? Одне тішить: це не сталося зі мною у більш ранньому віці. Років до сімнадцяти-вісімнадцяти я не вмів створювати образи у своїй свідомості. Якщо я намагався уявити собі якусь людину або предмет, як правило, уявлялося слово – ім’я цієї людини або назва предмету – написане на темному фоні. Не пам’ятаю вже, яким кольором, можливо, різними. Або, у кращому випадку, дуже слабкий та розпливчастий образ, який складався, втім, відсотків на вісімдесят із тексту. Тобто світ моєї уяви являв собою текст. Мрія постмодерніста.
Виходжу у двір. Двір як двір, нічого особливого. Дерева за ніч не виросли. Хоча… Що це? Бачу трьох скинів, вони гамселять Джимі Гендрікса.
 – Ось тобі, довбаний нігер. Не сиділося тобі у Африці, тепер ти гірко про це пожалкуєш.
Джимі явно ширнувся, він не в адекватні. Тут справа не тільки в тому, що він вже отримав добрячу порцію ударів від нацистської молоді, ніякі кулаки та берці не можуть створити такого ефекту.
Подавляю у собі поривання допомогти, жаль Гендрікса. Але у решті решт, він давно помер. У двадцять сім років, як і усі пристойні американські музиканти. Хоча ледь не дотягнув до двадцяти восьми, що було б вже певною мірою ганебно. Цікаво, що буде, якщо рок-ідол загине вдруге? Відповіді на це питання я не отримую.
Джимі якимось дивом доповзає до гітари та цілковито переміняється. Це більше не побитий негр-наркоман, це воїн. Він здіймається на ноги та з усієї сили б’є одного із скінхедів гітарою по голові. Той вирубається. Гендрікс із дивовижною легкістю ухиляється від інших двох та кількома ударами свого інструменту відправляє у нокаут другого. Потім музикант вириває з гітари одну струну та душить нею останнього. Розібравшись із недругами, видатний гітарист б’є струною об гітару, і та начебто вростає на місце. Тепер усі оточуючі, а це, втім, лише я та чорний кіт на лавочці, можуть насолодитися грою живого Джимі Гендрікса. Або мертвого? Живою грою, у будь-якому випадку, музикою із рок-н-рольних небес.     

***

Зігравши кілька пісень, Джимі дістає пляшку віскі, хиляє та передає мені. Після того, як я роблю пару добрих ковтків, він забирає пляшку та простягає мені гітару із такими словами:
 – Візьми-но, зіграй. Не важливо, якщо ти не вмієш. Це чарівна гітара, тут не потрібно ані майстерності, ані тренувань, ані слуху. На ній грають душею Якщо у тебе є у душі музика, пальці самі зроблять усе необхідне.
Я беру гітару та торкаюсь струн. Краще б я цього не робив. Нещодавно я прийняв душ, я довго стояв під струменями гарячої води, шкіра на пальцях стала м’якою. Металеві струни наносять мені відчутні порізи, після чого при усьому бажанні я грати не можу. Доводиться вертатися додому.
Повернувшись, у першу чергу дістаю із домашнього бару пляшку горілки. Вважаю за краще дезінфікувати порізи саме таким шляхом. Або спиртом – решті засобів я не довіряю. Промивши порізи, я прикладаю до них папір. Це чудовий засіб для зупинки крові, кращих я не знаю. Глянцевий папір, звісно, не підходить, а ось газетний чи навіть елементарно туалетний – те, що треба. Гадаю, бум агу час включити у аптечку, аптечку ж продавати разом із набором «Кепелов». Здійснивши усі вищевказані процедури, я наливаю у склянку горілки, випиваю, чекаю, доки кров скипиться, щоб продовжити свою подорож.   
Варто пояснити для неосвічених, що «Кепелов» – військовий набір, до якого входять окуляри, камуфляж чи, як його у даному випадку слід називати, «камок», рожева куртка та берці. Назву цей набор отримав на честь видатного музиканта Кепелова, що здобув славу після виходу його легендарного альбому «Я витривалий». Кепелов – дивовижна людина, людина-парадокс. Він здатен одночасно місяць не пити та усю ніч бухати. Вважаю, треба закінчити розповідь про нього, адже цей чувак заслуговує на окремий роман, наша ж історія зовсім про інше. Окрім того, кров вже зупинилася, і я можу продовжити дослідження свого шістдесят восьмого. Звісно, я маю й інші можливості прожити цей день. Я можу, наприклад, зайнятися у себе в квартирі ловлею коників. Їх тут останнім часом багацько розвелося. Не розумію, як ці прудкі комахи примудряються застрибувати на третій поверх. Ловити коників  – справа концептуальна, але сьогодні недоречна.   

***

Повертаюсь у двір та помічаю, що Гендрікса тут вже нема. Очевидно пішов, або менти забрали. І трупів також більше нема. Натомість посеред дитячого майданчика виступає гурт «Jethro Tull». Раніше я гадав, що це якийсь галімий метал, але за щасливим збігом обставин викачав творчість цього ансамблю із локальної мережі, цього найгеніальнішого винаходу людства, що дає мені шлях до пізнання найкращих світових виконавців. Виявилося, що і не метал взагалі. Пацани грають «Beggar's Farm», файно.
Цікаво, чи вдасться мені сьогодні покинути свій двір? І чи усюди відбувається подібне? Чи, може бути, тільки там, де я знаходжуся. У будь якому випадку я не можу відмовити собі у задоволенні послухати молодих «Jethro Tull».
Людей у дворі зібралося чимало. Очевидно чутки про концерт легенд року розлетілися по місту. Втім, якщо б наш народ вірив у чудеса, тут був би вже такий натовп, що не дай Боже. Я уперше в житті радію приземленості, обмеженості та тупорилості своїх земляків. Хоча, можливо, і не вперше. Але все одно подібне рідко трапляється.   
У перерві між піснями до Ієна Андерсона підходить хлопець у картатому костюмі та окулярах, у його очах фанатичний блиск. У мене промайнула думка, що зараз у певному роді повториться історія із Джоном Ленноном. Ось тільки цікаво, як відреагує справжній Андерсон на появу у місті Харкові, у якому він, скоріше за усе, жодного разу не бував, трупа його із шістдесят восьмого. Чи відчувають щось взагалі справдешні музики? Гендрікс, звісно, давно мертвий, але ж представники цього гурту живі. Маємо парадокс серйозніший, аніж у стрічці «Назад у майбутнє».
Вгледівшись, впізнаю цього хлопця. Це харківський рок-музикант, я бачив його на одному із концертів, коли ходив послухати «Ancestral Damnation». У клубі виступало кілька команд, і я усе не дослухав, але команду парубка у окулярах все ж таки застав. Їх особливо виділяли, оскільки у них у колективі є скрипачка. Невідомо, до чого такий екстаз, скрипка у рок-гурті – модно, вона зараз у багатьох є, цим більше нікого не здивуєш. Дівчина, щоправда, доволі симпатична, але ж до музики це стосунку не має.
Вищезгаданий молодий чоловік схожий на хіпуючого студента із Америки шістдесятих. Проживаючи у наші дні, він тим не менш чудово пасує до картини відчинених дверей між теперішнім часом та шістдесят восьмим роком. Більш за все хлопець нагадує мені того мужика, що вів разом із літньою, але все ще чарівною Грейс Слік передачу про концерти у Європі гурту «The Doors». Тому, щоправда, було років сорок-п’ятдесят, але гадаю, що у молодості він був саме таким.
Наблизившись до лідера гурту «Jethro Tull» практично впритул, харківський музикант протягом деякого часу захоплено дивиться на Андерсона, потім відкриває рота і насиченим пошаною голосом мовить:
– Ієне, ви найкращий флейтист у світі.
– Ну, хлопче, ти, бля, попав, – із неочікуваною злістю відповідає Ієн Андерсон, – я та мої друзі, ми, чуваче, робимо охуєнну музику. Ми пишемо її у співавторстві із самим Богом, і ми чуємо музику його, і, повір, ми не набагато гірші. І все це для того, щоб до мене, зірки рок-н-ролу, фронтмена гурту «Jethro Tull»  підійшов якийсь мудак у картатому костюмчику та повідомив, що я найкращий флейтист? Я тобі покажу найкращого флейтиста.
Розлючений музикант відводить назад правицю і, стискаючи свій інструмент у кулаку, встромляє його моєму екзальтованому землякові прямісінько у око, флейта протикає мозок і впирається у черепну коробка, жертва падає без духу.
 – Коли б моя флейточка була дещо довшою, я б всунув її цьому гаспиду у сраку так, що кінець її вийшов би у нього з рота, – із садистськими нотками у голосі каже вбивця.
Публіка ще не відійшла від шоку, усі стоять та тупо витріщаються на музикантів, очі людей не виражають нічого: ані постраху, ані любові, ані ненависті. Андерсон тим часом витягає флейту із ока вбитого та подібним же чином застосовує її до одного із глядачів, стає одним мерцем більше.
 – Зрозумійте, виродки, – сповіщає оточуючих Ієн, – це навіть гірша зневага, аніж якщо б ви мене обізвали Гансом Крістіаном Андерсеном. Мене так дітлахи з мого двору називають, суки, ненавиджу їх. Ще й казочку прохають розповісти. І однаково ж доводиться розповідати. Коли-небудь я зірвуся та передушу їх усіх до єдиного. Доки ж ви, тварюки, станете жертвами моєї справедливої помсти. Видатний флейтист, курва. Це як плювок у лице. У нас нема видатних і невидатних, флейтистів та гітаристів, лідерів та лохів, у нас команда, ми «Jethro Tull» , і ми даємо світу цілковито нову музику….
Андерсона несло, невідомо, скільки б іще тримала його зворушлива промова, але тут відбулося те, що і мало відбутися: натовп ожив. Оточуючі накинулися на Ієна Андерсона, а за компанію і на інших рок-зірок, повалили їх на землю та почали бити ногами, били із люттю, до смерті.
Побиття рок-ідола переходить у звичайну масову бійку. Не люблю брати участь у подібних подіях, віддаю перевагу дуелям. Хоча певний естетизм у цьому все ж присутній, кров завжди красива, яким би шляхом вона не з’являлась. 

***

Від спостерігання батальної сцени мене відриває дівчина у пенсне, та сама, що пила зі мною у момент руйнації моєї музичної кар’єри. Я так і не з’ясував тоді, як її звуть, але це і не мало значення.
 – У тебе хвора уява, Поліграфе, – повідомляє вона.
 – Знаю. Слухай, хто ти? Стара знайома або незнайомка? І те, і інше визначення здаються мені вірними, як це не парадоксально.
 – Можеш називати мене Маргаритою, – відповідає юна леді, – пішли пити портвейн, доки ти не знеславив усіх рок-зірок шістдесятих.
 – Підемо, – погоджуюся я, – у тебе із собою?
 – А як же, – вона потрясає пакетом.
Я забираю у неї портвейн, і ми прямуємо до того самого дитячого садочка, сідаємо у альтанці. Вкрай дивне місце, тут майже немає дітей, зате нерідка можна зустріти гопників. Гопники ходять по алеям, миються у дитсадівській душовій. Іноді привиди гопників дивляться із вікна на випадкових відвідувачів.
Стаканів нема, я дістаю із пакета ножиці та відкорковую пляшку, п’ємо по черзі.
 – Пий обережно, – кажу я, – дивись не проковтни Ллойда, що живе у пляшці.
 – А що буде, якщо його проковтнути?
 – Алкоголь не принесе тобі задоволення, – пояснюю, – окрім того, якщо ти вип’єш обережно та не проковтнеш Ллойда, ти можеш загадати бажання, і воно справдиться.
 – А Ллойд п’є? – намагається з’ясувати усі подробиці Маргарита.
 – Ні, він дихає алкоголем. Сказати, що Ллойд п’є, те ж саме, що сказати, що людина п’є повітря.
 – Що ж відбувається із Ллойдом, коли пляшку допито, Поліграфе? У залежності від того, чи проковтнули його.
 – Останнє не має значення. Ллойд відроджується у іншій пляшці. Як фенікс, можна сказати, що він безсмертний.
 – І останнє питання: що коли п’ють одночасно із кількох пляшок?
 – Це і є найдивовижніше, – кажу я, – Ллойд у кожній із пляшок. Але це один і той самий Ллойд, розумієш. Вона киває, підводиться та йде. Я залишаюся на самоті. За кілька хвилин до мене підбігає чорний кіт, він приносить із собою пластикову склянку. Наливаю котові портвейну, він п’є.
 – Будь обережним, котику, не проковтни Ллойда, – попереджаю я.
 – Няв, – відповідає кіт. 
   
Частина друга. Музика для юродивих
   
Глава 1

Трапляється, що коли я голюся у ванній, я чую тишу. З’являється усвідомлення того, що шум текучої води, спів сусіда, який сидить на унітазі поверхом вище, усі ці звуки звичної реальності – насправді лише галюцинації, їх нема. Я чую тишу, мені це подобається.
Також трапляється, що, дивлячись у дзеркало, я бачу там чужу людину. Відбиття схоже на мене, але воно поводиться якось неправильно. Важко виразити словами, у чому полягає ця неправильність, гадаю, більшість людей її просто не помічає, вони не мають жодної підозри, що зазирають у чарівний світ Задзеркалля. Мені у такі моменти часто уявляється голодний натовп, який трощить усе на своєму шляху із єдиною метою – пожерти. Харчування – мирське, бездуховне заняття. Їжа приносить задоволення лише безпосередньо під час вживання, після завершення трапези з’являється відчуття внутрішньої порожнечі та невдоволеності. Але доводиться їсти. Первісно люди не потребували харчів, я зрозумів це нещодавно.
Якось у їдальні «Гірка» одна дурна жінка прочитала мені лекцію про шкоду куріння. Організм людини виробляє нікотинову кислоту. Коли ж людина починає курити, організм знімає з себе цей обов’язок, і нікотин потрапляє у кров через куріння, з’являється залежність. Я зрозумів, що первонароджені люди не їли. Усі необхідні для існування речовини вироблялися самовільно. Але одного разу якийсь тип, що потерпав від нудьги, спробував вживати харчі, і це зробилося модним. Ми бачимо результат – вже протягом довгого часу внаслідок генетичних мутацій багато поколінь людей мають потребу їсти. Більш того, їжа керує сучасним світом, культ вживання харчів зводить людей з розуму, примушує їх забути про свої моральні принципи та духовні потреби і, не помічаючи нічого навколо, жерти.    

***
   
Я вертаюсь додому теплим вечором, спостерігаю зорі та гріюся у теплі темряви. Але негарне передчуття затьмарює мій душевний спокій. Зазвичай я відчуваю себе у повній безпеці із приходом пітьми, але сьогодні темрява, схоже, відвернулася від мене, очевидно, образилася за щось мені невідоме. Дещо недобре має статися. Можливо, мене поб’ють. Це навряд чи. Зазвичай обставини є більш непередбачуваними стосовно мене.
Якось мав місце кумедний випадок, який тільки зі мною, Поліграфом, певно і міг трапитися. Передісторія – йшов вранці по своїх справах, назустріч мені немолодий мужик. «Котра година, не підкажете, молодий чоловіче?» – спитав він. Я відповів, після чого старий здивував мене, він сказав: «Молодий чоловіче, я дуже хочу пригостити вас цукеркою». Причому таким тоном, начебто якщо я відмовлюся, він заплаче та піде вішатися. «Що за відстій», – подумав я, взяв цукерку, подякував і поспішив забратися звідти. Тепер сама історія. Цим же вечором я вертався додому з п’янки. Я випив горілки, пива випити не вдалося, відчувалася певна невдоволеність. Був стан нудьги. На шляху повз мене пройшов хлопець гоповської зовнішності, біля мене він пробурмотів щось нерозбірливе, на кшталт «от, блядь». Як я вже казав, мені було нудно, я повернувся й спитав: «Що означає це твоє «от, блядь»? Чого тобі треба? Як ви смієте?» Може, скаже щось цікаве, або хоча б вріже мені по пиці? Де там, пика лишилася недоторканою. Він простягнув мені мішечок та мовив: «Ось, пригощайся». У мішечку були цукерки, я взяв одну. «Ще бери», – настирливо сказав він. Я взяв ще одну. «Іще бери», – наполягав хлопець. «Та ні, спасибі, мені вистачить, щиро дякую», – здійснив я спробу відмовитись. «Ні, ще бери. Третю бери». Три – магічне число, я взяв третю, ми  поплескали один одного по плечу та розійшлися. Так буває.
Доки я згадую цей випадок, трапляється лихо. Назустріч мені гордовитою ходою виходить зграя бродячих псів. Вони побороли рабську собачу натуру, їхні очі палають вогнем жорстокості, вони страшніші за вовків. «Приїхали», – розумію я. Не вмію знаходити спільну мову із собаками, тим більше, навряд чи вдасться знайти її із цими здичавілими звірюгами. Невже на мене чекає настільки безславний кінець?
Розгортаюся та даю драла, покладаючи надію на щасливий випадок та промовляючи молитви усім відомим та невідомим богам. Чую за спиною тупотіння м’яких лап та погрожуюче дихання. Що це? Схоже, спасіння знайдено, переді мною високий паркан якогось приватного будинку, долаю його одним стрибком. Страх надає сил, якщо вміти ним керувати. Біжу у глибину двору. Хазяйський пес, скиглячи та піджавши хвоста, забивається до будки, свині та кури безладно метушаться, передчуваючи небезпеку. Мої переслідувачі навіть серйозніші, ніж я гадав. Вони також перестрибують через паркан. Ніколи не думав, що собаки можуть стрибати настілки високо, очевидно, це не зовсім собаки, радше якісь пекельні створіння, що вирвалися у наш світ. Бігти нікуди, обертаюся до переслідувачів, щоби прийняти смерть гідно та у битві. Але тут трапляється диво. Бродячі пси підбігають до свинячих корит та починають із задоволеним виглядом, помахуючи хвостами, їсти свинячий корм та хлистати помиї. Ніякі вони не пекельні створіння, навіть гордими тваринами назвати язик не повернеться. Спльовую на землю, перелізаю через паркан та йду.         
Ніколи не заведу собі собаку, мені в неї нічому буде вчитися. Кажуть: який хазяїн, така й тварина. Гадаю, варто переінакшити. Господар, звісно, вчить тварину, але у першу чергу тварина вчить господаря. У мене був кіт, він навчив мене багато чому: правильно ходити, правильно дрімати, правильно позіхати… Час завести собі нового улюбленця, щоб навчив мене чомусь ще. Завтра рушу на пошуки, думаю, ноги самі виведуть у вірному напрямку. Скоріш за все, вони приведуть мене до зоомагазину, що ж, інтуїція підкаже. А може і до зоопарку, щоб я вкрав там мавпу.
Приходжу додому. Що б такого зробити? Є ідея картини – чоловік, який курить рибу. Затягується через хвіст, дим же йде з рота риби. Але малювати я не вмію та не люблю. Накочується депресивна хвиля, здається, я дарма живу та дарма продав арфу. Треба лягти спати. Ранок вечора мудріший – гарне прислів’я. Не у тому причина, що ранок здається мені прекрасним, це не так, але сон – велика сила. Є люди, яку сплять двадцять три години на добу. Я не з таких, але коли випадає можливість поспати годин тринадцять, це йде на користь.
   
***

Пошуки домашньої тварини – справа відповідальна. Внутрішній поштовх, незбагнений за своєю природою, підняв мене рано вранці. Ноги ведуть до метро. Музика не лунає. Деякі люди ходять з плеєрами, я ж у подібному потреби не відчуваю, я маю можливість вмикати та вимикати музику у своєму мозку. Це роз’їдаю мозок подібно до кислоти, але дуже зручно. Натомість народжуються та оформлюються дивні рядки: «Усі йшли містом із рушницями в кишенях, знімали свої маски на шляху, богиня літа фарбувала звірів згубними барвами бузку». Є враження, що я не висипаюся протягом усього життя. Ні, іноді висипаюся. Не нагадує пісню, але мелодійно. Повторюю рядки про себе, входжу до метро, дістаю ключі, знову ховаю їх до кишені. Постійно виникає позив відчинити турнікет ключами, а двері у квартиру – магнітною карткою. Із лякаючою регулярністю. Іноді мені здається, що я з’їхав з глузду, але це невдовзі проходить. Вважаю за краще почуватися здоровим душевно та фізично чоловіком. Цікаво, чи часто люди рахують сходинки на ескалаторі? Я вважаю, що їх неможливо порахувати. Одні в’їжджають, інші виїжджають. Ескалатор – річ незбагнена. Дехто вважає інакше, можна сказати, ми живемо у різних світах. Принаймні, ми сприймаємо світ по-різному, і між нами прірва.     
Зайшовши до поїзду, знову прислухаюся до напівсонного мозку. «В мою шкіру вчіплюються пазурі печерних кішок. Я скидаю шкіру та перетворююсь на велетенського змія. Безтурботна посмішка з’являється на обличчі. Ні, кішки Печери Примар! Вам не судилося примусити мене страждати!» – видає мозок цього разу. Що це? Послання з іншого світу? Чи не помилились вони адресою? Або це привіт з того світу від Марка Болана? Він там не спить і йому нудно? Ось би здивувався музикант Микола Кепелов! «На тому світі відіспишся», – любить казати він. При цьому у той світ він не вірить. 

***
   
Я виходжу з метро, ноги ведуть мене далі та приводять до ріки Харків. Хоча рікою це й не назвеш, оскільки води там останніми роками, певно, й по коліна нема, так вже повелося із старих часів – величати цей водойм рікою. А колись річка було судоходною та рясно заповненою осетрами. Осетрину ікру мужики тоді згодовували свиням, тому від сала пахло рибою, і його вживали із чаєм збіднілі дворяни.
Сую руку до ріки – дістаю з ріки рака. Не думав, що тут ще водиться живність. Схоже, наступною моєю домашньою твариною буде цей рак. Він хоча б живий? О, вусами заворушив – живий значить, сонний просто. Кладу здобич на землю, сідаю на березі і сам – подумати. Чим раки харчуються? Хтось каже – планктоном, інші – м’ясом. Якщо праві перші, де я візьму планктон? Від роздумів мене відриває шурхіт за спиною. Обертаюся та бачу Печерного Троля.
Не знаю, як звуть цього хлопця насправді, прізвисько ж закріпилося за ним з легкої руки вокаліста гурту «Ancestral Damnation» Єгора Pink Floydа. Єгор – людина вічно похмільна. Це не стан організму, це стан душі, він майже не п’є. Гадаю, коли мін розбагатіє, він буде носити за плечима мішок із грішми, буде вештатись містом, вистукуючи психоделічні ритми золотими підборами своїх нових берців та шукати неформалів, щоб повідати їм історію свого успіху. Печерного Троля до того я бачив лише одного разу – на одному концерті важкої музики. «Ancestral Damnation» виступали там останніми, було вже пізно, ряди меломанів рідшали, усім хотілося встигнути на метро. Окрім того, у анцестралів були проблеми із звуком. Здавалося, що виступ приречений хай і не на провал, але на невдачу так точно. Пішла навіть дівчина із прізвиськом Бульдозер, у неосяжну сраку якої Pink Floyd просто-таки закохався. І, тим не менш, нехай Єгор – лише тимчасовий вокаліст гурту, він чоловік безжурний, артистичний та винахідливий. Він намагався врятувати концерт усіма силами, активно спілкувався із публікою, ризикуючи пошкодженою ногою, стрибав зі сцени. І його старання було винагороджено – він побачив Печерного Троля, височенного хлопця із доволі колоритною зовнішністю, за яку своє прізвисько він і отримав, із оголеною головою та одягнутого за кепелівською модою у камуфляж та берці. Єгор вчинив кмітливо й одразу ж потягнув його на сцену.
 – Прогорлань що-небудь у мікрофон! – висунув вимогу вокаліст.
 – А що горланити-то? – розгублено спитав здивований, але щасливий Троль?
 – Та що заманеться, – ласкаво дозволив Pink Floyd.
Вокалом хлопець не розчарував, довівши вкотре, що не дарма його так прозвали. «З понтом він міг щось розумне прогорланити, наприклад, «корпускулярно-хвильовий дуалізм» або «рівняння Шредінгера», оце так ти спитав», – зі сміхом згадував концерт Єгор. «Та він просто зніяковів, – заперечував я, – він уперше на такому заході, до цього весь у науці був. Вирішив ось вибратися, погледіти, чим простий народ живе. Ось побачиш, років за десять він вже доктором наук буде».     
І ось воно, майбутнє світило науки, просто переді мною. Ну, коли він такий розумний, як я думаю, має знати про раків усе.
– Агов, чуваче, чим раки харчуються, не знаєш? – питаю я.
Замість відповіді Печерний Троль мовчки підходить до рака та штурханом ноги у берці скидає членистоноге у воду.
 – Е, що ти коїш? – обурююся.
Не звертаючи на мене жодної уваги, Троль кидається у воду. У польоті він перетворюється на щуку. Пірнає, упливає. Виявляється, не судилося мені завести домашню тварину. Ну і добре, обійдуся.
Відчуваю доторкання до руки. Обертаюся та бачу маленьку дівчинку у сукні та з косичками.
 – Дядьку, розкажіть віршик англійською мовою, – вимогливо каже вона.
 – Ок, спробую. Слухай: «Baby, take me to your hell. I would make it well myself. Life is full of miracles and that's nothing wrong with rock-n-roll».
 – Ти це сам склав?
 – Ні, це один видатний англійський поет чотирнадцятого століття, – відповідаю.
Моя співрозмовниця дивиться на мене із докором, вона відчуває брехню.
 – Так, я збрехав, – зізнаюсь я, – цього ніхто не писав. Це музика Хаосу.
 – Тобі б все Хаос та Хаос, – осудливо каже дівчинка.
 – Про що ти? – я здивований.
 – Навіщо продав арфу, дурнику?
 – Йди до Диявола зі своєю арфою! – я починаю дратуватися. Але дівчинка мене не слухає.
Вона підгодить до лінії берега та переступає її, повільно крокує вперед, поступово занурюючись у воду. Я помічаю, що річка стала значно глибшою, аніж була нещодавно.
 – Стривай, дівчинко! Утонеш! – кричу їй навздогін. Вона обертається та спокійно каже:
 – Не потону. Я можу бути рибою. А ти йди, тобі тут нічого більше робити. До зустрічі.
 – Бувай, – відповідаю я. 

***

О 23:23, тобто майже об 11:11 у неділю Ніс та Їжак вилізли на дах дев’ятиповерхівки. У руках вони тримали по пляшці джин-тоніка – хлопці завжди пили джин-тонік по неділях. А ще вони любили лазити по дахам: гуляти по краю даху п’яними як чіп, сидіти на тому ж краю та дивитися униз, бігати, перечіплюватись через невидимі перешкоди, горланити маніяцькі пісні гурту «Агата Кристи».
Ніс вліз на парапет та схопився за дроти, він любив через пробігаючий по тілу струм відчувати місто. Адже дроти оперізують весь Харків, струм же є єдиним та неповторним. Їжак знайшов стілець, присів на нього та обрізав скальпелем із обмотаною ізоляційною стрічкою рукояткою дріт, що тягнувся від антени.
 – Хуй сьогодні телевізор подивитесь, буржуї кляті, – переможно сказав він та викинув стілець униз.
Виконавши кілька пісень, друзі присіли на край – покурити та подивитися на світ зверхньо. Але сидіти їм судилося не так вже й довго. Сильний поштовх у спину, і Їжак вилетів з даху, мов корок. Ніс не встиг навіть нічого второпати, як відправився навздогін товаришу.
Обличчя міліціонера Андрія розтягнулося у задоволеній посмішці. Скидання із даху любителів по ньому полазити було його хобі. Майже абсолютно нормальний зовні робітник міліції, він мало чим виділявся серед своїх колег. Хіба що часто перечитував казку про Карлсона. Але вночі Андрій цілковито змінювався, він бродив по дахах будинків та зіштовхував звідти неуважних любителів романтики.
Стоячи на краю та дивлячись униз на те, що ще нещодавно було людьми, міліціонер Андрій тріумфував. Список його жертв поповнений ще двома. А скільки ще попереду?.. Виявилось – нуль. Ось вбивця радіє, і раптом, за мить, сам стає жертвою. Трете тіло врізається у асфальт, на даху ж на фоні зірок можна легко розгледіти силует людини-тварини.
Але небагато хто любить дивитися угору. Так ніким і не помічений, людина-тварина сідає верхи на літаючого віслюка В’ячеслава та уноситься в ніч. Втім, перед тим віслюк встигає зависнути у повітрі та напаскудити на мертве тіло міліціонера. Відповідно до міських легенд диві люди, на яких потрапляє лайно В’ячеслава, стають механіками у аеропорту. Що трапляється із мерцями – невідомо, можливо, Андрій змінить міліцейську форму на робу механіка у загробному житті, але навряд.
Мало хто знає, чи належав В’ячеслав людині-тварині завжди, чи ж у нього раніше був інший власник. За чутками у юності В’ячеслав був звичайнісіньким віслюком, літати не вмів. Він волочився всюди за своїм ненормальним хазяїном, доки зустріч із людиною-твариною не перевернула його світ. Неясно, звідки взявся цей дивовижний дар літати. Може від подиву, може від страху, а може це новий господар одарив ним безсловесну худобу. Також можна припустити, що усі віслюки від природи здатні літати, просто чи то бояться, чи то соромляться, чи то не люблять. Так чи інакше, завдяки постраху або завдяки захвату, В’ячеслав служив вірою та правдою своєму новому володарю.
Людина-тварина улітає, ніким не помічений, загадковий та чудернацький. Ніхто не знає, звідки він узявся та чого йому треба. Просто він існує та зрідка нагадує про себе своїми діяннями.        
   
***

Я йду через двір неподалік від зупинки «Крамниця Топольок», що на Олексіївці, проходжу крізь арку, опиняюся у іншому дворі, вже близько. Мені потрібно лишень пройти кілька метрів та спуститися униз по розбитих сходах. Там знаходиться недобудований гараж, у якому нерідко збираються місцеві фашисти – п’ють горілку та портвейн, б’ють один одному лице на зразок «Бійцівського клубу», знімають любительське кіно. Втім, гараж – не те, що я потребую на даний момент. Мені банально треба пройти повз гараж у яке-небудь відлюдне місце у низині та помочитися, чи, як кажуть останнім часом харківські аристократи, «дістати єлду». Гадаю, незабаром ця фраза буде настільки ж необхідним атрибутом справдешнього аристократа як і, наприклад, чай з рибою чи відро для блювання.    
На шляху я зустрічаю двірничку тітку Клаву. У цьому дворику позмінно працюють два двірника – дід Василь та тітка Клава. Василь маломовний, він скрупульозно виконує свою роботу, здійнявши очі до неба, із гордим та відчуженим обличчям. Мете дід ідеально, хоча й не дивлячись, дивовижне поєднання досвіду та таланту дає приголомшливий результат. У музеї я бачив роботу якогось фотохудожника сталінських часів, на якій зображені двірники у чепурній формі, які синхронно метуть центральний майдан міста із виразами радості та гордості за свою професію на обличчях. Так ось, дід Василь наче зійшов з такої фотографії. Тітка Клава навпаки балакуча та весела, вона зустрічає мене із посмішкою:
 – Ну, привіт, молодий чоловіче.
 – Здоровенькі були, тітко Клаво, – посміхаюся у відповідь, – чи не бажаєте хуйового учорашнього пива?
 – Чим же воно таке погане?
 – Виключно тим, що видохлось, – пояснюю я.
 – Та ні, твоя пропозиція не надто приваблива. Краще привітай мене, Поліграфушко, в мене радість: більше не доведеться зішкрібати трупи із асфальту – мент-маніяк нарешті сконав. Задивився на чергових своїх жертв, та й запаморочилася голова, мабуть. Кара це божа. Він же, ірод, з місяць орудував, людей із дахів скидав.
 – А ви що ж, тітко Клаво, – дивуюся я, – не могли ніяк йому завадити, коли все про нього знали?
 – Могла, гадаю. Але чи моя це справа, – задумливо відповідає двірничка. – Мій обов’язок –  двір прибирати, кожному своє місце.
 – І правда, – погоджуюся я із мудрою жінкою, махаю їй рукою та йду по своїх справах. 

Глава 2

Була п’ята година ранку, дощова погода, найкращий час для сну. Громадяни, які перебували на рабській службі у держави або корпорацій, неохоче відривали свої важкі голови від подушок та дебелі або не дуже зади від матраців. Пів міста майже одночасно грюкало по будильникам, гарячково згадуючи, як вимкнути ці пекельні пристрої. Робочий клас тихо матюкався, аристократія матюкалася гучно, інтелігенція брудно лаялася подумки або ж просто проклинала життя. Найбільш бадьорі пенсіонери займали свої робочі пости на лавочках. Вільні художники переважно спали.
Оленка пробудилася за мить до того, як мав продзвонити будильник. Внутрішній годинник працював добре. Дівчина взагалі-то не любила рано прокидатись та більшу частину свідомого життя воліла відсипатися години до одинадцятої-дванадцятої. І, тим не менш, почуття відповідальності наповнювало її ентузіазмом. Олена зробила зарядку та рушила до ванної. Зробивши звичні утішні справи, вона засипала каву до кавоварки й пішла у велику кімнату до Мурки.
 – Доброго ранку, моя хороша, – привіталася Олена.
 – Муу-у, – відповіла Мурка.
Як ви вже мабуть здогадалися, Мурка була коровою та займала одну з двох кімнат житла дівчини.
Хазяйка квартири прибрала за Муркою, подоїла корову, налила молока до бідону та підкинула тварині свіжого сіна. Після чого вона рушила кормити сніданком себе. Втім, сніданком це можна було назвати суто умовно – як і більшість представників нічної сторони людства, вона не їла вранці. Сніданок обмежувався горнятком кави та сигаретою.
Хутко прикінчивши свій скупий сніданок, будемо називати його так, Олена за кілька хвилин зібралася – вона була не з тих жінок, що наводять марафет годинами, – взяла бідончик із молоком, підкинула Мурці ще сіна та підлила води й вийшла з квартири.
Варто їй було повернути ключ у замку, сусідні двері розчинилися навстіж та на сходовій клітці з’явилася сусідка Олени тітка Глаша, жінка немолода, одинока та доволі вередлива.
 – Це що в тебе там за мукання у квартирі? Корову завела, чи що? – окинувши підозрілим поглядом сусідку спитала Глафіра.
 – Це, тітко Глашо, я музику слухаю, – не розгубилась Олена, – Pink Floyd, альбом «Animals».
 – Оце так молодь пішла, – осудливо процідила крізь зуби літні жінка. Але Олена не звернула на це уваги, вона вже спускалася по сходах, весело помахуючи бідоном.
Звісно, зручно, що будь-як небажані для сторонніх вух звуки можна видати за музику. Але існує і зворотній ефект. Підтвердженням тому може служити вельми повчальна історія, яка трапилася із відомим харківським музикантом Льохою Бабуїном. Нещодавно він захопився якимось доволі дивним музичним напрямом, не пам’ятаю назви, але це не так вже й важливо. Так ось, сидів собі спокійно Олексій за комп’ютером, музику слухав. Невдовзі після того, як запис скінчився, сусід за стіною почав щось свердлити за допомогою електродриля. У цей момент до кімнати увійшла бабуся Бабуїна та сказала: «Льоша, зроби музику тихіше». Той вирішив, як завжди, приколотися та відповів: «А як на мене і так не голосно». Краще б він цього не робив. Барабанщику «Ancestral Damnation» так і не вдалося переконати бабусю, що вона чула звуки дриля.  
    
***

Як не поспішала Олена скоріше дістатися ринку – вона, по-перше, любила продавати молоко людям, які рано прокидаються, хоча й людей цих не любила, по-друге, вона хотіла скоріше виконати свою місію, повернутися додому та ще поспати – довелося їй пригальмувати. Попереду йшла настільки дивна парочка, що будь-яка психічно здорова та не надто флегматична людина просто не могла пройти повз. Смаглявий чоловік із дещо розкосими очима, скоріш за все туркмен, вів за вуздечку осідлану козу. На чоловіку був синій халат, розшитий золотими зміями, на ногах його були постоли. У кози на голові був вдягнений циліндр, він приховував роги.
Олена протягом деякого часу стояла та розмірковувала що їй робити. З одного боку цікава заговорити з цією дивакуватою людиною. Цікаво, хто він? Цирковий артист? Божевільний? Маг? Прибулець з іншого світу?.. З іншого – не хотілося наражатися на ризик. Контакт подібного роду міг мати найнепередбачуваніші наслідки.
Зрештою Олена вирішила прискорити крок, обігнати незвичайного перехожого та йти не обертаючись своєю дорогою. Що вона і спробувала зробити. Але дзуськи!
 – Ге	й, дівко, зупинися! – пролунало з-за спини.
Інша б нізащо не послухалася, особливо враховуючи настільки нечемне звертання. Інша, але не Олена, яка завжди приймала усі життєві труднощі та небезпеку, гордо повернувшись до них обличчям.
 – Чого тобі, старий, – не відповідати ж ввічливо хаму. Інтелігентські ходи ніколи не призводять ні до чого хорошого.
 – У тебе, дівко, либонь, молоко у бідоні, – впевнено сказав старий азіат. У голосі його не було ані тіні сумніву.
 – Молоко, стало бути, – глузливо мовила дівчина.
Азіат стягнув з кози циліндр та, виставивши його на простягнутій руці перед собою, впав на одне коліно.
 – Налий молочка, красуне!
 – Бажаєш напитися з дороги, подорожанине?
 – Знаєш, дівко, якщо змішати козяче молоко із коров’ячим, добавити трав та прокип’ятити, вийде дивовижний еліксир.
 – Не думаю, – недовірливо пробурчала Олена, – не переконав, фантазія в тебе вбога. Але гаразд, молока наллю, не жаль.
Дівчина плеснула із бідона молока у циліндр, перебуваючи у абсолютній впевненості, що воно просочиться крізь днище та почне капати на асфальт. Але цього не сталося. Більш того, чоловік у халаті вдягнув циліндр собі на голову, при цьому ані краплі не проливши. Складалося враження, що молоко або затверділо, або взагалі зникло.
 – Гарна у тебе, дівко, корова, – замріяно промовив туркмен.
 – Не жаліюся.
 – Чуєш, а продай-но мені свою Мурку.
 – Звідки вам відоме її ім’я? – сторопіла Олена.
 – А звідти, Оленко, що мультфільми дивився про кота Матроскіна.
Оленка була дещо шокована, але корову продавати відмовилась. І було б дивно, якщо б вона відповіла інакше.
 – Ну, тоді давай мінятися, – наполягав азіат, – мені корову, тобі козу. І циліндр.
 – Наша розмова є безперспективною, – холодно відповіла дівчина, – прощавайте. Із цими словами вона повернулася до старика з козою спиною та швидко покрокувала у бік ринку.
 – Ех, – задумливо промовив старий туркмен, – дурна. Можеш йти, – це він вже сказав козі. Тварина кивнула головою та розтанула у повітрі.
 – Тут усе ясно, – промурмотів азіат, – будемо діяти. Але це пізніше. А зараз… Все одно ринок поруч…
Важко людині, не посвяченій у його думки, а гадаю, навряд окрім нього самого у ці самі думки хтось посвячений, зрозуміти, що малося на увазі. Отже не варто й намагатися. 
   
***
   
 – Блядь! – гучно та емоційно кажу я. Саме з цього слова починають свій ранок пропащі боги. Не впевнений, щоправда, що усі, але особисто я починаю ранок саме з цього сильного слова. – Блядь, – вже тихіше повторюю я та стягаю себе за руку із дивана. Не люблю рано прокидатися, це не мій шлях. Я йду до виходка, справляю нужду, приводжу себе у порядок та рушаю на кухню, саме там будуть сьогодні проходити мої дослідження.
Я вже сповна пізнав усі принади раціону англійської аристократії, більш того, став великим поціновувачем чаю із рибою. Настав час дізнатися, що ж відчувають пересічні англійці. Один із шляхів – з’їсти англійський сніданок. Взагалі-то я якщо й снідаю, то виключно коли маю можливість підвестися з ліжка не раніше полудня. Але ж англійські трудящі не можуть собі дозволити такої розкоші, вони щоранку встають рано-рано, їдять вівсянку, яєчню із беконом, п’ють чай з молоком.
Готую собі вівсянку та яєчню з беконом, із відразою пхаю в себе. Ну, нарешті, нещасні вони все ж таки люди. Втім, трудовому народові всюди несолодко, рабська праця на користь держави або чиїхось товстих гаманців сама по собі не приносить радості. Добре, тепер чай з молоком. Може, саме цей напій є їхнім порятунком?..
 – Блядь, – вкотре із сумом мовлю я, – молока-то нема.
Доведеться йти на ринок. Одягаюся, відсуваю засув на дверях, виходжу на сходову клітку, запираю двері на висячий замок. Двері у мене зовні запираються на висячий замок, а зсередини – на клямку. Це від злодіїв. Гадаю, їм буде соромно входити без запрошення до квартири, якщо на дверях висячий замок. Якщо ж крадії попадуться аморальні та безсовісні, що ж, принаймні, все це примусить їх замислитися та може відстрочити вторгнення.
Отже, я дістаю з кишені залізний транспортир, дряпаю на стіні слово «хуй» та спускаюся по сходах. Вийшовши з під’їзду, я окидаю поглядом двір, вітаюсь із бабусями на лавочці та швидким кроком прямую по дорозі, яка веде до ринку. Звісно, усі дороги ведуть до ринку, але яке це має значення?
Мені перебігає шлях чорний кіт, я вітаюся з ним. Кіт щось нявкає у відповідь та втікає. Через деякий час він знову перебігає мені дорогу, потім знову…
 – Ти що глузуєш? – питаю я.
Кіт не зволяє відповісти, він якийсь час незворушно дивиться мені у вічі та неспішно йде геть.
 – Ну і хуй з тобою, дурна комаха! – обурено кричу йому навздогін та йду своєю дорогою.  

***
   
Після зустрічі із котом я наважуюся передбачити, що скучити мені сьогодні не доведеться. Зазвичай якщо вже відбувається зі мною щось незвичайне, концентрація його є чималою – казка скінчиться не раніше, аніж за добу.
Біля ринку я усвідомлюю, що був правий на всі сто. Біля входу я бачу старого знайомого – того самого азіата, якому я колись спродав свій безцінний інструмент. І арфа при ньому, між іншим. Одягнений старий у все той же халат, очевидно це одяг на усі випадки життя, застосовується і взимку, і влітку. Дивно, начебто халат він носить постійно, але той виглядає чистим і аніскілечки не поношеним. Певно у старого вузькоокого просто багато однакових халатів, і нічого іншого він принципово не носить.
 – Доброго дня, – вітаю я знайомого.
 – Привіт, – відповідає азіат, – далеко просунувся у дослідженні світу?
 – Далеко, – нахабно брешу я. – Як тобі моя арфа?
 – Це вже не твоя арфа, – відповідає старий, і він правий.
 – Не моя. Але хіба це важливо? Як тобі вона?
 – Не важливо, – погоджується азіат, – і мені вона ніяк. Грати від народження ні на чому не вмів. Продаю ось. Хочеш назад купити? За ту ж ціну, я не меркантильний.
 – Та ні, – кажу, – мені б молочка.
 – Ну, тут я тобі навряд чи чимось допоможу.
 – Тоді я пішов, – цікавість до східного шамана якось одразу зникає. Та й не шаман він, мабуть.
 – Йди, – задоволено промовляє мій співрозмовник. Цікаво, чому він радіє, адже арфу я так і не купив.   

***
   
Взагалі-то я прийшов на ринок, щоб просто купити пакет молока, найзвичайнісінького. Чому я не купив його у найближчій крамниці або кіоску? Чесно кажучи, не знаю, просто мені так захотілося.
Так ось, лавірую я поміж торговими рядами, придивляюся до товару. У кондитерському наметі продають мед із осами. Для гурманів. Оригінально, але мене цікавить молоко. Чи продають у цьому паршивому місті молоко у пакетах чи ні?
Гадаю, продають, але з’ясувати це я так і не встигаю. Не дійшовши до місць продажу фасованої рідини для заливання у чай, я пригальмовую. Ось за прилавком гарненька дівчина, вона зовсім не схожа на похмурих торговців, які щоденно приїжджають на ненависну службу на посаді реалізатора. Перед панянкою виставлено кілька слоїків різної ємності.
 – Мадемуазель, ви склотарою торгуєте чи то навпаки приймаєте? – цікавлюсь я.
 – А ось і не вгадав, – із надзвичайно радісною інтонацією у голосі відповідає дівчина, – я молоко продаю. Купи молока, це смачно.
 – Свіже?
 – Ще б пак.
 – Сама доїла?
– Ще б пак, – не тішить різноманітністю відповідей співрозмовниця, – у мене корова у квартирі живе, – хвалькувато додає вона.
 – Так це ж просто чудово! – вражено кажу я. – Мене, до речі, Поліграфом звуть.
 – Оленка, – відрекомендовується дівчина, – як у старій казці.
 – Любиш гурт  «Король и Шут»? – дивуюся.
 – Терпіти не можу.
 – Аналогічно, – кажу я із полегшенням. Впевнений, що вона слухає «Queen». Навіть не питаю.
 – Любиш молоко? – тим часом проявляє цікавість Олена.
 –  Взагалі-то не дуже, – зізнаюсь я, – просто хочеться чаю з молоком. Досліджую вплив англійського сніданку на свідомість.
 – Файно! – із щирим захватом каже моя нова знайома. – Але зараз молоко тобі вже не допоможе. Запізно для сніданку. Приходь до мене завтра вранці, будемо дослідженнями займатися.
 – Може я і заночую в тебе? – не можу не поставити такого питання.
 – Е, ні, – заперечує Олена, – навряд чи мені тоді виспатися вдасться. А я мушу добре поспати, Мурка не любить сонних, хвицається.
 – Цікаво, – віддаю належне корові. Що ж, час йти по своїх справах.. Записую адресу дівчини, лишаю їй свою – щоб було чесно – прощаємося до завтрашнього ранку.

***

Сьогодні я прокидаюсь без будильника. Таке завжди трапляється, коли зранку намічається щось важливе, подорож, наприклад. Або як сьогодні. Дивовижна штука цей внутрішній будильник, гадки не маєш, коли заснув, натомість заздалегідь знаєш, коли прокинешся. Тут хіба ще смерть може стати на заваді, втім, заради такого діла вона й до ранку може почекати.
Приводжу себе до ладу, одягаюся, виходжу надвір. Лише на вулиці закурюю – сигарету, викурену вдома, можна при певному підході вважати сніданком. А снідаю я сьогодні у Олени. Вона, до речі живе неподалік, що тішить.
Діставшись щасно і без пригод до Оленчиної квартири, дзвоню у двері. Мені відчиняє заспана господиня житла – виявляється, я прибув зарано. Дівчина йде подивитися іще один-два короткометражних сну, я ж рушаю на кухню, щоб зварити вівсянку та підсмажити яєчню з беконом. Корова за весь час мого перебування у квартирі нічим не виявила своєї присутності На рідкість флегматична схоже тварюка. Зваривши кашу, йду будити Олену. Настав час скуштувати справжній сніданок пересічного англійця. Сільського англійця, міським молоко молочники розносять, корову доять перед сніданком хіба що сільські. Вертаюсь на кухню, поринаю у стан очікування, відчуваючи наперед смак успіху. Але… Що за грюкіт? Вриваюся у кімнату та бачу пройняту істерією хазяйку квартири та мертву корову. Здохла тварина нещодавно, але все одно виглядає малоприємно. Олена звинувачує у тому, що трапилось, мене та з криком виганяє геть. Очевидно не судилося скуштувати справжній англійській сніданок, але це й на краще. Їсти харчі простолюдинів не личить пропащому богові. Час вертатися до строго доброго чаю з рибою.  

***

Начебто все не так вже й погано. Корову, звісно, жаль, але не те щоб дуже, я ж не індус все ж таки. Дівча також шкода, але, якщо подумати, це красиво тримати у квартирі корову, але, чорт забирай, безглуздо! Так чому ж на душі в мене так кепсько? «Чувак, не парся, – кажу я собі, – зараз ти прийдеш додому, вип’єш чаю з рибою, ввімкнеш комп та подивишся божественний пінкфлойдівський концерт на руїнах Помпеїв, розслабишся, подивишся із захватом на те непотребство, що робить із гітарою Гілмор. Вгамуйся, Поліграфушко. Згадай ту неземну композицію «Set The Controls For The Heart Of The Sun», яка тебе так уносить».
Але прийти у норму все ніяк не виходить. Щось не дає спокою. І раптом… Осяяння! Я усвідомлюю, що саме. Обертаюся на сто вісімдесят градусів та чимдуж поспішаю назад. Підбігаю до під’їзду Олени, кулею влітаю у квартиру та стрімголов мчуся на кухню. Там я беру великий та гострий ніж і рушаю до кімнати.
Картина все та ж. Оленка сидить на підлозі та труситься від лементу. Навіть не звертає на мене уваги. Підходжу до туши, розпорюю її, так і є.
 – Гей, диви-но сюди, – гукаю. – це ж не справжня корова!
Олена зачудовано дивиться на тушу і раптом усвідомлює, що із прорізу, який я зробив, висипається тирса. Це опудало.
 – Ти хоч розумієш, що це означає?! – продовжую кричати я. – Твоя корова жива! Її просто підмінили.
 – Звідки ти знаєш, що вона жива? – питається моя співрозмовниця, дещо заспокоївшись.
 – Я це відчуваю. Це знак, тобі час обрати новий шлях, – відповідаю їй із впевненістю.
 – Думаєш, це Бог зробив?
 – Ні, не думаю. Але яка різниця, хто це зробив? Ти хоч розумієш, що трапилось? Радій, дурепо! Радій, хай тобі грець!
Вона радіє.    
   
Глава 3
   
У одному заміському закладі у VIP-залі стилізованій під середньовічну таверну семеро чоловіків різного віку влаштувалися за столом. Вони пили ель, час від часу грюкаючи кухлями по дубовій поверхні стола, і періодично поглядали на годинники. За весь час спільного дозвілля жоден із них не проронив ані пари з вуст.
 – Час настав! – гучно промовив нарешті огрядний чоловік, який сидів на чолі столу.
Втім, огрядний – слабко сказано, щоб передати враження щодо зовнішності чоловіка, точніше було б назвати його купою сала. Одягнений товстун був у сірий діловий костюм та білу сорочку, із кишені його стирчала краватка. Було очевидно, що ця людина звикла одягатися офіційно, але сьогоднішня зустріч такою не була.
 – Тож, – продовжив товстий, – внутрішнє чуття мені підказує, що саме я як найтовстіший з вас і повинен відкрити наше зібрання та головувати на ньому. Ніяких утиснень присутніх у правах, звісно, не передбачається, просто так зручніше.
Слухачі дружньо зааплодували. Один із них, миршавий мужичок років сорока у замизканому одязі навіть підвівся та підбадьорливо крикнув:
 – Дерзай, жиробасе!
 – Дякую, панове, – анітрохи не образившись на здавалося б зневажливе слово промовив чоловік. – Отже, усі ми зібралися тут, прочитавши у газеті вельми оригінальну об’яву, підписану «Джим Слейд». Якщо все це не жарт, і людина, яка так себе називає, присутня серед нас, надаю їй слово.
Довго чекати не довелося. Хлопець, одягнений доволі незвично – сині джинси, малиновий піджак, бандана із Веселим Роджером та величезний золотий ланцюг на шиї – підвівся зі свого місця й мовив:
 – Я – Джим Слейд. Можете звати мене просто Джим. І зараз ми усі виконаємо те, навіщо ми тут. Але для початку – хоббіте, ще елю!
На заклик зараз же з’явився маленький чоловічок, дійсно дуже схожий на хоббіта. Вірогідно, представник місцевого обслуговуючого персоналу.
 – Для всіх, мілорде?
 – Звісно для всіх.
Не минуло й двох хвилин, як кухлі були розставлені по місцям.
 – Щось ще? – послужливо поцікавився «хоббіт».
 – Так. Запаліть, будь ласка, комин. Потім можете йти.
Невдовзі вогонь запалав у комині, усі шестеро присутніх уважно дивилися на Слейда, чекаючи на розвиток подій. Джим не примусив себе довго чекати.
 – Тож, джентльмени, я – безсмертний бог, – гордовито промовив Джим. Слухачі навряд чи йому повірили, але змовчали. Слейд же продовжував. – Час не владне наді мною, але спостерігання його пливу доставляє чимале задоволення  А тому я знімаю з руки свій «Ролекс» та приношу його в жертву. – Слова Джима з ділом не розійшлися, він зняв годинника, підійшов до комина та кинув його у вогонь. Здійснивши цей ритуал, Джим повернувся на своє місце, присів та почав повільно посьорбувати із кухля ель.
 – Що ж, Джим Слейд на ділі довів серйозність своїх намірів. Тож давайте наслідувати його приклад, – знову взяв слово товстун. – Я дуже люблю поїсти. Звісно, весь час я їсти не можу, але все ж завжди ношу з собою смачну булочку, спечену власноруч моєю коханою дружиною. Це на випадок, якщо зовсім вже несила стане. Саме ця булочка й буде моєю жертвою.
Коли булочка відправилась навздогін за годинником, і огрядний чоловік зайняв своє місце, з-за столу підвівся хлопець років двадцяти.
 – Мене звати Інокентій, я студент четвертого курсу. Вчуся протягом усього життя на «відмінно». Так ось, моєю офірою буде заліковка, гадаю так.
Ось вже й заліковка зникла у вогні слідом за першими двома жертвами. Інокентій сів на своє місце та трошки ковтнув еля. Наступним у черзі був літній чоловік інтелігентної зовнішності, з вусами і в окулярах.
 – Любі друзі, – сказав він, – у цьому світі лишилася лише одна людина, яку я по-справжньому кохаю. Це моя жінка. Вона дуже любить квіти, і я як раз сьогодні купив ось цей букет, – він взяв у руки квіти, які до цього лежали на столі, – хотів її потішити. Це буде достойна жертва.
Після завершення ритуалу з місця підскочив той самий миршавий мужичок, що обізвав головуючого на зібранні жиртрестом. І казав він так:
 – Я, слюсар Василь, живу на білому світі вже сорок п’ять років. І тридцять п’ять із них п’ю, двадцять п’ять п’ю багато. Ідейний алкоголік, так би мовити. І зараз я виллю у комин пляшку горілки, краще жертви й не вигадати.
 – Вибачте, я не готовий, – сказав раптом блідий хлопець, – краще піду.
 – Та ніхто тебе власне й не тримає, – посміхнувся Слейд, – але знай, ти ніколи не будеш готовий. Йди. Тільки за ель заплати, і не забудь чайові.
Усі супроводили відступника поглядом, після чого слово взяв останній із них, чоловік непримітної зовнішності.
 – Більше за все у світі я люблю гроші, – повідомив він, – і кращої жертви, аніж мій гаманець, мені за все життя не придумати.
Коли остання жертва була принесена, Джим Слейд допив ель, здійнявся і заговорив:
 – Панове, вітаю вас. Ми сьогодні здійснили гідний вчинок, зробили великий крок на шляху до особистої духовної свободи. Звісно, потреба у жертвоприношенні закладена в нас від народження, і позбавитися її неможливо, та й не треба. Але сьогодні ніхто з нас не знав, кому адресовані наші жертви. Лише роблячи жертвоприношення невідомо кому, ми можемо подавити у собі ідолопоклонство.                            
      
***

Слейд крокував містом, насолоджуючись чудовою погодою – було прохолодно, сухо та хмарно, подібна погода стояла вже місяць, зводячи мирських людей з глузду та сприятливо впливаючи на нашого героя. Раптом Джим уповільнив крок та міцно потиснув руку стрічному. Це був Люцій, людина із дивним поглядом та голосом у довгому чорному плащі. Люцій любив музику гурту «Shocking Blue» та не любив людей. Концерти свого улюбленого гурту він іноді відвідував уві сні, людей же називав «нікчемними смертними». І була у ньому ще одна примітна риса. У юному віці, коли Люцій вперше в житті голився, він порізав обличчя. Це настільки стало підлітку не до душі, що він з почутті естетизму дістав із туалетної шафки древнє лезо та порізав собі обличчя вздовж та поперек, шрами збереглися й донині.
Люцій та Джим пережили разом чимало захоплюючих пригод. Візьмемо для прикладу їхню останню подорож до Маріуполя, цього міста-спадкоємця Сан-Франциско шістдесятих, розмальованого у кислотні кольори божевільним художником на прізвисько Різограф. Точніше спробу подорожі.
Напередодні відбуття Слейд та його товариш легковажно, нічого не підозрюючи, пили пиво у привокзальному шинку. Джим розповідав почуту ним нещодавно історію про боротьбу із браконьєрством на Новий рік. Винахідливі міліціонери придумали такий метод – вони вимазали стовбури ялинок та сосен міста фекаліями та сховалися в кущах у очікуванні потіхи. Дуже вже їм хотілося подивитися на реакцію недолугих порушників закону. Хлопчики у голубій формі, вони ж мов діти малі, катаються утрьох на якійсь подобі тарзанки, яка нагадує гротескну тру-готичну петлю для велетня, грають у зірок КВК Жанну та Свєту, загалом, люблять повеселитися досхочу. Але от халепа – ніхто так і не підійшов. Але міліціонери не впадали у відчай. Вони протягом усього вечора грали у карти, а ті, хто програвав, під радісний регіт колег облизували стовбур. 
Потім, вже у потязі, настала черга Люція розповідати. Він повідав трагічну історію провідниці вагону, у якому вони їхали. Вона була найгіршою провідницею за усі часи. Мало того, що своїм характером вона збуджувала ненависть пасажирів, вона то того ж ще й не вміла заварювати чай. Власна бездарність вкидала провідницю у нескінчені депресії. Ночами вона дуже довго плакала у подушку, настільки довго, що однієї подушки їй на ніч не вистачало, вона потребувала мінімум чотири. У перервах між риданнями, змінивши подушку, провідниця відчиняла вікно вагону та гучно кричала у ніч: «Єбать!». Єдиною радістю у її житті був уявний демонічний коханець. Втім, не зовсім уявний, цей чоловік існував й насправді. Але провідницю він відвідав лише одного разу: підійшов до вікна, і їхні голоси у вигуку «єбать!» злилися воєдино.
Відчутті того, що у цьому потязі щось негаразд, з’явилося у друзів ще при посадці. Не дарма жінка, яка перевіряла квитки при вході у вагон, була без форми та виглядала підозріло. Чуття не підвело. Тієї ночі їх відключили снодійним газом, дуже сильнодіючим, який занурює жертв у сон на декілька діб. Потім Джима та Люція, використовуючи таємні мости й тунелі та невідомі залізні дороги, відвезли на острів Мадагаскар. Вибратися з цього дивного клаптика суходолу із незвичною флорою та фауною було непросто…
Слейд нарешті відірвався від спогадів та повідомив Люцієві:
 – Є серйозна справа.   
   
***

На цвинтарі відбувалося дияволослужіння. Прихильники Князя Темряви успішно пробралися на місце захоронення, успішно убезпечивши себе шляхом усипляння вартівника. З собою у них був вільний від будь-яких підозр бродячий собака, якого власноруч пригодував сатаністи Єгор, зв’язана та до смерті перелякана шльондри Рита з окружної та чимало горілки.
Лідер сатанистов накреслив перегорнуту пентаграму та здійснив усі  приготування до ритуалів. Треба сказати, він був не дуже освіченою людиною і технологію проведення служби знав погано. Але він вмів впливати на людей, варто відзначити, ще менш освічених, примушувати їх вірити у власну силу, а це було найголовніше.
 – Володарю Сатана, прими у жертву життя цієї ні про що не підозрюючої невинної істоти, – із цими словами лідер достав величезний ніж та позбавив нещасного бродячого пса життя.
 – Аве Сатанас! – разом прокричали усі присутні.
«Скоріш би усе це скінчилося, – подумав Єгор, – скоріш би оргія».
 – А тепер, наш Темний Володарю, прими у жертву біль та страх людського створіння та віддай належне рабам твоїм.
Сатаністи поклали на пентаграму оголену проститутку, і їхній лідер почав водити по його тілу ножем, періодично залишаючи неглибокі, але болючі надрізи. Рита дивилася на нього очима, сповненими жаху. На своєму довгому розпусному шляху їй довелося побачити багацько, але подібного ще не траплялося.
За деякий час ритуал було об’явлено завершеним, дияволопоклонники випили горілки та почали по черзі ґвалтувати повію. Покінчивши із цією брудною справою та заливши очі, вони влаштували справжню оргію у найкращих традиціях лібертинажу, злягаючись із ким прийдеться не розрізняючи статі.
Коли усі стомилися, та запаси алкоголю вичерпалися, лідер сказав:
 – Ми сьогодні славно послужили Хазяїну нашому. Слава Сатані! А ти, суко, - додав він, звертаючись до Рити, – якщо кому-небудь проговоришся, приєднаєшся до пса.
Віддавши шану Сатані ще раз, усі розійшлися. Але дістатися додому вдалося аж ніяк не усім. Вже на підході до рідного під’їзду у скроню Єгора вперлася цівка револьвера.
 – Підеш з нами! – сказав владний голос.       

***

На одній заміській галявині відбувалося язичеське свято. Веселі люди, переважно юні, танцювали ритуальні танці, стрибали через вогнище. Більшість з них були оголеними, на головах багатьох були вінки з польових квітів. Кілька учасників сиділи неподалік від багаття, вони віддавали перевагу більш спокійному відпочинку. Компанія пила вино, час від часу розповідались різноманітні історії, засновані на древньослов’янських легендах. Кілька парочок, нікого не соромлячись, кохалися. Адже природне не може бути потворним. Любов править світом, на все то є воля богів та духів, ось воно, справдешнє єднання з природою.
Іван веселився не менше за своїх товаришів, він обожнював такі свята, які дозволяли йому вирватися з сірих міських буднів та повеселитися досхочу. Вино, гарні дівчата, невимушена атмосфера… Він не вірив ні в яких богів, йому просто подобалася тусовка, подобалося подібне дозвілля.
 – Славімо великого бога Перуна, рівно як і інших слов’янських богів! – кричав він.
Іван ще не знав, що це останнє таке свято в його житті. Він не міг передбачити, і це й не дивно, що коли він повернеться до дому, йму приставлять у темному провулку ніж до горла та кудись повезуть.  

***

Місцем дії служила вже інша галявина за межами міста. Виднілися сліди пікніків, що проводились тут до цього: порожні пляшки, обгортки з-під нехитрої закуски, попіл від багаття. Але, тим не менш, наші герої були цілком впевнені, що їх сьогодні ніхто не потурбує.
Вони дісталися до місця на автомобілі Люція – древньому «Форді», можливо, нині єдиному подібному представникові автораси у місті. Звісно, будь-кому іншому було б стрьомно їхати, минаючи міліцейські кордони, із двома зв’язаними людьми у багажнику та ще одним на задньому сидінні. Але Джим Слейд завжди знав, що робить, і боятися було нічого.
Прибувши на місце, Джим та Люцій поклали полонених на землю та почали підготовку до заходу. Люцій рушив за дровами, Джим накреслив на землі перевернуту пентаграму та якісь незрозумілі простому смертному знаки.
 – Що ж, почнемо, – сказав нарешті Слейд, коли все було готово. – Я відвідав багато куточків земної кулі. Під час моїх гастролей у Ізраїлі я бачив багато голих жінок із нереалістично великими грудьми. Вони ходили по магазинам та купували продукти. Однією рукою жінки штовхали перед собою візки, на яких спочивали груди надзвичайних розмірів, другою тримали торби для покупок. Під час мого шоу фанатки спліталися своїми величезними цицьками, це було феєричне видовище. Коли я був у Диснейленді, я бачив там таку кількість негрів, що важко собі уявити. У Африці усі поголовно займалися сексом. У Китаї сексом не займалися, бо ніхто не вмів, вони просто плодилися, виконуючи свою велику місію. Втім, ми зібралися тут не для того, щоб я розповідав про свої подорожі. Скажу лише, що, об’їздивши практично увесь відомий землянам світ та частину невідомого, я в житті не бачив моральних виродків подібних до цих, – Джим зневажливо вказав безіменним пальцем на полонених. Невідомий величезний камінь на персні, вдягненому на пальці Слейда, засвітився багряним полум’ям.           
 – Так Особисто я б їх четвертував або посадив на кіл. Але згоден – твій план кращий, – погодився Люцій.
 – Отже, – сказав Слейд, – почнемо з Єгорки, мабуть. Із усіх божеств від скіфського бога війни Вайу до покровителя любителів пива Пиздеця Іванича… Не буду казати про більш древніх богів, деякі із них просто мерзенні… Так ось, найменш симпатичним є для мене занепалий Сатана, який складає достойну конкуренцію Володарю Темних Сил Іполиту. До сьогоднішнього дня не думав я, що скажу про цю особистість хоча б одне добре слово і вже тим більше принесу їй жертву. Але яким би Сатана не був, у нього багато прихильників, і він заслуговує хоча б на елементарну повагу. Тож сьогодні ми приносимо йому достойну офіру, а саме чоловіка, який до цього паплюжив ім’я його. Дій, Люціє!
Люцій не змусив себе довго чекати. Він дістав величезний ніж та перерізав мотузки, якими був зв’язаній Єгор. Серед білого дня згустився морок, навкруги заворушилися моторошні тіні. Єгор майже не міг поворушитися, із очей його текли сльози.
 – Здохни, собако! – із огидою вигукнув Люцій та штовхнув полоненого на пентаграму. Потім, попередньо стусонувши Єгора під дишло, Люцій приставив йому ніж до горла та одним легким рухом позбавив горе-сатаніста життя. Морок одразу ж розсіявся.
 – Тепер ти, Івасику, – продовжив наче й не було нічого Слейд. – Ти не просто зрадник. Ти багаторазовий зрадник. Ти вдавав з себе язичника та повинен був вірити у багатьох богів. Тож ти зрадив їх усіх. У нас нема часу покарати тебе із усією суворістю, що ж, принаймні, душу твою вже не врятувати, а це найстрашніше. Тепер же єдине, що мені лишається сказати, прими  цю жертву, громовержцю Перуне, та не гнівися на непутящий народ слов’янський.
Раптом серед ясного сонячного блимнула блискавка. Від Івана залишилося лише вуглик, який віддалено нагадував людські останки. Перун прийняв жертву.
 – А тепер перейдемо до останньої людини… Як у мене тільки язик повернувся назвати його людиною? Людина, звісно, не найвища істота, але все ж людям є чим пишатися. – Слейд із відразою плюнув у траву та закурив. – Ти, Міша, і такі як ти – ганьба роду людського. – Останній залишений у живих полонений при цих словах затремтів усім тілом. – Ти почвара, лайно, не знаю навіть, як тебе правильно назвати, ти єретик з єретиків. Ти не віриш ні у що. Хаос породив тисячі богів, чому б тобі було не звернутися хоча б до одного з них? У середньовіччі існувала така кумедна річ як інквізиція. Насправді вона була потворною. Спалювали віровідступників, що зберегли, на відміну від тебе, хоч якусь подобу честі та гідності. Вони були, принаймні, бунтівниками, хоча й людьми обмеженими. Спалювали також нещасних вчених та магів, і, будемо відверті,спалювали періодично і будь-кого. Із деяким соромом змушений зізнатися, що ми також захопились інквізицією. Це було модно, ми тоді були навіть молодші душею, аніж нині, а молодь тягнеться за модою. Люцій був першокласним катом, жорстоким, невблаганним та апатичним. Я ж, відпрацювавши навички відроджуватись з попелу, експериментував із новими образами, знущався з інквізиторів, вдаючи з себе то мага, то вченого, то вульгарного віровідступника, усі мої персонажі були до неможливого комічними. Мене спалювали на вогнищі разів п’ятнадцять, і усі ці рази я реготав на весь голос. Втім, відкинемо лірику. Що ти можеш сказати у своє виправдання, нікчемо?
 – Але ж, – крізь сльози промовив Михайло, – я не заперечую існування Бога. Просто я не можу бути впевненим, що Він є.
 – Це у тобі найогидніше, невірний, – скривився Джим, – навіть у атеїстів є віра – віра у відсутність Бога, у людину, дехто із них – величні люди. Ти ж – тупа худоба без віри. Гівнеце. Час моєму другу згадати навички ката.
Люцій тим часом вже розклав хмиз під стовпом, вкопаним заздалегідь у землю. Як Міша не впирався, його зусилля були марними перед міцною хваткою його ката, який потягнув його до стовпа та прив’язав.
 – Гори! – скомандував Слейд, і вогнище запалало. Люцій дивився на муки жертви із несказаною насолодою, він згадував старі добрі часи.
 – Що ж, друже Люціє, – сказав Джим, коли єретик перетворився на попіл, – ми зробили сьогодні велику справу. Тож пішли до ріки, змиємо з себе гнилу кров грішників.
   
Глава 4

Я сиджу у кріслі підібгавши ноги, читаю з монітора твори андеграундних авторів. Іноді в мене втомлюються очі. Тоді я на кілька секунд замружуюсь та розумію, що такого ефекту як раніше не буде ще довго. Приблизно півроку тому, коли я засинав, а часто й коли просто заплющував очі, перед моїм поглядом із періодичністю дещо менше секунди мінялися картинки з зображеннями цього світу, а також і інших світів. Втім, не виключаю, що тільки інших світів, оскільки в усіх цих місцях я ніколи не бував. Або ж це були якісь віддалені екзотичні куточки нашої Землі. Складалося враження, що хтось демонструє мені слайди. А потім апарат зламався, і я, заплющивши очі, нічого не бачу, але вірю, що коли-небудь це повернеться.
Поруч зі мною на табуреті стоять чотири склянки із настойкою. До цього дня я давно не пив настойку, не найкраще пійло, але, тим не менш, я за ним скучив. Окрім склянок – бляшанка з-під горішків, яка використовується нами у якості попільнички. Можливо, саме та бляшанка, кришку від якої я носив у торбі кілька днів, згадуючи про неї тільки у місцях, де нікуди її було викинути. Я зрозумів, що не зможу позбавитися кришки таким шляхом, та подарував її своєму другові, музиканту Льосі Бабуїну, який і донині носить кришку як талісман.
Окрім мене у кімнаті перебувають троє моїх друзів: мій адвокат Льоха, талановитий, але вкрай неорганізований письменник Саня Цвірк та найгламурніший чоловік Харкова Кеппе Лав. Вони грають у преферанс. Кеппе прохає поставити якусь пісню. Він не може замовити свою улюблену «Хайль, фюрер» гурту «Коррозия металла», цієї композиції немає у пам’яті, окрім Лава ніхто з нас таку музику не слухає. Тому доводиться напружити мізки та згадати інші пісні. Я ставлю. Добре, що я змінив Кеппе на місці діджея, у нього дивне ставлення до музики. Він прокручує окремі частини пісні та не дослуховує до кінця.     
Я відриваюся від читання, заплющую очі та згадую події учорашнього дня. Останнім часом в мене лажає пам’ять, треба її тренувати. Перший яскравий спогад – церква. Мороз вдарив неочікувано. Я вештався містом та дуже змерз, увійшов до церкви погрітися. Деякий час я стояв та розглядав ікони, потираючи долоні, щоб руки скоріш відігрілися. Раптом увагу мою пригорнула примітна подія: із кабінок для сповіді вистрибнули одночасно священнослужитель та грішник, вони дружньо обійнялися.
 – Вован, трясця, скільки років! – радісно кричав той, що сповідувався.
 – Владику! Як довго я тебе шукав! – у голосі батюшки звучало полегшення.
Я впізнав грішника. Нещодавно у центрі міста він штовхнув мене та вихопив з моїх рук сумку. Але він не був простим крадієм. Відбігши на кілька метрів, цей чоловік, якого, судячи з усього, звали Владислав, жбурнув річ у ріку Харків та дав драла. Дебіл, – що ще можна було сказати? Звісно, сумка, враховуючи глибину, не потонула, але річка доволі широка, дістати сумку було непросто. 

***

Владислав влаштувався на лавочці, курив сигарету без фільтра та із журбою дивився на хмари. Він думав про життя. Схоже, останні роки він прожив неправильно. Він був нещасливий, у нього не було родини, коханої дівчини, друзів, з рештою, взагалі не було близьких. Ще Владислав був бідним. «Так далі жити не можна», – думав він. Владові було нестримно соромно за себе.
Протягом вже багатьох років він регулярно пакостив людям спідтиха. Це перетворилося чи не на сенс життя. Владислав ставив перехожим підніжки, плював їм на голови, крав потрошку, причому не з метою наживи, а тільки щоб зробити капость. Причини такої поведінки, як це не вульгарно, слід шукати у його дитинстві.
Багато років тому Владислав, на той момент ще цілком нормальний хлопчик, приїхав на канікули до бабусі у село. Йому там надзвичайно сподобалось. Ряснота фруктів, річка неподалік, красива природа – усе було чудово. Окрім того, Влад затоваришував із іншими дітлахами, місцевими та приїжджими. Особливо міцною була його дружба із хлопчиною на ім’я Володимир, власником доброго хороброго серця та буйної фантазії. Діти майже весь час проводили разом, вигадуючи усе нові й нові ігри. Усе йшло найкращим чином до того нещасливого дня, коли друзі, надихнувшись прикладом літературних героїв Тома Соєра та Гека Фінна, не вирішили піти шукати скарб. Пошук скарбів вони почали із одинокого старого дуба, що стояв на пагорбі на околиці села.
Тієї ночі, непомітно висковзнувши з домівок та озброївшись лопатами, хлопці попрямували до пагорба. За чверть години до дванадцятої вони вже були на місці. Очікування було нестерпним, у світлі повного місяця оточуючі предмети відкидали моторошні тіні, звуки, які в інший час здавалися б звичними, як то ухання сови або скрипіння гілля, нині слухалися інакше. Це викликало біг мурашок по шкірі, примушувало серця завмирати. Нарешті, дочекавшись опівночі, хлопці визначили, куди падає тінь, і почали копати. Робота їх захопила, і страх на деякий час розсіявся, аж доки не відбулося дещо значно серйозніше за нічні тіні та шурхоти, здатне викликати переляк у майже будь-якої людини.
Усе було б нормально, якби вони нічого не знайшли. Це б не надто й розчарувало наших героїв. Адже навіть улюблені літературні персонажі знайшли скарби далеко не одразу. А у реальному житті скарби відкопуються значно рідше, аніж у пригодницьких книжках. Але це ж треба, у Володимира та Владислава знайти скарб вийшло з першого разу. Не минуло й чотирьох хвилин, як лопата наштовхнулася на щось тверде. Це була окована залізом дерев’яна скриня. Хлопці подвоїли зусилля і, коли їм вдалося підняти її на поверхню, протягом хвилин трьох просто стояли та дивилися на знахідку палаючими від захвату очима. Вони просто не вірили своєму щастю. Нарешті, збивши замок лопатою, Владислав рішуче підняв кришку.
Всередині і справді були скарби. І не тільки вони – перед хлопцями раптом виникла прозора мерехтлива людська постать.
 – Ну, привіт, шукачі скарбів, – сказав привид, – ви що, не знали, що поруч із коштовностями заривають мерця? Тепер ви, звісно, можете забрати багатство собі, але тоді вам доведеться миритися із моєю компанією. Буду волочитися за вами усюди, спати не давати. Якщо не влаштовує – вихід один, зарити усе назад.
Як не жаль було хлопцям скарбу, довелося знову закопати скриню. Товариство привиду їх не вабило, більш того, лякало настільки, що душа провалювалася у п’ятки.
За кілька днів Владислав повернувся до міста у вкрай засмучених почуттях. Він ще не знав, що його бабуся помре цього року, її будинок буде проданий, і до села він більше ніколи не повернеться. Але йому було дуже жаль втрачених скарбів. Це було нечесно, просто кажучи – западло. Так Влад і прийняв рішення робити западло людям, щоб не бути самотнім у своїх стражданнях.
І лише у цей знаковий день під час сидіння на лавочці та куріння сигарети без фільтра між другою та третьою затяжкою він остаточно усвідомив, що живе неправильно. Але ж він, Владислав, ще молодий, ще не запізно усе змінити. Ця думка покращила настрій, Влад поклявся собі більше нікому гидот не робити і вирішив почати нове життя. Першим його кроком був похід у церкву на сповідь.             

***

Вистоявши чергу до сповідальні, Владислав сів та почав сповідуватися. При цьому він вловив якісь знайомі нотки у голосі священика. Втім, не можна сказати, щоби сам голос був йому знайомим, але у манері мовлення простежувалося щось рідне. Влад подумав, що це відбувається від того, що священик – божа людина, яка наставить його на шлях істинний. Він розповів про усі свої злочини та перейшов до розповіді про корені свої злоби. Але закінчити не встиг.
 – Владька, це що, ти?! – пролунав здивований вигук із сусідньої кабінки. – Ну, нарешті ж!
Здивований Владислав вискочив із кабінки одночасно із священиком. Незважаючи на роки розлуки, він одразу ж впізнав дорослого та бородатого Володьку. Друзі обійнялися.
 – Вован, трясця, скільки років! – радісно кричав той, що сповідувався.
 – Владику! Як довго я тебе шукав! – у голосі батюшки звучало полегшення. – Поїхали до мене, мені треба стільки тобі розповісти.
Друзі вийшли із храму та сіли у машину Володимира, новенький «Мерседес».
 – Приїдемо, – не відриваючи очей від дороги казав Володимир, – таке розповім. Не повіриш.
Десь за хвилин п’ятнадцять чоловіки в’їхали у двір розкішного маєтку. Поставивши машину а гараж, священнослужитель повів товариша до величезної теплиці. Там було затишно, у теплиці росли квіти, плодові дерева: яблуні, абрикоси, сливи; на площинці у центрі стояв стіл із самоваром посередині. Окрім самовара на столі були пряники, бублики, чайний сервіз, келихи та пару пляшок доброго вина. Випивши за зустріч, друзі дитинства кілька секунд сиділи мовчки. Потім Володимир мовив:
 – Я, Владе, дуже радий. Я шукав тебе усі ці роки і нарешті із Божою допомогою знайшов. Думаєш, звідки усі ця розкіш? Адже я чесна людина, священик. Справа в тому, що після того, як нам довелося закопати знайдений скарб, я не міг спати. Було дуже прикро, що ми не можемо скористатися подарунком долі. І знаєш, я думав про це багато днів поспіль, і в решті решт рішення було знайдене, таке просте, що я засміявся. Наступної ж ночі я пішов на те місце і кілька часів молився за упокій душі мерця, який охороняв скарби. І успішно ж, я викопав скриню та розбагатів. Усе б добре, але тепер мене бентежило інше. Адже скарб ми знайшли разом, і він по праву належав нам обом. Я шукав-шукав тебе, але не знайшов. Знайшов навіть твоє старе місце проживання, але твоя сім’я переїхала, і ніхто не знав куди. Усі ці роки я зберігав твою частку, тепер я хочу віддати її законному власнику. До усього вищесказаного додам, що коли ти пустиш частину багатства на справи богоугодні та зробиш це від чистого серця, це спокутає твої гріхи.
Владислав вислухав цю промову та нічого не відповів. Не міг. Він схопився за серце та сповз зі стільця.
 – Владько, що з тобою?! – скрикнув священик. – Він кинувся до друга, але було запізно. Той був мертвий.
 – Господи, упокой душу раба Твого Владислава та відпусти йому гріхи його, – зі сльозами на очах прошепотів Володимир.
Відійшовши від шоку та випивши за упокій душі друга дитинства, Володимир замислився. Що робити з тілом? Небіжчик у його теплиці… Розголос міг серйозно підірвати репутацію, та й, певно, породити неприємності із законом. Це було неприпустимо.
Батюшка рішуче вийшов із теплиці, пройшов до сараю та взяв у руки лопату. Протягом хвилин сорока він старанно копав яму у промерзлій землі. Впоравшись зі справою, він встромив лопату у землю та пішов у дім. Там він відчинив сейф та витягну ту саму злощасну скриню із неторкнутою половиною скарбів. Володимир виніс її у двір, потім притягнув із теплиці тіло. Він поклав останки Владислава у могилу, зверху поклав скриню. Закидавши яму землею, Володя перехрестився, опустився на коліна та заплакав. Сльози стікали із бороди та капали униз, зрошуючи свіжоскопану землю.

***

Я закурюю. Цікаво, чому дим від сигарети бузковий, а дим, що йде з рота, сірий? Дивлюся у вікно на підімни кран, він нагадує хрест із зсунутою убік поперечкою. Цікавий символ. Взагалі за певного стану душі можна побачити усю красу цього світу. Не завжди легко в це повірити, але усе є прекрасним: і телебашта на задньому плані, і пара, що піднімається із діри у асфальті, і калюжі. Але небагато людей здатні це побачити, тому що небагато хто є справді щасливим. Більшість знаходиться не на своєму місці. Суспільство диктує, що престижно, а що ні, а разом із тим будь-яка професія заслуговує на повагу. Є ж, наприклад, людина, яка ходить по туалетах із викруткою  за допомогою цього нехитрого інструмента зливає воду у пісуарах. Це, принаймні, краще, аніж бути неохіпі із їхнім ідіотським гаслом «Drink blood, not wine!» та огидними манерами. Усі неохіпі зберігають у сраці десять гривень, які, відповідно до своїх таємних законів, мають передати своїм старшим синам у день їхнього повноліття, п’ють чужу горілку та ніколи не замислюються про прекрасне, це геть чужа річ для цих занепалих істот. Осі вони хочуть кинутися з головою до чорторию, але бояться вдаритися головою об дно, навіть заздалегідь знаючи, що воно м’яке.
Отже, продовжимо згадувати. Покинувши церкву, я пішов до пабу. Треба було випити. Там я замовив віскі та протягом певного часу сидів за стійкою та пив на самоті. Як у американських фільмах.
Допивши віскі, я замовив кухоль пива. Не встиг я зробити перший ковток, як поруч зі мною присів нетверезий чоловік та завів розмову. Він явно хотів за старою східнослов’янською традицією поділитися проблемами із першою-ліпшою людиною, що погодиться його вислухати та випити з ним. Я був не проти, треба ж людині вилити комусь душу. Усе корисніше аніж йти до психоаналітика. Та й здається мені, що на подібне задоволення у цього громадянина і грошей-то нема.
Чоловік замовив сто грамів та відрекомендувався. Його звали Яків, і він був євреєм, це було першим, про що я дізнався. Я взяв чайну ложку, розмішав нею пиво (це заспокоює) та приготувався слухати далі. Це була звичайнісінька побутова історія про спроби знайти нормальну високооплачувану роботу, нестачу коштів для сімейних потреб, двох маленьких дітей Льову та Софу, а також, у першу чергу, про стервозну дружину Ріву, яка регулярно гамселила непутящого чоловіка качалкою. Нічого цікавого, але, тим не менш, доречно для цього вечора.   
   
***

Яків вертався додому на автопілоті. Він із головою занурився у печальні думки. «Хоч би не влучила качалкою по тому ж місцю, що  минулого разу. Це було б страшенно боляче», – так думав він про близьку зустріч із жінкою Рівою. Додому йти не хотілося. Але Яків, людина культурна та цивілізована, навіть помислити не міг себе ночуючим на вулиці або горищі. Ні до кого із друзів він піти не міг, у тих були жінки ще гірші за Ріву, його б на поріг не пустили, п’яного, принаймні. А якщо б і пустили, це потім обернулося б для їхніх чоловіків чималими неприємностями. Друзів Яків підставляти не хотів. Та й розумів він, що не прийдеш додому – тільки гірше буде.
Він йшов похитуючись, дивлячись під ноги, готуючи себе морально до майбутньої екзекуції. Раптом погляд знайшов цеглину. Точніше, уламок цеглини, здавалося б, що тут такого, якого тільки сміття на землі не валяється. Але Яків вирішив інакше, він підібрав уламок та сунув його до кишені. Треба було відвести душу. Що можна придумати краще, аніж розбити комусь вікно? Пошуки підходящого тривали хвилин п’ятнадцять. Десь Яша бачив людей поблизу та лякався, десь вікна виглядали занадто вбого, і йому совість не дозволяла завдавати шкоди людям, не менш бідним та нужденним, аніж він сам. Але нарешті підходяще вікно було знайдене. Квартира явно належала людині із статками вищими за середні. Яків відвів руку назад, прицілився та жбурнув цеглину прямісінько у центр. Та відскочила, не завдавши ніякої шкоди прозорій поверхні. «Ех, що буде, те й  буде», – подумав здивований Яша, підійшов до вікна впритул (це був перший поверх) та з усього розмаху вдарив лобом. Це було боляче, але марно. Злякавшись, що його могли почути, невдаха кинувся геть та не зупинявся аж до своєї домівки.
Перед самими своїми дверима Яків згадав історію свого друга, такого самого бідолахи, як і він сам, якого дружина вигнала з дому та примусила їхати заробляти на втримання родини у далеку Москву. Варто сказати, все склалося доволі успішно, за пару років цей чоловік вже мав квартиру у російській столиці, перевіз сім’ю до себе, і вони жили заможно. Незважаючи на щасливу кінцівку цієї історії, Яків дуже боявся, що Ріва наслідуватиме приклад тієї жінки. Йому дуже не хотілося полишати рідне місто, у якому пройшло усе його життя.

***

Ріва сиділа на кухні та меланхолійно дивилася на розташовану на плиті каструлю, у якій варився бульйон. Вона думала про свого непутящого чоловіка-алкоголіка, який заробляв недостатньо для забезпечення заможного життя її, Ріви, та їхніх двох дітей. Це навіть якщо не брати до уваги гроші, які розтринькувалися на випивку. «Ех, завдам я йому прочухана», – думала жінка. Лише тільки вловивши рух ключа у замковій щілині, вона схопила свою вірну качалку та мерщій кинулася до дверей.
 – Привіт, Рівочко, – сказав Яків заходячи, – розумію твій стан, але спробую усе пояснити.
Але зробити це йому не вдалося. Удар качалкою по голові, і Яша на підлозі. Усе йшло за звичним для даної родини сценарієм. Окрім одної, але дуже суттєвої деталі. Ріва зі словами «так тобі й треба, козел» нахилилася, схопила чоловіка за комір та зовсім вже було хотіла відтягти його до спальні, як раптом помітила, що тіло благовірного якась надто вже обм’якнуло. Помацавши пульс, вона обомліла – Яків був мертвий. Такого психіка нещасної жінки витримати не могла.
Коли її маленький син вийшов з кімнати, він насилу повірив своїм очам. За свій недовгий вік подібного йому ще спостерігати не доводилося. Подивившись кілька секунд, він пішов та розбудив сестру. І тепер діти вже вдвох споглядали дивну картину: батько їхній лежав на підлозі, мати ж, стоячи перед ним на колінах, трусила головою та відчайдушно молотила по тілу Якова дерев’яною качалкою.

***

Марія Євгенівна, дитсадівська вихователька років сорока п’яти, захоплено в’язала шалик, періодично оксидуючи своїх пустуючи підопічних поглядом добрих зелених очей. Більшість дітей грали в довгу лозу, в покемонів або в церкву. Син батюшки Володимира Акакій із ранніх літ проявляв лідерські здібності та у відносно короткий термін не тільки пояснив одногрупникам правила цієї гри, а й зробив її достатньо популярною. «Далеко піде хлопчик», – подумала вихователька, із розчуленням дивлячись на те, як Акакій розмахує іграшковим кадилом. Двоє зведених братів-іноземців, всиновлених одностатевою парою із США (їхні батьки переїхали до нашої країни по обміну досвідом), яких не приймали до забавок однолітків, грали в сантехників. Втім, кілька дівчат, які після підслуханих ними розмов їхніх мам із подругами цікавилися іноземцями, спробували приєднатися, але були відринуті. Дівчат не брали до цієї гри. Кілька особливо неспокійних хлопчиків били за павільйоном міліцейського синка Андрійка. Усе йшло своєю чергою, майже усі діти були на місці. Відсутні були лише Василько, який зламав ногу, та двоє маленьких євреїв, брат та сестра. Чи то теж захворіли, чи то спізнюються. Вірним виявилося друге припущення.
 – Доброго здоров’ячка, Маріє Євгенівно! – разом пролунали два дзвінких дитячих голоска.
Це й були ті самі близнюки, Льова та Софа. Схоже, вони прийшли до дитячого садочка самі. «Дивно, чому вони самі? Де їхня мати? – здивовано подумала вихователька. – Зрештою, євреї, хто зна, чого від них чекати?»
 – Привіт, діти, – відповіла вона, – а де ж ваша матуся?
 – Мама сьогодні не змогла нас привести, – поважно відповіла Софа, – вона їсти готує. Мі самі прийшли. Як дорослі.
 – Так, – підтвердив Льова, – у нас сьогодні на вечерю будуть відбивні з тата.
 – Що ж, принесіть і мені шматочок, – із посмішкою мовила Марія Євгенівна, подумавши при цьому про себе: «Дивна сім’я. Хто їх зрозуміє, євреїв?»
 – Обов’язково принесемо, – сказали діти.

Глава 5

Останнім часом одне з найбільш відвідуваних мною місць – дім такого собі Никифора Федоровича на прізвисько Старий. Не дивно, що він носить подібне прізвисько, адже він насправді старий. Взагалі-то я терпіти не можу усіх цих дідів старих, що сидять на лавочках та пиздять на людей з висоти свого маразму. Але при старінні у душі людини можуть відбуватися найрізноманітніші процеси. Частіше за все вона елементарно перетворюється на старого тупого мудака, подібних до яких варто саджати на кіл, після чого грузити до кузова вантажівки та вивозити із країни подалі, щоб духу їхнього поганого тут не було. Інші практично не міняються, у мене, скажімо, була викладачка, яка в сімдесят із гаком років пурхала немов шістнадцятилітня, що не могло не викликати поваги. Треті набувають легкості й нічим не грузяться, вони не прийшли до нірвани, але знайшли щастя на шляху до неї. Четверті та п’яті нас не цікавлять, а до шостих я відношу Федоровича, і нікого окрім нього.
Минуле Старого губиться у тумані. Багато хто вважає, що раніше він був розвідником, але я думаю це не так. Єдине, що у ньому було від розвідника так це його скритність. Але все ж, думається мені, Никифор Федорович був мандрівним актором. Він їздив по величезній країні із різними театрами, переважно маловідомими, переважно по глибинці. Під час гастролей він зваблював наївних провінціалок, увозив їх з собою та губив по дорозі. Деякі з них переслідували його, але з ними Никифор зіштовхувався рідко, оскільки країна була чималою за розмірами, а маршрути його непередбачуваними. Іноді він провертав різноманітні афери, провертав настільки майстерно, що жодного разу не потрапив до рук закону. На частину здобутих грошей Никифор купував золото та ховав його у надійному йому одному відомому місці. Не те щоб легковажний актор був таким вже бережливим, але так підказувала йому інтуїція, якій він звик довіряти з дитинства. І не даремно він копив свій капітал, треба сказати. Нажиті статки допомогли Никифору Федоровичу на початку дев’яностих, у якийсь момент він зрозумів, що сам він вже не такий й молодий, а країна його з недавніх пір вже не настільки величезна, і пішов на заслужений відпочинок. Він купив дім на околиці Харкова, привів до ладу територію при  домі, посадив кілька фруктових дерев, виділив ділянку під овочі. Незрозуміло, звідки взялася раптово у цьому мандрівнику та авантюристі любов до садівництва та городництва. А між тим, схоже, нема тепер для Старого більшої радості, аніж поратися зі своєю картоплею та помідорами.
Навіть погодившись зі мною, що історія перевтілення бродячого актора на тихого старика-городника представляє собою значний інтерес для дослідника життя, і вже тим більше, якщо ви з цим не згодні, ви, не являючись, сподіваюсь, повними пофігістами, а являючись навпаки шукачами або, більш того, дослідниками життя, не можете не поцікавитися, що ж я у цього старигана забув. Чим так зацікавив цей екс-аферист громадянина Поліграфа, не своїми ж маразматичними байками про минуле. Звісно, ні, тим більше був дід Никифор істотою цілком розсудливою. Принаймні, ніяких ознак не те що маразму, а хоча б склерозу, у нього не спостерігалося. І людиною він був вельми цікавою та суспільно корисною.
У суспільстві що найголовніше? Мистецтво! Його розвитку Старий і сприяв. Просто-таки закоханий у рок-н-ролл, Никифор Федорович купив необхідну апаратуру та влаштував у своєму домі студію, на якій мали змогу безкоштовно репетирувати та записуватися молоді харківські гурти. Тут можна було побачити багато самобутніх творців нової  музики. Звісно, усі харківські музиканти, навіть проводячи у Старого години по дві на тиждень, у його будинку не помістилися б. Тому старий меломан проводив відбір та пускав до себе тільки кращих. Смак у нього був, варто відзначити, непоганим.
Дім Старого був чи не єдиним, принаймні, одним із небагатьох таких місць у нашому місті. Не рідкість, що пенсіонери заробляють собі на своє жалюгідне існування, створюючи у себе вдома умови для репетицій. Я бував у подібних місцях, зокрема на репетиції видатного дез-гурту «Ancestral Damnation». Але будиночок, у якому репетирували ADські музики, не йде ні у яке порівняння із чудовою студією, обладнаною дідом Никифором. Тут, по-перше, значно просторіше (на ADській репетиції я ледь помістився між стіною та барабанною установкою, за якою розташувався легендарний Бабуїн; приємно, звісно, почути музику такого видатного виконавця зблизька, але все одно якось тіснувато), по-друге – повне взаєморозуміння із хазяїном (якщо згадати ту ж репетицію «Ancestral Damnation», можна сказати, що ґазда був вкрай проти гостей на репетиції, та й взагалі створював різноманітні поміхи), і, нарешті – повністю безкоштовно. 
Ви, можливо, поцікавитесь, як же сприймали те, що відбувалося в домі Никифора Федоровича, сусіди. Адже ж не усі люблять рок. Так ось…                

***
   
Із сусідами Старому пощастило. З одного боку жила молода подружня пара, яка не звертала на оточуюче жодної уваги. Молоді люди були захоплені один одним та кохалися протягом майже усього вільного часу. Гадаю, якщо до Харкова увійдуть ворожі війська, сусіди діда Никифора будуть останніми людьми, які дізнаються про війну.
З іншого боку Старий сусідував із немолодою, маразматичною та повністю глухою пані. Їй ж бо тим більше було до сраки, які звуки лунають із сусіднього будинку.
Зрідка, щоправда, до старої приїжджала її стервозна донька. Незрозуміло, що вона тут робила, адже рідна мати, судячи з усього, ніяких теплих почуттів у неї не викликала. Очевидно, боялася бути позбавленою спадщини. Ця жінка дуже любила посваритися та дуже не любила гучну музику. Особливо рок. Кожного разу вона йшла до діда та влаштовувала скандал. Після того як її посилали подалі, вона погрожувала викликати міліцію. Що невдовзі й робила.
Приїжджаючи, міліція бачила якусь розпатлану тітку, яка запевнювала, що із сусіднього будинку цілодобово доносяться звуки рок-музики. Міліція заходила у цей самий будинок та спантеличено дивилася на Никифора Федоровича, слухала його безграмотну сільську говірку та йшла собі. Їм просто не могло спасти на думку, що цей простецький старичок із огрядною бородою, місце якому не у місті, а скоріш у якому-небудь глухому селищі, може мати якесь відношення до рок-музики. Його вигляд скоріше асоціювався із сопілкою, бандурою або гуслами, але аж ніяк не із барабанною установкою та бас-гітарою. Важко було собі уявити, що дід взагалі знає, що таке бас-гітара.
Після двох таких виїздів міліціонери остаточно упевнились, що баба, яка їх викликає – божевільна, і приїжджати припинили. Скандалістці ж пригрозили запроторити її до божевільні, після чого їй довелося змиритися зі своєю долею.
А варто було працівникам міліції лише зазирнути у інші приміщення помешкання Старого… Ото б вони здивувалися. Це точно, що не вистачає спостережливості представникам правоохоронних органів, втім, як і багатьом іншим громадянам. Побачивши одну лише яскраву деталь, люди вибудовують на її основі своє уявлення про предмет, не звертаючи на все інше жодної уваги.     

***
   
Звісно, піклування Старого про розвиток харківського мистецтва – аж ніяк не єдине, що мене зацікавило. У першу чергу варто відзначити саму особистість цієї нестерпно дивовижної людини. Було у ньому щось чарівне, він нагадував замаскованого чарівника із якої-небудь казки у дусі Клайва Стейплза Льюїса. Здавалося, ось-ось він відведе мене до яких-небудь зовні звичайнісіньких дверей та вкаже шлях до іншого світу, світу магії та пригод, а сам він живе подвійним життям, то у тому світі, то у цьому. У нього повинні бути такі двері чи, принаймні, щось у цьому роді. В крайньому випадку кентавр у сараї чи підземний басейн з русалками. Одного разу дещо подібне ледь не трапилось.
Якось, коли я у черговий раз був гостем діда Никифора, він підморгнув мені та пообіцяв показати «одну штуку». Він підійшов до вбиральні… Незважаючи на наявність у домі різноманітних зручностей на кшталт водопроводу, у нього був звичайний сільський туалет надворі. Очевидно, наявність нормального цивілізованого санвузла входила б у протиріччя із його переконаннями та псувала б імідж. Тож він підійшов до вбиральні ззаду та дістав невідомо звідки велетенський іржавий металевий гачок. Потім Никифор Федорович ще раз підморгнув мені та повів мене углиб двору. Там він відчинив за допомогою гачка двері старого сараю. Взагалі-то там був замок, але чи то ключа у наявності не було, чи то це був своєрідний ритуал. Отже, він відчинив сарай, розчахнув двері.
 – Ну як тобі? – спитав він.
Я зазирнув до сараю та побачив там купу різноманітного брухту. Нічого чарівного. У очі впала стара газета із заголовком «Талант це праця!».
 – Ніяк, – чесно відповів я.
Старий мовчки зачинив сарай у той самий спосіб, що й відчинив, відвернувся та попрямував до будинку. Чи то він з мене познущався, чи то я був просто не готовий.

***

Втім, якщо говорити про кентавра у сараї, треба сказати, що тут моя буйна фантазія вже занадто розігралася. Це волелюбне створіння просто не витримало б життя у неволі та рано чи пізно вбило б свого мучителя. Та й не у дусі Старого тримати когось у неволі, несвобода – те, що дід Никифор ненавидів протягом усього свого життя, усі роки свого свідомого існування він боровся проти рабства в усіх його проявах. Старий навіть домашніх тварин не тримав, не бажаючи обмежувати їх у свободі пересування. Хоча, я збрехав вам, любі дослідники та дослідниці життя. Все ж таки дід Никифор якийсь час тримав свиней, і це історія, що заслуговує на пильну увагу.
Так ось, не подумайте, що така духовна людина як Никифор Федорович могла тримати худобу з міркувань особистої вигоди. Ні, він не був вегетаріанцем, і не бачив нічого поганого у позбавлені тварин життя для власного харчування, але, як я вже казав, не терпів усіляких обмежень свободи. Так нащо ж йому свині? Заради високої мети.
Никифор протягом довгого часу розводив свиней, здавалося, це було справою усього його життя. Звісно, це було не так, але подібне ставлення не могло не викликати поваги.
Старий усіх своїх гостей у першу чергу закликав подивитися на відгодованих ним поросяток, а коли свині давали потомство, їхній господар просто не тямив себе від радощів. І нарешті число свиней дійшло до сотні, у дворі було просто-таки неможливо пройти, не наштовхуючись постійно на улюблениць діда. Окрім того свині паскудили де прийдеться, і запах їхніх екскрементів стійко встановився коло хати Старого, відлякуючи поштарів та різноманітних робітників комунальних служб. Відстрахав він і кількох рок-музикантів, які перестали відвідувати гостинне помешкання Никифора Федоровича, подібний снобізм, безумовно, не робить їм честі.
І ось однієї чудовної ночі дід Никифор здійснив свій задум – він випустив тварин на волю, полишивши їх на самих себе у цьому зіпсованому цивілізацією місці. Вперше зустрівши одну із колишніх підопічних Старого, я згадав дитячий віршик про свинок без капелюхів та чобіт. Дійсно, дуже приємно бачити на вулицях міста тварин, яким там, здавалося б, взятися нема звідки. Никифор розраховував, що поява свиней на вулицях пробудить у містянах давно позабутий інстинкт мисливця і хоча б трошки ослабить мотузки цивілізації, що зв’язують їх по руках та ногах. Такого результату, на жаль, досягнути не вдалося, але, тим не менш, усе це було не дарма. У цьому були присутні певні естетичні риси, безумовно були.         

***
   
Звісно, вищеописані моральні виродки, які злякалися звичайнісінького лайна – лише сумне виключення з правил, а у Старого збиралася публіка вельми поважна, еліта харківського рок-н-ролу та металу. До діда Никифора навіть протягом доволі довгого часу збиралися зазирнути хлопці із видатного андеграундного колективу «Птиця – парровоз». Це були справдешні віртуози, репетицій вони геть не потребували. Цим чудових хлопцям було достатньо прийняти певну дозу портвейну, набувши необхідного для гри стану. І тоді вони брали інструменти та імпровізували. Головне – наявність інструменту та знання тексту. Інструментом їм служили у першу чергу пластикові баклажки з-під кока-коли. Звісно, на баклажках з-під пива або інших напоїв теж можна було зіграти, але звучання було не те. Окрім того, кока-кола була саме тим напоєм, під впливом якого були написані найкращі пісні гурту. Втім, зіграти парровозівці могли практично на чому завгодно. Проте наявність пластикових баклажок з-під кока-коли та пляшки портвейну, враховуючи природний артистизм музикантів та їхню схильність до імпровізації, результат давала просто приголомшливий. Багато втратила людина, яка жодного разу не була присутня на концерті цієї групи. А потрапити на подібний концерт було з одного боку дуже просто, з іншого – досить-таки складно. Справа в тому, що «Птиця – парровоз» не давала запланованих офіційних концертів. Вони могли концертувати де завгодно: у нічному дитячому садочку, у покинутому гаражі, на будь-якій більш-менш віддаленій від цивілізації ділянці. З одного боку, відпадала потреба у купівлі квитків, з іншого – спробуй дізнайся, де й коли відбудеться наступний концерт, про це й самі музиканти частіше за все не підозрювали.
На жаль, ця група маловідома, оскільки, незважаючи на наявність у їхньому репертуарі вже мінімум трьох альбомів, жоден з них ще не записаний. Принаймні, на момент написання цих рядків не записаний. Що стосується виступів, відбуваються вони не так вже й часто, і аудиторія рідко коли є більшою за одну людину. Ще дуже жаль, що парровозисти так і не потрапили до студії Старого. Про причини ви дізнаєтесь пізніше.  

***
   
Ага, ледь не забув розповісти про одну доволі  цікаву особливість життя старого Никифора. Він любив, згідно його власному виразу, «грати у божевілля». Доволі часто він «з’їжджав з глузду» та втікав до лісу. Старий казав мені, що він просто любить ліс. Але добиратися до ліса бігом із божевільним виглядом – частина своєрідного очисного ритуалу. За інших обставин людині не варто входити до лісу, вона не достойна цього. Відвідуючи ліс, ти повинен хоча б трошки з’їхати з глузду, ліс любить юродивих. Одного разу я рушив із ним на одну із подібних прогулянок, я зрозумів, що у чомусь він правий. Я почувався доволі безглуздо, добираючись до лісу бігом висунувши язик, але, вбігши до лісу, я відчув себе надзвичайно легко. І гуляючи лісом, я відчував свою єдність з ним, з усіма його деревами, небагатьма вцілілими тваринами та п’яними студентами, які горланили пісні біля багаття.
Безумовно, цей похід до лісу запам’ятався мені. Навряд чи я буду регулярно бігати до лісу із висунутим язиком, але, тим не менш, варіант повторного візиту я не виключаю. Все ж таки це здорово – з’їжджати з глузду та втікати до лісу. 

***
   
Отже, мій шлях, шлях досліджень, шлях боротьби з недавніх пір, продовжується. Про свою боротьбу я іще нічого не розповідав і поки ще не буду, дасть Бог, розповім пізніше, якщо залишуся живим, звісно. І мій шлях ось-ось повинен перетнутися із дорогою, якою крокує по життю Старий. Наші шляхи вже не раз зближувалися між собою, не думаю, що вони зіллються у один, все ж таки ми зовсім різні люди. Тим не менш, наближувалася наша головна зустріч, здатна якщо не кардинально змінити наші життя, то, принаймні, врізатися у пам’ять, залишивши незмивний слід. Це вам не просто помахати ручкою при зближенні стежок та піти далі, це зіткнення. Частіше за все після таких зіткнень дороги або на деякий час (трапляється, що й назавжди) зливаються у одну, або навпаки надовго, а то й назавжди віддаляються одна від одної.
Нещодавно по місту поповзли чутки, що дід Никифор збожеволів. Я цьому, звісно, не повірив. Такі люди не з’їжджають з глузду, у них це не може вийти при усьому бажанні. Як може бути позбавлена розуму людина, юродива від народження?
Дід явно переслідував якісь свої цілі. Я намагався з’ясувати подробиці його нібито божевілля, але інформації було вкрай мало. Розлючені рок-музиканти, яких Никифор віднині і на поріг не пускав, лякаючи рушницею та погрожуючи розправою, били об голови скарбнички та продавали предмети розкоші, щоб на виручені гроші сяк-так продовжити розвиток власної кар’єри. Багато хто з горя пив по-чорному, й домогтися від них чогось путнього було неможливо. Легко пішли на контакт лише музиканти «Птиці – парровоз», але користі від них не було як молока від цапа, оскільки із Старим вони так і не познайомились. Музиканти ж, від яких користі було дещо більше, скажімо, як від віслюка лайна, при одній лише згадці імені свого минулого доброчинця, або шаленіли та трощили все навколо, або навпаки уходили глибоко в себе. Конструктивного діалогу не виходило.
Що ж, вирішено, я йду до Никифора Федоровича, маючи у своєму розпорядженні мінімум інформації, на свій страх і ризик. Можливо, він відстрелить мені голову, або підстрелить мене у сраку, коли я буду тікати, або виведе з хати полк гопників та скінхедів, що знайшли там притулок, і вони не залишать від мене мокрого місця… Але, якщо він, як я й очікував, симулює божевілля, усе обійдеться. Тим більше я ж тепер не музикант. Тож я підходжу до хвіртки, натискаю на ручку…      
  
***

Старий зустрічає мене як і завжди дуже добре. За усіма правилами гостинності, я не помітив у ньому серйозних змін. Хіба що певна атмосфера таємничості відчувається у повітрі. Отже, дід Никифор впускає мене до хати, проводить на кухню. Ставить на стіл самовар… Без самовара ніколи не обходиться, це улюблений фетиш старого Никифора. Він дістає посуд, зв’язку бубликів, портвейн. Портвейн найкращий, за чотири гривні із копійками, найдешевший, що все ще можна відшукати у сучасному Харкові. Старий добре тямить у портвейні, як і в музиці. Ми хиляємо по скляночці, та ґазда розливає чай. І тут я помічаю як дещо, що занепокоїло мене ще при вході, набирає конкретну форму. Зазвичай із розташованої неподалік студії лунають звуки доброї музики. Тепер же… Я прислуховуюсь.
 – Що це за хуйня? – питаю я.
 – Піди подивись, – таємничо шепоче Никифор Федорович та змовницьки підморгує.
Я виходжу, прочиняю двері, втім, можна було б зрозуміти і не роблячи цього. Варто було лише прислухатися. Реп. Причому найнизькопробніший. Я зачиняю двері, вертаюся на кухню, підсідаю до столу. Сиджу, мовчу. Старий розливає портвейн, ми випиваємо.
 – Час настав, – урочисто повідомляє він. Ми виходимо, хазяїн зачиняє двері на засув зовні. Я завжди дивувався наявності цього засува. Ми виходимо на вулицю, він дістає із кишені якийсь пристрій та натискає на кнопку. Дім Никифора вибухає.
 – Ось так ось, друже, – каже він, – ти прийшов як раз вчасно. Я радий. А тепер бувай, йди своїм шляхом. Може ще й побачимось, хоча навряд. Він повертається до мене спиною та йде собі у східному напрямку. Що саме по собі нічого не значить.       

Глава 6

Станіслав йшов по вулиці Пушкінській нетерплячою ходою, виляючи з боку у бік своїм об’ємним задом. Він кипів від люті. У цей день у Палаці студентів ХПІ повинен був відбутися черговий тур чемпіонату Харкова з гри «Що? Де? Коли?». Стас був фанатом цієї гри, вона була серед небагатьох його радощів у цьому жорстокому світі. Товариші ж його по команді не усвідомлювали усієї важливості події. Вони навіть не спромоглися, як це роблять усі поважаючі себе знавці, зібратися потренуватися за кілька годин до гри – усі послалися на якісь важливі справи. Ніби успіх команди це неважливо! «Які все ж безвідповідальні люди! Це неприпустимо», – думав на ходу Стасик.
Повернувши наліво та пройшовши арку, Станіслав зупинився та деякий час так і стояв посеред дороги, відсторонено дивлячись на Палац студентів. «Нехай тільки спробує хтось не явитись», – гнівно подумав він. Але що зробить у цьому випадку наш герой, додумати не вдалося – роздуми було перервано водієм, який наполегливо сигналив та матюкався, бо гладке тіло Станіслава загородило проїзд.
Відійшовши з дороги, Стас рушив до кіосків, у яких торгували фаст-фудом, він розсудливо вирішив, що до гри часу ще багато, і він встигне як слід перекусити. Протерши окуляри та уважно проглянувши меню, Стасик замовив шаурму та каву, дочекався виконання замовлення та влаштувався за вільним столиком. Відкусивши шматочок та сьорбнувши кави, він із насолодою примружився – часу після обіду пройшло чимало, почуття голоду давало про себе знати. Вирішивши вижати із ситуації, яка склалася, максимум, Станіслав дістав з торби популярну розважальну газету, щоб почитати за їжею анекдоти та цікаві історії. Він розгорнув газету перед собою та відкусив ще шматочок. Побачене шокувало його, недожований шматок шаурми вивалився із відкритого від подиву рота. На другій сторінці газети красувалася величезна фотографія ерегованого чоловічого статевого органа. І це у цілком пристойній газеті, яку щотижнево читають тисячі харків’ян різного віку. Під фотографією був підпис «це хуй». «Що це означає? – ледь не плачучи подумав Стасик. – Куди світ котиться? Чортівня якась». Здогадуючись, що може на нього очікувати далі, Станіслав від гріха подалі закрив газету, зіжмакав її та викинув до смітника. Потім він прийнявся меланхолійно доїдати, озираючись по сторонам, у кого б попрохати сигарету. Піклуючись про здоров’я, Стас кинув палити місяця два тому, але тепер це вже не мало значення. 
      
***

У актовій залі було доволі шумно. Знавці в піввуха слухали ведучого, який оголошував регламент турніру, вставляючи час від часу пласкі жарти, перемовлялися між собою, переважно про майбутню гру та ігри, що вже пройшли, деякі їли та пили. Раптом усі затихли. На сцену вийшов не знайомий нікому із присутніх молодий чоловік у малиновому піджаці. Він недбало махнув рукою у бік ведучого і той, наче граючи у «Море хвилюється раз», завмер із відкритим ротом та мікрофоном у руці.
 – Доброго дня, шановні знавці. З вами Джим Слейд, я прочитаю вам невеличку лекцію, сенс якої навряд чи буде второпаний вашими убогими свідомостями. Отже, інтелектуальна еліто суспільства, слухай мене, я назвав цю лекцію «Психоделічна любов або погоня за примарами». «Зброю до бою готуй, досить корчити їй гримаси. Психоделічна любов народні здіймає маси», – писав один сучасний автор пісень, які ніхто не співає. «Їй» – малося на увазі реальності. І він правий, лише віра у чудеса, казки та силу психоделію дає владу над нею. Змінивши свою свідомість, можна змінити реальність так, що її неможливо буде впізнати, я не маю на увазі божевілля. Я хотів би показати застосування мистецтва психоделізації на двох яскравих прикладах – пошуках дверей та коханні до панянки. У багатьох літературних творах люди відчиняють звичні для них двері, хоча б до туалету, і виявляється, що це шлях до інших світів. Не дарма ж існують історії, дитячі страшилки, оповідання Стівена Кінга (треба сказати, цій людині багато відомо, на рівні підсвідомості, принаймні) і так далі, що розповідають про дивних істот, які вилазять із шафи. А розповідь про Бабая чого варта? У ряді казок людина сідає до ліфта та замість першого поверху відправляється у гості до невідомого народу, або люди видять двері, які не бачить більше ніхто. Останній випадок, звісно, є гарантом подорожі до незнаного. І повірте, заглядаючи за двері у очікуванні дива, рано чи пізно ви на нього наштовхнетесь. Перейдемо до другого пункту – психоделічного кохання до жінки. Коли закоханий прагне знайти свою даму серця у хаосі світу без всяких підказок, інтуїтивно, намацавши нитки долі. Він бачить у цьому запоруку свого успіху. Життя перетворюється на вештання містом, вираховування шляхом своєї збудженої фантазії місць, де може проводити час кохана, погоня за дівчатами, які нагадують здалеку знайому панянку. Тобто і в першому, і в другому випадку ми бачимо нескінченно довгу погоню за примарами. І най знайде той, що шукає. Джим клацанням пальців вивів із заціпеніння ведучого та розтанув у повітрі. Ведучий обезсилено осів на підлогу. Деякий час усі сиділи у ступорі, не знаходячи можливості вичавити з себе бодай слово.
 – Що це було, блядь? – сказав нарешті один із знавців.

***

Перший тур ми відіграли як зазвичай, ні добре ні погано. Причинами тому були по-перше перебір гравців (оптимально грати у «Що? Де? Коли?» втрьох, причому коли хоча б двоє грати не хочуть, перевірено досвідом), по-друге – недостатньо інтенсивне тренування, яке у випадку нашої команди «Children of Коршун» заклечається у поглинанні горілки та пива. Ми грали у цю гру вже роки три-чотири, головною причиною потрапляння до цієї тусовки ерудитів була можливість їздити по різноманітним заміським фестивалям, де можна непогано відпочити. Також було весело знущатися із знавців, примушуючи їх на іграх вивчати все більше нових слів. 
Особливо яскраво згадується один епізод із позаминулорічного фестивалю у Занках. Тоді зранку до нашої потерпаючої з похмілля команди підійшов один вельми авторитетний знавець із Москви, людина вкрай інтелігентна та гламурна. Поправивши берет на голові, він присів за наш столик та сказав:   
 – Вы не видели моего кофейничка? Оставил в мойке и не могу найти. – Після чого була довга розповідь про те, який це добрий кавник, якого року випуску, із якими візерунками, якими майстрами був зроблений.
Нарешті відомий філософ та ідеолог Різограф, що тоді грав у нашій команді, який до того вдавав усім своїм виглядом рослинну форму життя, підняв на оповідача мутні очі та прямо спитав:
 – Шо, чайник зпиздили?
Вираз обличчя богемного інтелектуала варто було побачити. 
Так ось, у перерві ми, як зазвичай, йдемо курити. Я виходжу першим, інші затримуються. Верчу сигарету у руках та чекаю на товаришів по команді. І тут до мене підходить дуже дивний на вигляд хлопець у малиновому піджаці.
 – Джим, – відрекомендовується він.
 – Поліграф, – потискаю простягнуту руку.
 – Слухай, Поліграфе, – каже Джим, – я повинен зараз тобі дещо продемонструвати. Пішли-но зі мною.
 – Куди?
 – Ну, можна сказати, що до пивниці. Хоча це не зовсім звичайна пивниця.
 – Ні, Джиме, – не погоджуюсь я. – У мене гра, не можна підводити команду. Давай пізніше вже з усіма хлопцями рушимо.
 – Гру й без тебе зіграють. А я хочу продемонструвати тобі дещо незвичайне. Чи в тебе надлишок чудес у житті? Треба поспішати, час не стоїть. – Заперечує мій новий знайомий.
 – Добре, йдемо.
Ми, не кажучи ані слова, крокуємо міськими вулицями, у решті решт виходимо на Сумську. Там на нас вже чекають біля дверей якогось закладу, аристократична зовні панянка та чоловік у діловому костюми із віслюком на вуздечці.
 – Нас із віслюком пропустять? – питаю я.
 – Звісно пропустять, віслюче! – радісно вигукує хазяїн тварини.
Входимо до кафе, сідаємо за столик.

***

Ми розташовуємося за столиком, і до нас одразу ж підбігає офіціантка із змученим, але милим обличчям, приносить меню.
 – Ось що, дорогенька, поки ми обираємо, я попрохав би привести викидайла, – каже чоловік з віслюком, однією рукою посмикуючи вуздечку, іншою поправляючи краватку.
 – І попільничку, – тихо каже панянка. Це перші слова, що я від неї почув.
 – Хвилиночку, панове, – говорить офіціантка та делікатно втікає.
За кілька секунд перед нами вже стоїть попільничка, усі, окрім джентльмена із твариною, закурюють. Леді курить дешеві сигарети «Classic», я курю свій улюблений «Alliance», Джим – гротескно товсту та довгу цигарку. Ще за кілька хвилин підходить викидайло. Непропорційно маленька голова сидить на велетенському тулубі богатиря. Таке враження, що верхня частина черепа у нього відпиляна. Втім, зір не вводить мене у оману. Викидайло знімає за волосся верхню частину голови та вітається. Дівчина сміється. Викидайло схиляється перед чоловіком із твариною, підбігає офіціантка, приносить золоту ложечку для кави. Чоловік із віслюком приймає ложечку, пов’язує навколо шиї білу серветку та починає повільно їсти мізки викидайла, примружуючись від задоволення. Всі інші замовляють пиво, пиво приносять, ми підіймаємо келихи за світову революцію.
 – Ви неправильно тримаєте келихи, віслюки, – робить зауваження джентльмен з віслюком, відриваючись від трапези.
 – Леді та джентльмени, – починає говорити Джим, коли офіціантка йде, – я мушу зізнатися, що зібрав вас у справді жахливому закладі. Навіть не думайте лишати тут чайові, як би добре вас не обслужили – усі вони підуть до кишені господаря пивниці. Справа в тому, що увесь персонал тут знаходиться у рабстві у цього самого власника, вкрай огидного старигана, у якого завжди шматки несвіжої каші у бороді, неохайна зачіска та брудна хустка, якою час від часу він протирає лице. Він тримає рабів навіть не у бараках, а у картонних ящиках з-під побутових приладів, відпускаючи цих нещасних людей у зовнішній світ лише на час роботи. Та й який це взагалі зовнішній світ? Він обмежений цією вбогою кнайпою. І втекти, помітьте, нема жодної можливості. Годує він їх, кидаючи у ящики на голови кашу та примушуючи цих нещасних зішкрібати цю скудну страву руками зі свого тіла та облизувати руки. Рабів навіть у туалет не пускають, їм доводиться ходити під себе – стариган-хазяїн обожнює запах нечистот. І не тільки запах. Гаразд, не буду у присутності дами вдаватися у подробиці. Зранку він ставить ящики на конвеєр, власноруч миє своїх підопічних та причісує їх, це нагадує сюрреалістичну підготовку бійців з якого-небудь фантастичного фільму. І щоб посилити свою владу, якось він створив цього монстра, свого улюбленця викидайла. Не хвилюйтеся, доки поїдають його мізки, він нас не чує. Голова його постійно заповнюється новими мозками, створюваними господарем. Останній при усій своїй мерзенності – видатний вчений.
 – Це жахливо, – скрізь сльози каже панянка.
 – Вони просто усі віслюки, – коментує чоловік з віслюком, облизуючи золоту ложечку.
 – Ви обидва по-своєму праві, – примирливо говорить Слейд. – Але я вас усіх зібрав не тільки щоб усе це розповісти. Є більш серйозна мета. Наше суспільство морально розкладається. Але розкладання це повільне, гниле, негарне. Суспільство може гнити подібним чином іще сотні років, це нас не влаштовує, ми не хочемо стільки чекати. А деякі з нас, смертні, й не можуть. У мене є план, як зробити цей процес більш швидким та красивим. Ми захопимо усі радіостанції, будемо цілодобово крутити музику стилю грайндкор. Разом із тим захопимо усі телеканали та будемо безперервно транслювати населенню брудне порно.
 – Як на мене, порно і так усі дивляться, – перебиває Джима панянка.
 – Так, мила моя, але не по державному ж телебаченню. Плюс ми захопимо редакції газет, заповнимо пресу фото статевих органів та матючнею. Перші кроки вже зроблені, але для глобального успіху поки що в нас замало людей. В тебе є достойні люди на прикметі, Поліграфе?
 – Більшість вже мертві, – зізнаюся я. – Але дехто ще залишився. Будемо шукати.
Подальшу нашу бесіду приводити не буду. Це звичайнісіньке базікання за кухликом пива, цікаве лише для учасників. Чоловік з віслюком, доївши другу порцію мозків, теж взяв пива. Він виявився непоганим хлопцем, цікавим співрозмовником, хіба що дещо дивакуватим.
Розплатившись та вийшовши за двері, джентльмен із твариною та дама висловили свою думку про пивницю.
 – Як мені жаль цих людей! Невже не можна для них нічого зробити?! – вигукнула леді.
 – Для всього свій час, – спокійно відповів Джим.
 – Вони усі віслюки, – сказав чоловік із віслюком. – І ходять сюди переважно тільки віслюки, – додав він.

***

М’ясник Василь йшов по ринку, лякаючи слабкодухих покупців. Він був у білому заляпаному кров’ю фартуху, та й руки його були у крові. Василь дуже пишався своєю професією, окрім того, любив театральні ефекти. Василь думав про Бога. «Цей дивний стенд неподалік від станції метро «Архітектора Бекетова», – думав він, – «У твоего города есть будущее». Чому я завжди читаю «У твоего Господа есть будущее»? Це, очевидно, не випадковість». І не тільки про Бога. Іще він думав: «Коли прийде моя черга, головне – не померти уві сні. Треба спочатку прокинутися. Смерть уві сні – справа неприємна та недостойна». Окрім того: «Вчора я почав дивитись «Апокаліпсис сьогодні» . Схоже, цікава стрічка. Я так мало знав про гурт «The Doors». Виявляється, у них був ще й перекладач. Він синхронно із співом Моррісона промовляв текст російською. Це придавало групі надшаманське звучання, особливо для англомовної публіки». Як бачите, м’ясник Василь був дуже різноплановою людиною.
Придбавши у кіоску сигарети, він рушив до основної своєї цілі – лотків із картоплею.
 – Доброго дня, – привітався він із торговцем.
 – Вітаю, зі святом, – відповів той.
 – І вас також, – привітав лоточника Василь, силкуючись пригадати, яке ж сьогодні свято.
 – Як зазвичай? – спитав торговець?
 – Ага.
Розплатившись та взявши на плечі два мішки із картоплею, Василь покинув ринок у чудовому гуморі. 

***

На шляху додому я помічаю, що на місці покинутої крамниці, що не функціонувала вже кілька років та служила притулком для безхатьків, знаходиться м’ясна лавка. Я не дуже уважний, мабуть, прогледів, коли ж встигли усе відремонтувати. Що ж, це цікаво. Варто зазирнути, у наш час глобалізації вже практично перевелися усі ці старі добрі м’ясні лавки, булочні, крамниці «Овочі Фрукти» і тому подібні милі моєму старомодному серцю торгові точки.
Заходжу, бачу величезний охайний прилавок, на прилавку розкладено м’ясо, також м’ясо підвішене до стелі. За прилавком – усміхнений червонопикий м’ясник. У кутку стоїть старенький магнітофон, звучить музика гурту «Агата Кристи». Приємний заклад, треба обов’язково щось придбати.
Поки я розглядаю асортимент, заходить ще один відвідувач. У нього готична зовнішність та шалені очі. Відвідувач дістає із старенької сумки поліетиленовий пакет, у пакеті лежать людські руки. Він мовчки простягає пакунок із кінцівками м’яснику. М’ясник деякий час розглядає отримане, потім здивовано питає:
 – Невже на мужиків перейшли? Руки чоловічі.
 – Розумієте, – по-клоунськи кривляючись відповідає відвідувач, – був невдалий вечір. Жодної годящої дами, може, варто було зачекати, але не вистачає мені терпеливості, з дитинства страждаю.
 – Що ж, як би то не було, для мене це не має значення, – суворо відповідає м’ясник. – Тримайте, – м’ясник витягає з-під прилавка мішечок із чимось важким усередині та простягає його чоловіку готичної зовнішності. – І ще, дозвольте спитати. Ви до церкви ходите?
 – Заглядаю іноді, – кривляючись, наче від зубного болю, відповідає відвідувач та приймає мішок. Потім, насилу поклавши ношу на плечі, йде.
 – Людським м’ясом приторговуєте? – єхидно питаю я Василя (а це саме він).
 – Борони Боже, – хреститься м’ясник, – за кого ви мене тримаєте? Та як тільки язик у вас повернувся?
 – А що, дозвольте поцікавитись, усе це значить?
 – Історія така. Розумієте, нині у маніяків з’явилося нове віяння – розчленовувати трупи. Розумієте, примхи моди, різні культивовані у їхньому середовища богомерзькі вчення. І вони, собаки, замість того, щоб хоча б віддати тіло землі, кидали його на місці злочину. Не по-християнськи це, небіжчиків треба хоронити. Тіла нещасних жертв опоганювалися дотиками брудних міліцейських лап, різними там експертизами. Але я знайшов вихід. Маніяки, вони народ вбогий, до мирського життя геть не пристосований. У більшості нема нормальної роботи, а у декого роботи і взагалі нема, живуть у страшних злиднях. І діватися їм нікуди – забирають останки з собою, приходять до мене. Я ж міняю частини тіл їхніх жертв на картоплю. Півмішка за голову чи кінцівку, мішок за тулуб. Отримавши тіла, ховаю їх згідно православних звичаїв.
 – Кажете, не по-християнськи? А вбивати та розчленовувати ні у чому не повинних людей – це по-божеськи?
 – А що я можу вдіяти? – спокійно відповідає м’ясник. – Ці люди народилися такими, їх не переробити. На усе воля Господа нашого, не мені їх судити. Я не можу врятувати нещасних людей, так нехай їм буде надана допомога принаймні в упокоєнні. Роблю все, що у моїх силах.
 – Ви ж могли б знищити маніяків, вони ж приходять до вас без жодних побоювань, як до себе додому. І таким чином запобігти їхнім злочинам.
 – Ні, – сумно відповідає м’ясник, – не можу я вбити людину. Совість не дозволяє.
 – У чомусь ти правий, м’ясник. Хороший ти мужик. – Кажу я. – В мене для тебе є одна пропозиція. Не знаю, чи ти погодишся, вона може здатися аморальною, але насправді усе зовсім навпаки. – Гадаю, цей чоловік зможе допомогти справі Слейда, він багато чого розуміє.

Глава 7

Кирило Антонович працював директором миловарного заводу. Він вважав свою професію, здавалося б, доволі нудну, сповнену буденних турбот, позбавлену у загальному випадку творчих рис, дуже захоплюючою та важливою. Це було майже здійснення мрії його дитинства. Звісно, мрія була більш глобальною, хотілося зробити усіх людей чистими. Чистота тілесна згідно твердому переконанню нашого героя несла своєму володарю чистоту душі, якщо б можна було примусити усе населення планети одночасно зробити обмивання, суспільство стало б ідеальним, людство б повернуло собі рай. Ось про що мріяв Кирило у дитячі роки, медитуючи під струменями гарячого душу, втікаючи з занять на річку, плескаючись у водах Чорного моря під час літніх канікул. Він, достатньо спокійний та чемний хлопчик, який майже ніколи не бився, не знущався з більш слабких однолітків, не торкався алкоголю та сигарет до повноліття, на цьому ґрунті вчинив єдиний за шкільні роки хуліганський вчинок. Під час одного з уроків хлопчик прокрався до розташованого на третьому поверсі школи туалету, заткнув раковини та відкрив крани. Він хотів добитися цим покращення духовного стану вчителів та учнів. Але не добився нічого. Вічно п’яний вчитель фізкультури Павло Ілліч, який невдовзі зайшов до вбиральні проблюватися, зробивши свою справу, дещо протверезів, розібрався у тому, що коїться, та повернув вмивальники у вихідний стан.
Подорослішавши, Кирило змінив свої погляди на більш приземлені, він рано одружився, незабаром став батьком. Необхідність годувати родину примусила його змінити пріоритети. І, не зважаючи ні на що, щось лишилося у цій людині від того юного мрійника. Праця директором заводу з виробництва мила, що служило людям засобом очищення, давала підґрунтя для впевненості, що життя прожите не дарма, але це, звісно, не було межею мрій. Періодично Кирила Антоновича проривало, і він хотів здійснити щось більше. У одну із таких миттєвостей він винайшов свій пристрій для безперервної подачі туалетного паперу. І це зіграло у майбутньому із ним злий жарт за обставин вельми незвичайних. Але про все по порядку.
У апартаментах Кирила Антоновича була обладнана спеціальна система. Папір у його вбиральні ніколи не скінчувався, спеціально найняті робітники слідкували за поповненням його запасів, і відвідувач туалету міг без перешкод використати стільки паперу, скільки йому необхідно. І ось вранці одного прекрасного дня Кирило Антонович, насвистуючи та думаючи про жінку та дітей, які поїхали на кілька днів у гості до його тещі, пішов справляти нужду. Випорожнивши кишечник, він відірвав шматок паперу та витер дупу. Потім ще шматок, ще… За хвилин п’ять він відчув, що щось негаразд. Паперу вже було використано багато, довелося двічі користуватися змивом, але простір між сідницями все ще лишався вимазаним фекаліями. Ще за п’ять хвилин марних спроб хазяїна квартири пройняв жах. Але вийти з вбиральні із брудним задом наш герой не міг, він був вкрай охайним. Окрім того, туалетного паперу було досхочу, рано чи пізно мало ж все вийти як слід. Він знову і знову із несамовитістю підтирав сраку, розтер її у кров, але усе марно. В решті решт свідомість покинула страждальця. Так нічого й не добившись, за три дні нещасний Кирило Антонович помер від голоду, спраги та виснаження дурною смертю на власному унітазі.   

***

Опритомнівши, Кирило Антонович знайшов себе у величезному підвальному приміщенні. «Певно, якась добра людина допомогла мені, подумав він, із жахом згадуючи свої муки на унітазі, – цікаво, дупа чиста?» Подумавши про це, Кирило згадав із посмішкою той подив, який викликало у нього питання деяких знайомих протилежної статі про чистоту їхньої філейної частини. За його глибоким переконанням щоб упевнитися у чомусь подібному треба було негайно зняти як мінімум брюки або спідницю, а потім, певно, і білизну стягнути.
Невдовзі думки нашого героя переключились зовсім на інше. Він себе дуже дивно почував, складалося враження, що шкіра одерев’яніла. За кілька миттєвостей, під час яких він продовжував самодіагностику, Кирило Антонович закричав від жаху. Він не дихав.
 – Я мертвий, Господи, я мертвий! – зарепетував нещасний. – Тепер я певно став вампіром та буде тинятися посеред ночі та пити кров! Але що це за дивний склеп?
 – Це не склеп, заспокойтесь, – сказав звідкілясь ззаду холодний глузливий голос.
Схопившись на ноги, Кирило Антонович побачив блідого хлопця із поцяткованим шрамами обличчям. За його спиною стояли ще люди, втім, якщо придивитися, можна було впевнитись, що вони лише колись були людьми, до моменту власної смерті.
 – Не хвилюйтесь, Кирило Антоновичу, ваша душа упокоїться, але дещо пізніше. Моє ім’я Люцій, до речі, – продовжував єдиний із присутніх, що виглядав живим, – щоб уникнути дурних витівок попереджаю, що супротив буде марним, усі ви на даний момент знаходитесь повністю під моїм контролем. Але прирікати когось на вічне рабство я не збираюся, доведеться лише зробити мені невеличку послугу, і усі будуть вільні.
Серед нас зібралися виключно достойні люди, найкращі чоловіки та дами з тих, що померли останнім часом. Митці, клоуни, патологоанатоми-любителі, серійні вбивці, поети, революціонери. Аристократія, таких людей на кіл не саджають, хіба що у збочених та аморальних державах. Вам не доведеться всерйоз завдавати собі клопоту, лише візьмете участь у одній виставі. Потім усі звільняться від нинішніх тіл та рушать по місцям майбутнього проживання. Я розумію, що небіжчиком бути неприємно, але доведеться трошки потерпіти. Заради благої справи. Скучити не доведеться.
   
***

Я проводжу час у їдальні для робітників Держпрому. Це один із найдешевших питних закладів Харкова, і публіка тут збирається найрізноманітніша, поруч можуть опинитися, наприклад, підпільники та співробітники держбезпеки, і нікого це не здивує.
За сусіднім столом двоє підпитих студентів ведуть розмову про кіноіндустрію, перекидаючись фразами між прийомами горілки «Люботинн» та салату з моркви. Один каже:
 – Символ стрічок Фелліні – повія. Його твори, можна сказати, стоять на межі між темним та світлим мистецтвом, вони демонструють нам всю мерзенність обивательського життя.
 – Його мистецтво мені імпонує, – відповідає другий, – але у нього є істотний недолік, як і у більшої частини мистецтва в цілому. Люди творять красиві речі, розповідають гарні історії, але справа у тому, що вони не життєві. Адже реальне життя не схоже на зв’язну розповідь, воно сповнене сумбуру.
Підлога поруч із їхнім столиком зацементована. Дивно спостерігати цементний прямокутник десь два метра на метр посеред старого звичного паркету. Ця вада з’явилася доволі недавно, складається враження, що на цьому місці схований труп людини.
Компанія за столом різношерста, багатьох я ледь знаю, декого не знаю взагалі. Один із них розповідає трагікомічну історію своєї любові до жаб:
 – Я усе життя мріяв завести справжню жабу, – каже він, граючись із іграшковою.
 – Так чому не завів? – Цікавлюсь я. В решті решт, це ж не така й рідкість, можна придбати у будь-якому зоомагазині. Чимало людей їх тримають, це ж не рак, наприклад.
 – Ні, моя мама цього не стерпить, – трагічно констатує мій співрозмовник, – завела тупу кішку. Її шугнеш – під диван одразу, а дірка маленька, так вона головою об диван б’ється, настільки тупа.
Так, дійсно, настільки дурної кішки я за все життя не зустрічав. Цей чувак, певне, найбільш гідний із моїх сьогоднішніх випадкових сусідів по столу, я його ім’я одразу запам’ятав – Наводка. Ось п’яні жінки розмовляють про рольові ігри. Поруч сидить п’яний як чіп мужик, він плює на стіл, гадаючи, що тим самим виражає протест проти суспільства. Цей чоловік у повсякденному житті є втіленням повного невір’я у світле майбутнє. Але зараз він звинувачує в цьому інших. У мене останнім часом надто багато знайомств. Це вкрай нудно. Який інтерес слухати історії про те, як хтось працював у музеї, або дізнаватись чиюсь думку про творчість Боба Ділана? Я навіть не запам’ятовую їхніх імен.
Тим часом Наводка продовжує свою розповідь, він повістує про спійману колись жабу:
 – Спіймав її, вона уся чорна та у бородавках. Береш її – вона від страху сциться. Потім відпустиш, знову схопиш – знову сциться. Така прикольна, – оповідач мрійливо зітхає.
Мої думки опиняються все далі від цього місця. Я розмірковую про те, що у дитинстві, коли я ще думав, що аніж давати обслузі на чай, краще просто дати їй пакетик чаю, я мріяв скласти такий вірш, у якому рядки римувалися б при перекладі на будь-яку мову. Це був би досконалий витвір мистецтва. Тепер я виріс, і хоча, щиро сподіваюся, так і не подорослішав, усвідомив, що ніц не вийде. Взагалі-то найбільш досконалий із створених людством твір – «Шоу Бенні Гілла». Звісно, у цій програмі заздалегідь зрозуміло що ось, наприклад, дівчині  задеруть спідницю, а коли герой зніме ремінь, в нього впадуть штани, але у світі поки що не створено нічого смішнішого. А поплескування старичка по лисині – це взагалі жарт сторіччя. І не важливо, що жарти повторюються, це аніскілечки не послаблює ефект. Як би то не було, головне – не дорослішати, адже дорослі люди не здатні на творчість. Краще вже розвивати у собі дитинство.
Я відриваюся від роздумів та виявляю, що за столом більше нікого нема, окрім мене. Мабуть, вони пішли палити до коридору. Це, втім, зовсім не важливо, оскільки мені час йти. Джим Слейд сьогодні щось влаштовує на майдані, якусь виставу, треба подивитися.
   
***

Майдан заповнений людьми. Не впевнений, що такий натовп спостерігався навіть на день міста або у перший день Помаранчевої революції. За три дні до події плакати, виготовлені Джимом, були розклеєні по всьому місту. Напис був зроблений золотим по червоному, у темряві літери світилися. Він казав: «До уваги усіх громадян та підданих. На майдані Свободи незабутнє шоу Джима та Люція. Передбачення майбутнього, армія мерців, вінець свята – показова страта через четвертування. Приходьте, не пожалкуєте. Такого ви іще не бачили». Ви можете подумати, що небагато хто з людей сповна розуму повірять у це. Але був якийсь невимовний магнетизм у цих словах, у цих плакатах. Ажіотаж піднявся. Невідома сила підняла натовп насмішників та привела на майдан.
Я помічаю відсутність міліцейських кордонів, це дивує чомусь навіть більше за інші незвичні обставини. Сцена – добротна дерев’яна споруда, просто й зі смаком. На передньому плані Джим та Люцій, вони із величним видом стоять з лівого та правого боку від єдиного мікрофону. Сцену оточують воїни у панцерах з лицями небіжчиків. Придивляючись, розумію, що це дійсно мерці. Декого я знаю. Виглядають вони доволі поважно, навіть ті двоє, що із клоунськими носами, намазаними білилами обличчями та у клоунських костюмах під панцером. За спиною Джима та його друга вельми цікава споруда, що нагадує гільйотину, але це не зовсім гільйотина. Ну, звісно ж! Це апарат для четвертування. Людина лягає на поміст та розрізається на чотири частини хрестоподібним лезом. Поруч із машиною смерті прилаштувався кат, він у масці, усе зроблено належним чином. Люцій підходить до мікрофону та бере слово:
 – Звісно, розмах нашого шоу був дещо нами перебільшений. – Пауза. Натовп починає перемовлятися, свистіти, атукати. Люцій клацає пальцями, та гомін тихішає, він продовжує.
 – Ви можете сказати, що наших мерців явно замало, щоб гордо йменувати їх армією. Але ми аби кого не беремо, справа не у кількості. Тільки кращі з кращих. Якщо хтось не вірить, може зібрати загін та вступити з ними у битву. Є бажаючі? – його холодний погляд оглядає натовп. Триває це лише кілька секунд, але складається враження, що він зазирнув у душу кожному із присутніх. Унікальна можливість спостерігати декілька десятків тисяч людей, які зібралися разом та з вуст яких не сходить жодного звуку.
 – Бачу, що нема, ви, збіговисько боягузів, – зневажливим тоном підводить підсумки Люцій, – що ж, помилуйтеся тоді моїми бійцями. Воїни у сірих панцерах, войовниці у чорних. Гадаю, ви встигли здогадатися. У мене все, черга за сером Джимом. З цими словами він зістрибує зі сцени, поступаючись місцем біля мікрофону наступному оратору, та стає поруч зі своїм військом.
 – Вітаю вас, вбогі жителі теперішнього часу! – із ентузіазмом у голосі кричить Джим. Його слова супроводжуються овацією. Вклонившись на всі боки, Слейд продовжує:
 – Що у вас є, де ви буваєте?  У цирку, зоопарку, парку Горького, у кінотеатрах на прем’єрах другосортних кінострічок… Ви жерете, голосно плямкаючи, поп-корн та сахарну вату, прагнучи роздивитися справжнє видовище, що є таким необхідним для будь-якої людини. І не знаходите! Іще б пак. Сучасна цивілізація, втративши надію повернути людству справдешній рай, взялася будувати штучний. Плюс до усього ще й на будівників грошей пожалкувала. Сьогодні ми вирішили потішити вас справжнім шоу, бо інакше ви й помрете такими ж незадовільне ними та вбогими. До чого це?
 – Дядьку Джиме, – раптом закричав що є духу хлопчик із натовпу, – а страта буде? Я завжди мріяв справжню страту побачити!
Батьки, що стояли поруч, – мати, огрядна жінка із рідкими кучерями у квітчастому платті, та батько із зовнішністю типового інтелігента, вдягнений у твідовий піджак – насупилися та зашикали на дитину. Джим же відповів із добротою у голосі:
 – Звісно буде, хлопчику. Ми тримаємо своє слово. Четвертування, саме що ні на є справдешнє. Але не усі прийшли подивитися на страту. Я є обіцяв ще й передбачення майбутнього. Будь ласка, така вам розповідь, – Слейд набив люльку, закурив, його огорнула димова хмара, час від часу хмара міняла форму, являючи найчудесніші образи. І лунав голос оратора:
 «Я м’яко крокую по центральним вулицям столиці, стеленим плиткою у вигляді ідеальних квадратів метр на метр, на них ані плямки, ані тріщинки. Звісно, ця досконалість – справа рук рабів, вони поховалися, побачивши вінценосну особу, зазвичай же шастають поміж перехожих, підтримуючи чистоту. Я милуюся велетенськими храмами нової віри. Вони побудовані нещодавно, але величністю переважать класичні шедеври архітектури. Їхні колони, сподіваюся, будуть нависати над перехожими, що проходять повз них, іще тисячі років, даруючи блаженну тінь, коли сонце припікає, сповнюючи впевненістю у величі цивілізації.
Гримить грім. Це не перед візує опадів, просто шамани князівства добре виконують свої обов’язки. Не так давно вони навчилися викликати грім без блискавки та дощу. Це великий крок уперед, прогрес не стоїть на місці. У громі є щось величне, його звуки підкреслюють пишність нашого князівства, дають його мешканцям впевненість у собі та своїй малій батьківщині як найбільш гідній частині великої імперії.
Я виходжу на майдан та обходжу величезну гранітну брилу, що лежить посередині. Вона покладена тут недавно, але дозвольте, боги, пролежати їй багато століть на місці цьому. Пам’ятники вождям міняються із моторошною постійністю, нема у них сенсу, брила ж, символізуючи велич та монументальність, може вічно тішити очі князів, королів, фюрерів та простих громадян та підданих у рівній мірі. Навіть рабам, які ще не втратили душу, її вигляд полегшить їхній важкий тягар.
На майдані сьогодні гладіаторські бої, що ж, непогана забава. Вона в нас не рідкість, глядачів не так вже й багато. Площинка, яка призначена для бою, оточена кремезними воїнами, чоловіками та жінками, їхні обличчя суворі, а панцері блищать на сонці. Тіла загиблих послужать державі, її науці та промисловості. Переможці ж нехай радіють, вони заслужили на достойну страту, і будуть їхні душі відспівані. Ось погляд мій зміщується убік, і я бачу хороброго хлопчика, що видерся на верхівку брили. Він зачаровано дивиться на хрестоподібну гільйотину. Не усі думають у його роки про майбутнє, що вже казати про тих, хто розмірковує про смерть. Хлопчина явно з аристократів, і, дивлячись на його захоплений погляд, беруся передбачити, що бути йому героєм, видатним лицарем.
Нарешті привезли нову гільйотину, стара вже ні на що не годиться, померти, далебі, на ній соромно. Ось водій, що радіє поверненню до рідного міста, допиває вино, дожовує м’ясо, додивляється гладіаторський бій. Ця людина, що доставила нам такий важливий вантаж, має право відпочити з дороги. Ось він вертається на своє місце, не мине й двох годин, як нова гільйотина буде встановлена у Театрі. Правителі, митці, тюремники, сищики, держбезпека, кати, загалом, уся столична знать та почесні гості міста зберуться там сьогодні ввечері подивитися страти.
Така ось замальовка, любі друзі. Таким бути грядущому. Я міг би розповісти більше, але не стану. Адже настане воно незабаром, і багато хто з вас самі усе побачать. Зараз же, щоб дати вам віру у мої слова та зробити перший крок до досягнення наших цілей, урочисто проголошую початок страти». – Так каже Джим Слейд, і усі його слухають. Слова не розходяться зі справами.            
Він легенько вклоняється публіці та рушає до знаряддя страти. «Ласкаво просимо, ваша милосте, – вітає Джим кат, – я, рівно як і моє знаряддя праці, повність до послуг вашої милості. Прошу, влаштовуйтесь якомога зручніше». Слейд приймає запрошення та з очевидною насолодою розтягується на помості. Невідомо звідки з’являється рум’яна сільська дівчина із підносом, на якому стоять дві чарки, як мені здається, із горілкою та коньяком, лежать набита тютюном люлька та чверть чорного хліба. Вона дивиться на Джима та мовчки посміхається. Той бере чверть чорного та знаком наказує дівчині піти, після чого каже:
 – Тож, пані та панове, проголошую церемонію четвертування відкритою. Ця ось чверть чорного, як ви вже, певне, здогадалися, символізує собою відпущення гріхів. У досконалому суспільстві, з’ївши її, засуджений отримує пробачення, і душа його грішна відспівується у церкві два дні. – Він говорить неголосно, але гробове мовчання, що царює на майдані, дає словам можливість бути донесеними до вух публіки. Вимовивши ці слова, Слейд з’їдає хліб та лягає на спину.
Кат добре знає свою справу, він поправляє тіло страчуваного так, щоб воно було розрізано рівно на чотири частини, витримує театральну паузу та ефектним молодецьким жестом приводить механізм у дію. Хрестоподібне лезо розсікає тіло Джима, та за мить воно розсипається у прах. Проходить іще декілька секунд, і розсипається армія мертвих, залишаючи після себе лише панцері, ще за мить до них приєднується і кат. Із учасників шоу лишається тільки Люцій. Він зловісно всміхається, повільно вилазить на сцену, дістає з кишені коминні сірники, запалює одну та підносить до гільйотини. Машина смерті спалахує, як якщо б вона була облита напалмом. Люцій обертається до глядачів спиною, обходить полум’я зліва та зникає у невідомому напрямку. Публіка, повільно відходячи від шоку, зачаровано дивиться на вогонь.
   
Глава 8

Я п’ю солодку каву з вершками, затишно влаштувавшись на власній кухні. Це рідкісне явище, зазвичай я віддаю перевагу несолодкій чорній. Смаки взагалі з роками міняються, але іноді прокидається у людині щось від неї колишньої. Це не завжди приємно. Я, наприклад, терпіти не можу, коли раптом ні з того ні з сього поринаю у стан, який так часто бував у дитинстві: з’являється відчуття нудьги та безвиході, коли здається, що нічим зайнятися, нікуди витратити свій час. Я не люблю своє дитинство. Не сказати, щоб воно було важким, цілком нормальне, але це відчуття безвиході, відсутності прийнятних шляхів мене майже не залишало. Як тонко підмітив мій друг Різограф, дивлячись на якогось хлопчика: «Хуйово малому. Навіть побухати ні з ким не може, сидить ось, не знає, чим зайнятися».
Я, час від часу присьорбуючи з горнятка, розмірковую над тим, що відбувається. Не віриться у смерть Слейда, це, схоже, був якийсь фокус. Джим, людина, яка за кілька днів явила мені стільки чудес, що я й десятої частки за усе життя до нашого знайомства не бачив, не може бути просто нездоровим епатажником. Мені взагалі не віриться якось у його смертність.
Учора під вечір я зустрів Люція та, звісно, одразу ж зажадав пояснень. Але соратник Джима уникнув прямої відповіді. Сказав, що буцімто ще не час посвячувати усіх у план, запропонував потренувати кмітливість та спробувати здогадатись самостійно. Єдине, що він мені розповів, це доволі незвичайну казку, яка стану речей аж ніяк не прояснювала. Дивіться самі, яку мову вів Люцій:
 – Ця історія нерідко  розповідалась у шинках за часів Ганса Християна Андерсена. Її авторство оповідачі зазвичай приписували самому видатному казкарю, хоча насправді усі були впевнені, що це не так. Почнемо по порядку. Якось багато століть тому жив собі на білому світі один шляхетний лицар. Він був чудовим воїном, окрім того, гарний з себе, хоробрий, знатний, розумний. Користувався шаленою популярністю у дам. Але от лихо – мирські жінки не приваблювали його взагалі. Хотілося лицарю знайти собі наречену чарівну, дріаду там, або фею принаймні. Довго мандрував він світом, і одного чудового дня на березі водойму побачив русалку. І покохав він її, і вона його покохала. Привіз наш герой свою новоявлену незвичайну наречену до себе у замок та поселив у ванній. Піклувався про неї, були вони щасливі. Але ось біда – чи то повітря вплинуло на русалку негативно, чи то харчування незвичне, але стала русалка старіти. Наречений же її був настільки закоханий, що не помічав цього до пори до часу. Але довелося йому одного разу поїхати на кілька місяців у похід. І що ж ви думаєте побачив він у ванній після повернення? Мерзенну стару. Тут стиснулося від образи серце лицаря, вихопив він під впливом емоцій свій меч та розрубив русалку навпіл. Нижня частина була продана до рибної лавки, верхня ж – до анатомічного театру. Така ось сумна казка.
 – А що стало із лицарем? – проявив я природну допитливість.
 – Це не є відомим, – розвів руками Люцій, – але виходячи з того, що про це промовчали, можна зробити висновок, що певно попустився наш лицар, знайшов собі нормальну бабу та став жити як усі. Добре, Поліграфе, незабаром побачимось. Займайся поки що своїми справами. Коли вже взяв на плечі місію підбору кадрів, виконуй, будь вже такий ласкавий.    
Сказавши це, він полишив мене, здивованого та спантеличеного, посеред вулиці, серед перехожих, які у житті із подібними загадками не зіштовхувались. Добре, – вирішив я, – піду додому, варто порозмислити.
Перед поверненням я вирішив побродити ще трошки по центру. Я, як і майже завжди у подібних обставинах, у першу чергу купив пляшку пива. Потім неспішно прогулювався, періодично зупиняючись десь осторонь. Під час однієї із таких зупинок я викурив сигарету та кинув недопалок до смітника. Сміття загорілося. Перш ніж це помітила двірничка, я встиг відійти, уникнувши таким чином неприємної розмови. «Що ти накоїв?» – можливо, спитала б вона обуреним тоном. Я б відповів: «Ніц аморального. Я все зробив найкращим чином, не кидати ж недокурок на асфальт? Ось коли б по боках дороги на постаментах стояли попільнички, та раби у туніках ходили б поміж ними із велетенськими каструлями, витрушуючи відходи тютюновживання, я б вчинив інакше». Але навіщо ділитися із немолодою втомленою від життя пані своїми мріями? У найближчі роки їм навряд чи судилося реалізуватися.
Ось в старі феодальні часи із цим було простіше – ніхто не палив. Мужики спокійно робили свою роботу, хто тварин годував, хто траву косив. Закінчивши працювати у полі, наприклад, діставали вони турботливо загорнуті дружиною у сорочку, вишиту драконами, гамбургери, горілку та кока-колу, та, перекусивши зі смаком, примовляли з гордістю: «Тру покосили». Багато хто лає мене за використання слова «тру», начебто не наше воно. А як на мене цілком українське.
Так думки перестрибували з одного на інше. То згадувалася мені одна мила дівчина із нотатником, яка явно проводила якесь соцопитування. Не пам’ятаю її обличчя, але цей погляд! Ми з друзями у той день шукали реквізит для однієї вистави, шукали декілька годин безуспішно. Три голодних, злих чоловіка, неголених, брудних, зі слідами багатоденного п’янства на лицях. Як вона від нас шарахнулась, справедливо розсудивши, що таких ліпше не чіпати. У наступний момент я думав вже про інше, а конкретно: чому уночі, коли я лежу у ліжку за комп’ютером, мені хочеться жерти та кави? Я майже ніколи це бажання не задовольняю, ліньки сходити на кухню. А вранці, коли  я прокидаюся, це бажання щезає безслідно. Ніколи не розумів, як це люди можуть просинатися голодними. Це нагадує міф. Як те твердження, що неодноразово повторює щодо мого друга Рика інший мій друг Кеппе Лав: «Рик вранці прокинеться та захоче горілки». Не пам’ятаю, щоб дійсно хоча б раз цей вельмишановний пан так вже забажав горілки зранку, але Кеппе продовжує так говорити, щиро при тому вірячи у свої слова. Із цією думкою я рушив у зворотний шлях.
Із ранньої юності майже ніколи не добирався додому пішки. Хіба що у разі відсутності грошей на проїзд або нічного часу, коли транспорт не ходить. Іноді, гуляючи у центрі, спостерігаючи гримаси природи, я усвідомлював, що є у цьому місті дещо прекрасне. І у той день його краса відкрилася мені знову. Це, звісно, не Ріо-де-Жанейро, але щось у цьому є. Наприклад, коли бачиш вогники у нічному небі, віжко визначити, чи це зірки, або просто вогники телебашти. Хоча яка різниця? Навіть небагате на зірки небо міста дає людині усвідомити, яка вона жалюгідно мала порівняно із Всесвітом, яка самотня. Мені подобається це відчуття, люблю самотність. Навіть у дитинстві я дуже любив лишатися вдома сам, не те щоб робив щось заборонене, переважно навіть просто лежав та дивився телевізор, просто це було чудове відчуття того, що я хазяїн дому, і я вільний.
Увійшовши до під’їзду, я підійшов до поштової скриньки. Я майже ніколи її не перевіряю, кому спаде на думку прислати мені листівки? Але учора ввечері невідома хвиля штовхнула мене. Всередині лежав конверт із написом «Завдання Поліграфу від організації». Наче як у детективних фільмах чи комп’ютерних іграшках. Розпечатавши його, прочитав: «За вказаною наприкінці листа адресою розташована приватна медична клініка «Веселун У». Це найдорожчий заклад подібного роду у країні. Наполегливо рекомендую зазирнути, не пожалкуєш». Далі – адреса та підпис «Верховний Інквізитор Люцій, есквайр». Що ж, спробуємо, хоча задоволення видно, що не з дешевих.      

***

Допивши каву, приймаю рішення не вар’ювати: рано чи пізно усе приховане стає явним. Приймаюсь збиратися, одягаючись, слухаю музику та намагаюся згадати казку, яку у дитинстві розповів мені батько. Єдине, що мені запам’яталося – головна героїня там померла та перетворилася на черепаху, так я дізнався про переселення душ. Хоча немає чіткої впевненості, що саме тато повідав мені про це, сам він нічого про це не пам’ятає. Але коли не він, то хто? У діда всі казки були про те, як лиса та вовк безуспішно намагалися зловити зайця та зварити з нього суп. А по телевізору у дитячих передачах, здається мені, таких казок не розповідають. Гаразд.
Вдягнувшись та причесавшись, дослуховую пісню, вимикаю комп’ютер та рушаю у дорогу. Треба відвідати злощасну клініку. Освіжаючи у пам’яті мапу міста, вирушаю за вказаним адресом. Там я знаходжу обшарпану будівлю, ремонт у якій не робили, скоріш за все, років п’ятдесят мінімум. Над фанерними дверима висить скошена бляшана табличка «Веселун У». Дворик вщент забитий дорогими іноземними автомобілями.
Увійшовши всередину та піднявшись вузькими незручними сходами, потрапляю до довгого коридору. Стіни та стеля його брудні та облуплені, то тут, то там нашкрябані непристойності та написи малозрозумілого змісту. Біля стін стоять садові лавки, на яких розташувалися зовні заможні люди.  Усі двері, окрім одних, забиті дошками. На останніх красується напис червоною фарбою «Лікар». Займаю чергу, дістаю книжку казок та поринаю у читання. Час від часу до мене доносяться голоси інших пацієнтів. Зокрема, капризне дитинча одного з них волає істеричним голосом:
 – Татусю, ну що ми тут робимо? Пішли звідси, тут же черга!
 – Замовкни! – лунає у відповідь бас батька. – Це найдорожча клініка, а значить і найкраща.
За кілька годин підходить моя черга. Заходжу до кабінету лікаря. Із обстановки там тільки старезна шафа та стіл зі стільцем. Стіл закиданий зім’ятими папірцями, а на стільці влаштувався господар кабінету – немолодий чоловік у білому халаті, окулярах та з елегантною борідкою. Відвідувачі тут, схоже, змушені стояти.
 – Що непокоїть? – не підводячи голови питає лікар.
 – Та ось, – кажу, – серце пустує.
 – Ага, – киває він, – адреса?
Називаю адресу, він довго листає якусь книгу, потім починає писати щось на зім’ятому папірці. Нарешті закінчує та каже:
 – Ось, візьміть напрямок. Вам допоможуть у вашій районній поліклініці. З вас двадцять тисяч умовних одиниць, – і тільки тоді, простягаючи напрямок, підводить голову. – Ага, – задумливо бурмоче, – не схожі ви на хворого нувориша.
 – Так, – не бачу сенсу сперечатися, – я так, глянути прийшов.
 – Гм. Давайте вип’ємо чаю, – він підходить до дверей, відчиняє їх, вішає табличку «перерва». Потім, причинивши двері, відчиняє шафу, дістає звідти стілець та пропонує мені присісти. Я так і роблю, лікар же дістає звідкілясь з-під столу два горнятка та паруючий чайник. Я відсьорбую, чай смачний та гарячий.
 – Мене звати Петро Ігнатійович, – відрекомендовується він та простягає руку.
 – Поліграф, – потискаю руку.
 – Тож, мій юний друже, – починає він свою історію, протираючи окуляри, – гадаю, ти про все здогадався. Але розповім більш детально. Ми створили цю організацію не тільки лише з метою збагачення, хоча і тому теж. Прости ми, граючи на любові багатіїв до дорогих закладів, їхній погоні за престижем, підтримуємо державну медицину. Вона ж нічим не гірше, хіба що черги, як правило, побільше та обладнання не вистачає. Але з іншого боку, захочуть наші буржуї вилікуватись, можуть же й допомогти з обладнанням та медикаментами…
 – Вибачте, що перериваю, але мене мучить питання, – не витримую я, – чому такі величезні черги? Невже у нашому місті стільки заможних людей?
 – Ну, тут усе просто, – посміхається мій співрозмовник, – відсотків дев’яносто п’ять – наші співробітники. Це необхідний елемент шоу.
 – Шоу… Про це варто поговорити.
Наша розмова тривала іще довго, не буду вдаватися у малоцікаві подробиці. Я розповідаю йому про Слейда, про Люція, про наші революційні ідеї, про ідеальне суспільство. Він ділиться своїми думками, ми розходимося приятелями та домовляємось про співробітництво. Наостанок, вже на виході, я обертаюсь та задаю останнє питання:
 – Скажіть, навіщо у вас тут засув із внутрішнього боку дверей?
 – Ну, – із посмішкою відповідає Петро Ігнатійович, – ви можете здивуватися, Поліграфе, але ми так замикаємо приміщення. Останній співробітник, що залишає будівлю, засуває засув, вилізає потім у вікно по приставній драбині та ховає її неподалік. На все добре.
 – Гаразд, – я, звісно, дещо здивований, але не хочу виявитися докучливим та утримуюсь від розпитувань. Це їхня особиста справа, у таких людей дарма нічого не буває, – до побачення.
Я залишаю кабінет та йду до виходу, за спиною чую шум, це Петро Ігнатійович ховає стілець назад у шафу. Схоже, день пройшов не даремне. Справи йдуть непогано.  

***

Сьогодні вранці я знову перевірив поштову скриньку. Перевантажувати роботою мене не збирались – усередині було порожньо. Робити було особливо нічого, і я рушив до одного затишного тихого кафе. Цей куток міста нагадував мені Європу, у закладах такого типу проводили час представники західної культури, за життям яких, втім, мені випало спостерігати лише у рамках кінострічок. Люблю такі ефекти. Хоча тут особливої фантазії не треба, інша справа – моменти, коли я дивився на пристані у Маріуполі на вогні на березі та відчував близькість Нью-Йорка, або коли в їдальні «Гірка» за обговоренням одного сюжету відчував себе мешканцем Голівуду.
Сидячи за столиком за горнятком чорної кави у одній руці та сигаретою в іншій, я згадую свій сьогоднішній сон. Дуже важко зв’язно розповідати про сни, адже це зовсім інший світ. Але я у даному випадку спробую. Уявіть собі: перед очима з’являється полотно невідомого мені живописця, на ньому зображене поле бою. Один із воїнів на передньому плані тягне на собі жінку подалі від небезпек битви. Потім мені демонструють іншу картину, на ній обрив, а на краю троє. Це червонопикі мужики у набедреник пов’язках. Уширшки та за м’язовою масою вони рази у три більші за Шварценеггера, росту в них, виходячи із масштабу, метра по два з половиною, а то й усі три. За кілька секунд хтось починає вичитувати автора цих творів, він каже:
 – Так, я усе розумію, можеш і далі зображувати спасіння прекрасних дам. Більш того, маєш повне право навіть малювати голих дикунів, це не забороняється. Але це що?!
Після цих слів він вказує на картину, на якій зображена гарне селище європейського типу. На вулицях, втім, ані людей, ані тварин.
 – За сотні років, – продовжує критик, – історики примудряться довести, що ця місцевість незаселена. А це ж моє улюблене село! Тобі повинно бути соромно! Вони навіть можуть відшукати у якості свідоцтва дещо подібне до цього. – Він демонструє якийсь списаний від руки сувій із дивною доволі назвою, щось на кшталт «Руський указ». У ньому написано, що мешканцям села такого-то заборонено жити у ньому, і вони підлягають негайному виселенню.
Відволікаюся від спогадів та окидаю поглядом нову відвідувачку, це аристократична зовні панянка у вечірній сукні. Вона сідає за столик неподалік, кладе на нього свою сумочку, дістає звідти пудреницю та пудрить носик. Потім дістає фалоімітатор та кладе поруч із сумочкою. До неї підбігає офіціант:
 – Чого бажаєте, мадам? – питається він.
 – Коктейль «Маргарита», будьте ласкаві, – робить замовлення панянка.
Відводжу, нарешті, погляд, не можна ж, в решті решт, нескінченно витріщатися на людину виключно тому, що вона вдягнена у вечірню сукню та носить з собою штучний хуй. Тим паче вона не до мого смаку. Перемикаю увагу на сусіда по столику. Переді мною сидить Фатум, він посміхається.
Фатум одягнений у синій одяг. Очі його прикриті темно-синіми окулярами із круглими лінзами, також сині у нього й волосся, борода та навіть обличчя. Руки Фатума також сині, але не від природи, вони вкриті фарбою, найпростішою, для фарбування парканів. Фарба нерідко облуплюється, і верхні кінцівки стають схожими на стіну старенького дитсадівського павільйону.
 – Світ сповнений несподіванок. Ось, наприклад, ти, звісно, чудово знаєш, що музику для шостої частини «Кошмару на вулиці В’язів» написав Браян Мей.
 – Певна річ. Чудове у нього ім’я, просте таке, болгарське – Браян. Чи сербське?..
 – Не має значення. Так ось, ти ніколи не проводив паралелей між Мерк’юрі та Крюгером? Обох звати Фредді. Цілком же ж ймовірно, що не було насправді ніякого Фредді Мерк’юрі, його грав Роберт Інглунд.
 – Може бути й таке, – погоджуюсь я.
 – Люди непередбачувані, – продовжив Фатум. – У мене був знайомий один, він був революціонером. Потім став поетом та алкоголіком. Але, у решті решт, і цей період пройшов, він знайшов себе та став програмістом. І знаєш чому? Звабився спілкуванням із Системним Котом, не плутати із системним кодом.
 – А хто він такий, кіт цей? – цікавлюсь я.
 – Системний Кіт, – пояснює співрозмовник, дивлячись з-під окуляр синіми очима без білків, – це повна протилежність Коту Чеширському. Якщо останній дає спокій та безтурботність, дарує веселощі, то Системний Кіт навпаки несе людям пригніченість та меланхолію, висмоктує життєві сили. Але разом із тим він привабливий.
 – Повна протилежність? І посмішка перегорнута? – цікаво мені.
 – Невдовзі сам дізнаєшся, – передрікає оповідач, – він вже поруч.
 – Але у мене нема стимулу полишити боротьбу, – не можу не заперечити йому, – це як би не зовсім те, чим я хотів би зайнятися.
 – Що ваш рух без Джима Слейда? – наполягає Фатум. – А Слейд мертвий.
У цей час панянка отримує замовлений напій. Вона деякий час задумливо розмішує його фалоімітатором, потім починає облизувати його. Певно, у такий спосіб вона прагне вжити увесь коктейль.
 – Світ сповнений розчаруванням, – продовжує Фатум. – Одного разу один чорношкірий із бідного кварталу мріяв потрапити до кварталу латинського, він думав, що це рай на землі. Але, здійснивши свою мрію, він побачив те саме жебрацтво. «Ви – негри!» – у відчаї закричав він та заплакав. Інший афроамериканець з малих років мріяв стати скінхедом Він виріс, оголив голову, вдягнув бомбер зі свастикою та пішов до скінів. І от же ж дивно, вони прийняли його до себе. Він довго тусив із новими друзями, вони разом били китайців. Але якось скінхеди зайшли до чорного кварталу, та їхній ватажок вигукнув: «Мочи нігерів!». Стало нашому герою страшенно прикро, і він заплакав. «Чого розревівся, мов баба?» – обурилися скіни та нарядили його бабою.
Панянка збирається залишити кафе, коктейль був випитий у обраний нею дивний спосіб. Ось вона уже у дверях, коли її окликає офіціант:
 – Мадам, ви забули свою єлду!
 – Ах, дякую, – вертається до столика панянка, – хоча не варто було так непокоїтися, у мене іще одна є.
Супроводивши клієнтку до дверей, офіціант підходить до нашого столика. Він каже, звертаючись до Фатума:
 – Перепрошую, шановний, але якщо ви не будете так ласкаві зробити замовлення, доведеться вам покинути наше кафе.
 – Дякую, що нагадали, – відповідає Фатум, – мені час йти. На все добре. – Він перетворюються на невеличку синю калюжу, стікає зі стільця та всмоктується у підлогу.        

Глава 9

Цікаво, який же сюрприз приготували для мене. Готуючись відчинити дверцята платтяної шафи, я треную свій дар передбачення. Можливо, там ховається платтяний монстр? Цікаво було б із ним зустрітися. Ця істота хоча й монстр, але зовсім не страшний, радше кумедний, він їсть плаття. Гаразд, щоб там не було, настав момент зіштовхнутись з ним лицем до лиця. Гляньмо. Знову не вгадав. Але про все по порядку.
Вчора я знову бачив Люція. Усе як і раніше, усе ті ж питання про нашу справу, про майбутнє, про Джима Слейда. Люцій був в своєму репертуарі, розповів мені казку. Цього разу не часів Андерсена, більш сучасну, почуту не більш ніж двадцять-тридцять років тому у ательє мод. Звучала вона так:
 – Жив та й був на білому світі один хлопчик, він мріє стати актором. Навіть у першому класі у творі про свою майбутню професію він написав про це своє бажання, у той час як абсолютно усі його однокласники висловили бажання бути міліціонерами та поліцейськими. От же ж парадокс, у дитинстві всі бажають бути міліціонерами, а як підростуть дітлахи – диви, вже відсотків вісімдесят-дев’яносто ментів ненавидять. Але не будемо відволікатися. Тож цей хлопчик не просто хотів бути актором, він прагнув виключно тих ролей, де довелося б носити накладну бороду, цей елемент реквізиту притягував його, наче магніт. У школі накладних борід не було, тому у шкільних виставах наш герой участі не брав. Та й таланту в нього особливого не було, спроби поступити до театрального або хоча б циркового училища були безуспішними. Будь-який інший би тут заспокоївся, передивився свої погляди на життя та задовольнявся б роллю Діда Мороза на дитячих ранках. Але людина, про яку я веду мову, з іншої породи, це романтик, що не задовольняється малим. Ретельно обдумавши своє положення, він почав усе з нуля та переміг у результаті. І почалося усе з події, яка начебто не мала прямого відношення до змін, які сталися, але надихнула по дорослішого героя на рішучі дії. Цей колишній хлопчик, що встиг стати чоловіком, відпустити собі бороду, справжню, не накладну, одружився. І його обранкою стала геть лиса жінка. Світ перевернувся – невдовзі, натхнений новою ідеєю, він взявся за нову справу – почав виготовляти перуки. Причому перуки ці були не простими, а штучними, вони виготовлялися не з волосся, а з матеріалів, які нагадували волосся. «Не волосся робить людину, а людина волосся», – любив повторювати цей невиправний романтик.
 – Ти знову не відповів на моє питання, – повернувся я, дослухавши історію, до злободенних проблем, – що далі? Що із Джимом?
 – Так, ти маєш рацію, час тобі отримати відповіді, – погодився Люцій, – спробуй їх пошукати, наприклад, у власній платтяній шафі.
І пішов він, попередньо змовницьки мені підморгнувши, і знову полишив вашого покірного слугу у подиві. Але я довіряю Люцію, а тому одразу ж поїхав додому, щоб зазирнути до шафи.

***

Коли дверцята шафи відчиняються, я вперше у житті бачу привид зблизька. Це Слейд, він напівпрозорий, одягнений у довге біле вбрання та закований у примарні ланцюги, якими час від часу подзвякує.
 – Здоров був, Джиме, – вітаю я його, – мені завжди було цікаво, як це – перетворитися на примару. Адже ж це не кожному під силу, ти мене навчиш?
 – Обов’язково, товаришу Поліграфе, але потім! – весело відповідає, дзвякаючи ланцюгами, Джим. – А зараз розповіси, що нового. Я тільки-но повернувся, стільки всього могло статися!
 – Кепські новини, Джиме. Пам’ятаєш того пацана, що так хотів подивитися твою страту?
 – Ну, звісно. Цікавий хлопчина,у його-то роки і вірне ставлення до смерті! Таке рідко трапляється. Частіше за все люди до самого скону не можуть навчитися правильно сприймати смерть. Що там із ним сталося?
 – Пиздець, – відповідаю, – я бачив його фото у ранковій газеті, у розділі кримінальної хроніки. Усе як у віршику: діти у підвалі грали у гестапо, три дівчинки. Повісили пацана, прикріпивши йому на груди табличку «партизан». Вони, схоже, навіть і не підозрювали, що якщо людину підвісити за шию, вона помре. Хлопчик захрипів, засмикався, дівчата злякалися, розбігалися.
 – Жаль пацана, – насуплює Слейд примарні брови, – він заслуговував на кращу смерть. Гаразд, що там із нашими справами?
 – Нормально, – хизуюсь я, – схоже, із мене вийшов непоганий агітатор. Страшно подумати, коли б мені тоді не дали прочухана жебраки, а потім я не зустрів того азіата, так і заміщував би грою на арфі реальне життя. Тепер я відчуваю смак великих звершень. Я розповідав, до речі, ту історію?
 – Ні, але це й не обов’язково. Дивно, що ти не здогадався, що ж. Я все знаю, час відкрити правду. Побити мене ти все одно не зможеш, я ж привид. Так ось, це все справа рук нашої організації. Описані тобою істоти, та і ще деякі інші, які зіграли роль у спрямуванні тебе на шлях – мої витвори. Гадаю, про своє божественне походження потреби нема казати, це очевидно. Я пропащий бог, а боги тим і відрізняються – вмінням створювати. І ти, втім, також, тільки знаєш замало.
 – Так, я здогадався. А ось стосовно того, що ти їх створив. Сподіваюсь, ти не станеш стверджувати, що ти творець світу? У це я не повірю.
 – Звичайно, ні. Я бог, але з малої літери. Деякі, щоправда, стверджують, що у слові «Бог» не тільки перша літера велика, але й усі три. Якщо б я створював цей світ, він був би іншим. Як мінімум мали б місце синя вода, синє небо та золоте сонце. Але ми теревенимо забагато. Сьогодні слід ще багато зробити. Думаю, спершу відвідаємо Коклоу. Зустрінемось на вулиці, збирайся, – Джим розчиняється у повітрі.

***

Ось нарешті і настав час, коли я можу докладно розповісти вам про Коклоу. Раніше, чесно кажучи, я й сам не так вже й багато знав про цей заклад, хоча з його учнями та випускниками, варто зізнатися, зіштовхуватись доводилось нерідко. Колись у юності я й сам плекав мрію поступити до знаменитої підпільної школи клоунів, але пізніше захоплення музикою взяло своє, на довгий час витіснивши із свідомості усі інші мрії.
Звісно, не буду відкривати місцезнаходження цього дивного учбового закладу, інакше впевнений, що допитливий натовп  стрімголов кинеться за вказаною адресою. Адже навіть за вхід до звичайнісінького цирку доводиться платити, а тут навіть черговий не вимагає демонстрації перепусток. Він може й має це робити, але ось біда – постійно спить, голосно хроплячи. Довгі вуса час від часу здіймаються угору під дією струменя повітря, руда перука його сповзла набік, що стосується деколи шикарного клоунського носа, зараз важко стало елементарно відрізнити його від справжнього. Впевнений, цей чоловік раніше був добрим клоуном, але роки взяли своє. Тож відкрию для допитливого натовпу лише деякі деталі: знайти вхід до Коклоу можна у найнепримітнішому підворітті, бачать його лише обрані. Він являє собою браму із чистого золота із брудною табличкою «Бейкер-стріт, 221б».
У першу чергу ми зі Слейдом рушаємо на лекцію з історії клоунської майстерності. Веде її худорлявий високий клоун із опущеними униз кутками рота, ретельно вибіленим обличчям, довгим сніжно-білим волоссям та помаранчевим носом.
 – Що ж, присядемо на гальорку, – каже Джим, знаючи, що я не відмовлюсь, – десятки раз вчився у школах різних країн і завжди проводив час на гальорці за грою у «балду».
Він дістає паперовий аркуш та розкреслює квадрат, я тим часом вслухаюся у слова лектора.
 – У давні часи, біля п’ятдесяти одного року тому, а може й п’ятдесяти двох, – розповідає викладач, – один хлопчина вчився у педінституті на вчителя. І трапилося у нього лихо у житті: одне око повернулося раптом на сто вісімдесят градусів навколо своєї вісі, так і лишилося. Він, звісно, звернувся до лікарів, ті запевнили, що нічого страшного. Мовляв, назад повернемо. Але не тут то було. «Ні, – сказав наш герой, – най буде усе як є. Раптом на друге око осліпну? Буде про запас». Став він вчителем, носив пов’язку на оці. Пропрацював цей чоловік у школі років тридцять-сорок, зістарився. І з’явилася нова проблема – на друге око осліп. Що робити? Пішов до лікарів, ті виправили перше око, після чого усе нормалізувалося, вдягнув наш герой пов’язку на друге око та вийшов на роботу. Учні його подумали спершу, що вчитель їх спеціально, удаваючи з себе пірата, залякував. Але коли особливо сміливий школяр попрохав підняти пов’язку, усі впевнились, що око справді сліпе. Довго шукали найкращі уми школи раціональне пояснення. І нарешті знайшли: у вчителя в голові млинок із двома очима, він розітнув череп та поміняв місцями сліпий та зрячий очі, тому що нудно було. Маючий очі та узріє. Я хотів сказати, що цей випадок здійснив революцію у мистецтві клоунади, нехай пояснення й не було правдивим. Що таке правда? Хто дасть відповідь на це запитання, яке протягом довгих років бентежить найкращі уми?
 – Еге ж, – відірвав мене від слухання нудьгуючий голос примарного товариша, – зараз він розповість, як видатний клоун Бумбокс поставив собі у голову справжній млинок, причому вдосконалену модель. Там очі могли міняти колір, а також перетворюватися на сонечко, стрілку та карткові масті. Він на кожній лекції про це розповідає. Клоун. І на кожній парі його уважно слухають, а під кінець закидають помідорами. Пропоную йти. Зустрінемося у коридорі.
Слейд зникає. Залишається, щоправда, зависла у повітрі ручка. Я дограю із нею у «балду», виграю, після чого виходжу за двері, навздогін мені летять слова лектора про героїзм незрівняного Бумбокса. Джим із нудьгуючим видом чекає на мене, сидячи у позі лотоса на завислій у повітрі хмаринці.

***

 – Нарешті, – знущально аплодує Джиммі, – поспілкувався із моєю ручкою досхочу? Мені її один шулер у карти програв. Дуже невдачливий був шулер, повісився невдовзі.
 – Ми кудись поспішаємо?
 – Як сказати, шановний, – Слейд знизує плечима, – як сказати. Гадаю, ні, не терплю квапливості. Це не аристократично. Але в нас, тим не менш, є дві причини звести до мінімуму гаяння часу. Знав я одного чоловіка, що проживав, а може й нині проживає неподалік від стадіону «Металіст». Можливо, ти його бачив, видовище надцікаве. Уяви собі, завалює натовп на стадіон, а назустріч їм наче так і треба сунеться хлопчина, у кожній руці – по п’ятилітровій баклазі із водою. Як він на вході тільки протискався? А справа вся у тому, що у нього у квартирі стояв водний лічильник, і наш винахідливий герой з метою економії води набирав її у вбиральні на стадіоні. Так ось, перша причина – час дорожчий за воду.
 – Та невже? – іронічно питаю я. – А друга?
 – Друга – нам треба встигнути на засідання одного місцевого клубу. Якщо спізнимося, ризикуємо пропустити багато цікавого, – поза лотоса привиду набридає, він випускає хмаринку під стелю та влаштовується у повітрі наче на дивані. Просто викапаний Чеширський Кіт.
 – Будеш і далі варнякати, Джиммі, неминуче спізнимося. Рушаймо.
Ми довго йдемо по коридорах нерівномірної ширини. Точніше я йду, Джим же летить у повітрі. Коридори Коклоу зроблені у вигляді хитромудрого лабіринту, сторонній людині просто казково пощастить, якщо вона тут не заблукає. Шлях наш триває доволі довго, і привид Джима Слейда встигає розповісти по дорозі казку. Ось яку:
«Жив собі на білому світі один принц. І була у нього домашня тварина, у опочивальні його високості у просторому акваріумі жила сліпа жаба. Принц дуже любив свою улюбленицю, самотужки, без допомоги слуг, піклувався про неї. Але одного чудового теплого вечора, коли за вікном співали цикади, а по кімнаті літали світлячки, на голову цього джентльмена королівської крові впало лихо. Він прочинив акваріум, і раптом жаба стрибнула йому у обличчя і вирвала принцу око. Постраждалий тоді списав усе на випадковість, мовляв жаба сліпа, не віддавала собі звіт у скоєному. Минуло кілька місяців, настала зима. Мороз прикрасив візерунками скло, снігом занесло вежі палацу. Відійшовши від комина, біля якого його високість спостерігав полум’я, він відчинив кришку акваріуму із своєю улюбленицею. І що ви думаєте. Та стрибнула та вирвала йому друге око. І у той момент принц став щось розуміти, але було запізно. Він перетворився на жабу».
Варто оповідачу вимовити останнє слово, ми підходимо до дверей, які ведуть до пункту призначення. На дверях я бачу табличку «Кімната номер тринадцять, Клуб самогубців та смертників». Табличка зроблена з дерева, літери на ній вирізані ножем, до дверей кріпиться за допомогою семи хаотично вбитих золотих цвяхів.     
   
***

На порозі нас зустрічає літній клоун із намальованим сумним обличчям у рудій перуці. Вбрання його нагадує костюм П’єро, його ім’я, як ми невдовзі дізнаємось, Веніамін. Клоун знімає ковпак та кидає його убік. «Пошана дорогим гостям!» – кричить він. Потім Веніамін робить дещо дивне: він бере себе за волосся, при підіймає голову над плечима та урочистим напівшепотом каже:
 – Ласкаво просимо до нашого Клубу смертників, – схоже, він не зовсім живий, хоча кров із відірваної від тіла шиї чомусь не тече.
Я легко вклоняюся, дивлячись на зустрічаючого із подивом, Слейд створює собі примарного капелюха та підіймає його.
 – Судячи з погляду, я викликав здивування, – продовжує клоун, прилаштовуючи голову на місце, – хоча насправді нема тут нічого дивного. Собаці властиво вдавати із себе мертву, я ж людина, і для мене природно вдавати із себе живого. Між тим ви правильно зробили, що зазирнули. Звісно, Клуб імітаторів також цікавий, його члени вміють доволі майстерно демонструвати лева, тигра, висловухого, кого завгодно. Але справдешнє мистецтво все ж у нас – мистецтво смерті. – Веніамін робить жест убік невеличкої сцени у кінці зали, привертаючи увагу до виступаючих. Мі підходимо ближче, я тим часом думаю про свій сон.
Спогади навіяні згадкою Клубу імітаторів. Я бачив минулої ночі уві сні вельми колоритних персонажів, майстрів випрошувати гроші у доволі трагікомічний спосіб. Один із них сказав мені: «Не подумай, що я просто хочу випросити грошей, просто дозволь задати одне питання. Коли ж мій собака нарешті поїсть?» І варто йому було вимовити цю фразу, я побачив його собаку, чудернацька зовні нещасна тварина, яка жалісно скиглила. Вона явно мінімум три дні не їла. І раптом за мить я зрозумів, ще це не собака взагалі, а товариш хлопця, що до мене звертався. Йому просто вдалося змінити обличчя так, щоб імітувати протягом якогось часу зовнішність дивного собаки. Хоча він міняв не тільки лице та статуру, а й навіть форму вух, готовий поклястися, що тут обійшлося без магії, уся справа виключно у мистецтві перевтілення. Уві сні багато що можливо.
Ми наближаємось до сцени, перед нею розташовані декілька рядів крісел подібних до тих, що модно ставити у шкільних актових залах. Частина місць зайнята, більшість глядачів мирно похропують. Решта жує поп-корн або сахарну вату. Я опускаюся на одне із вільних крісел. Джим влаштовується поруч. Він, звісно, привид, і потреби у сидінні не відчуває, але воліє дотримуватися правил пристойності. Слейд пильно дивиться у бік сцени, тихо бурмочучи: «Ну що, вбогі, повеселимося? Let's rock». Я також дивлюся на сцену.
У залі напівморок, місце дії освітлюється безладно блукаючими променями прожекторів. До мікрофона підходить парубок у старомодному костюмі у клітинку та окулярах із велетенськими, у півголови, скельцями.
 – Ласкаво просимо на свято смерті, пані та панове, – звертається він до присутніх, – почнемо ж дійство символічним ударом у дзвін.
У стелі відкривається люк, та дзвін повільно опускається униз, зупиняючись десь в півтора метрах над сценою. Чоловік у картатому костюмі з розмаху грюкає у нього головою, відпрацьований до досконалості жест нагадує рух молоточка. З розбитої голови бризкає кров, артист лантухом падає на підлогу. За кілька миттєвостей його уносять зі сцени двійко огрядних клоунів із сумними обличчями, свої обов’язки вони виконують неспішно та із гідністю.
У дальніх погано освітлених кутах сцени починають бити у тамтами. З’являється клоун у циліндрі та фраку, він веде за собою на вуздечці величезного лева. Лев йде покірно, надто він зовсім і не цар звірів, а так, домашня тваринка.
 – Як ви здогадалися, зараз буде смертельний номер, – безбарвним голосом повідомляє новоприбулий, – втім, у нас всі номери смертельні. Увага.
Він повільно починає відкривати рота, все ширше й ширше. В решті решт трапляється дивовижне: вуста розкриваються десь на метр. І тут лев кладе у широчезну пащу клоуна голову, і дресирувальник починає їсти тварину, втягуючи її в себе та поплямкуючи. І ось, коли залишки лева вже майже зникають з поля зору, вони застрягають у клоуна в горлі. Той помирає від задухи, стаючи першою побаченою мною людиною, що вдавилася левом.

***

Учорашнє відвідування Коклоу вразило мене, особливо те шоу у Клубі самогубців. У житті не бачив я більш дивовижного дійства. Вистава тривала години дві. І кожний новий номер був більш чудернацьким за попередній, важко було уявити, що усе це не тільки можливо, але й відбувається регулярно. Одного разу, щоправда, вистава була перервана п’яним Веніаміном, який видряпався на сцену, але вищеописані огрядні охоронці добре знали свою справу. Обезглавлений клоун у костюмі П’єро більше не справляв сильного враження, він не був найнеймовірнішим у цьому місці, як це спочатку можна було помислити.
  Мені особливо запам’ятався номер із людиною-вентилятором. Клоун із надзвичайно пишною шевелюрою почав з того, що просто пройшовся колесом. Потім, окинувши поглядом глядачів, він заходив колесом по колу, все прискорюючись та прискорюючись. В решті решт, артист набув такої швидкості, що загорівся та за кілька миттєвостей перетворився на гірку попелу.
Я сиджу у дворику на кам’яному бордюрі та п’ю пиво, події вчорашнього дня проносяться у моїй свідомості. Джим обіцяв, що на днях настане нова ера, я схиляюся до того, щоб повірити. А тому якого біса накажете робити окрім як сидіти та пити пиво?
За вікном розташованої від мене праворуч будівлі дівчина грає на піаніно. Це не музика, певно, вона просто вчиться. Звуки інструмента заспокоюють, під них добре абстрагуватися від мирського. Мені файно.
Тупо вчитися музичити в канун початку нової ери, але звідки їй, бідоласі, знати про приход оної? Натомість є привід для романтичного знайомства. Ех, може розбити їй каменем вікно та влізти всередину? «Мила, мені так подобається, як ви граєте, – скажу я, – чи не могли б ви зіграти що-небудь для мене?» Потім я розташуюся на підвіконні, звісивши ноги, готовий слухати, та поріжусь уламками скла.
 – Хто це вчинив, хто цей негідник? – закричу я у гніві. – Цей мерзотник заслуговує на ганебну та болючу смерть!
Вона ж буде сидіти, дивлячись на мене нетямущим поглядом. Та награвати машинально при цьому якусь мелодію.

Глава 10

Коли людина вдруге здобуває юність, а таке можливо, протидія їй з боку Системного Кота зростає. Той роздирає задньою лапою із кривими кігтями своє злипле хутро, мерзенно посміхається, бризкаючи ядовитою слиною, та вигадує нові капості. Системний супротив збільшується, і знаєте, це боягузливе створіння ніколи не діє самостійно. Воно використовує свої жертви, людей, вже майже позбавлених душі. Падлючий звір задовольняється, лише висмоктавши оної відсотків вісімдесят – вісімдесят п’ять.
Щоденно люди ходять лікуватися до Веселого Зубного. Цей лікар мало бере, тож незаможні хворі просто змушені ходити до нього, дивитися на те, як він видирає їхні рідні зуби із таким виглядом, наче квіточки саджає, вислуховувати його пласкі жарти та витримувати змучено-зловтішні погляди його асистентки.
Остання – доволі нещасне створіння, вона працює безкоштовно. Бідолашна дівчина має надзвичайно погані зуби, які постійно треба лікувати. Вона боїться, що усі зуби випадуть, і вона перестане подобатись чоловікам. Тому доводиться не тільки безкоштовно допомагати Веселому Зубному у його роботі, але й допомагати йому по дому.
Дівчина із поганими зубами гне спину на стоматолога мов проклята шість днів на тиждень. Лишень по неділях хазяїн відпускає її на побачення. Коли ця дама вийде заміж, вона напевне буде брехати чоловіку, що не може проводити із ним багато часу по причині наявності хворої матері.
Веселий Зубний примушує свою рабиню готувати йому вишукані страви, він любить добре попоїсти. Саму ж небогу він годує манною кашею, зрідка, у моменти перебування у особливо доброму гуморі, кидаючи їй туди шматочок ананаса.
Я згадую нещодавній концерт своєї тіточки, він би явно не сподобався Системному Котові. Там усе виходило за межі буденного. Її гурт виступав у рамках якогось фестивалю у Палаці студентів ХПІ. Початок був о п’ятій дня, у вікна світило сонце. Аудиторія слухачів забралася численна, але нетипова. Не менше половини – інтелігентні зовні літні особи обох статей. Неформалів було не так багато, пива не пив ніхто, окрім нас. На сцені, увішаній різнокольоровими повітряними кульками та зірочками, різноманітні ансамблі грали переважно метал та хард-рок. Дивне видовище – пісні про Сатану та сили Темряви, які лунають з такої сцени у променях весняного сонця. І аудиторія, що чинно після кожної пісні аплодує, наче на якійсь «Пісні року». Із натовпу виділялася лише купка неформалів, які вривалися під музику з правого боку від сцени. Вони виглядали б доречно на подібному заході, якщо б він проходив в більш підходящому місці.
А між тим, поки я ліниво про це розмірковую, зовсім поруч відбуваються речі, які набагато менш до вподоби Системному Коту. Він, не витримавши спостерігання того, що відбувається, забивається до покинутої собачої будки, закриває від страху облізлим хвостом свої маленькі налиті кров’ю оченята та гарячково шукає вихід. І не може віднайти. Але про все в свою чергу. Ранок цього дня не віщував нічого хорошого, навпаки, Системний Кіт ставав усе сильнішим та усе ширше розкидав свої сітки.

***

Відомо, що народу потрібні видовища, це ясно й дурню. Вранці цього дня на майдані Свободи відбувалися різноманітні розважальні заходи, яких останнім часом ставало все більше. Системний Кіт у такий спосіб остаточно покоряє свої жертви, примушуючи радіти залишки їхніх душонок.
У центрі уваги була постановка п’єси про відомого байкаря Крилова та його приятеля Грибіва. Останній, варто відзначити, був центральною дійовою особою у спектаклі.
Грибів жив у одній садибі із Криловим, і він відрізнявся певною чудакуватістю. Зокрема, не з’являвся на людях без фрака та білосніжного фартуха. І разом із тим міг більше нічого на себе не вдягнути, так і походжати по дому. Добре що прислугу Крилова засоромити не міг, бо вона повністю складалася із сліпих старців. А ще Грибів дуже повільно їв, що певно й було у ньому найбільш дивним. Із притаманною йому акуратністю та педантичністю дивак повільно відрізав від їжі малесенькі шматочки, повільно підносив їх до рота та надзвичайно довго смакував перш ніж проковтнути. Траплялося, що гості садиби не витримували і, у той час як їхня трапеза наближалася до завершення а Грибівська тільки-но починалася, знущальницьки питали: «Ну що, поїв, Грибів?» Особливо незвичайно він їв суп. Грибів за допомогою ножа та виделки з’їдав усю гущу, після чого довго вичікував момент, коли погляди оточуючих будуть спрямовані повз нього. Тоді Грибів вправним рухом підносив тарілку до рота та швидко випивав бульйон.
Іще цьому персонажу не надто щастило у особистому житті. Десятки разів намагався він викрасти свою кохану, щоб із нею обвінчатися, і постійно сильно спізнювався до призначеного терміну, оскільки не встигав поснідати. Нещасна наречена чекала на нього протягом тривалого часу, потім спересердя спльовувала на землю-матінку, ображалася до глибини душі та не розмовляла із судженим роки по два. Лише під старість вдалося Грибіву знайти сімейне щастя, наречена цього разу заснула, і таким чином все ж дочекалася.        
Пустопорожня публіка, позабувши про турботи, потішалася над дивацтвами нещасного Грибіва, по майдану ліниво прогулювались міліціонери та бігали блазні на ходулях. Звичайний був день. До певного моменту. Раптово у небі з’явилася крапка. Вона стала рости, і, нарешті, з’явилося дещо, що примусило людей зціпеніти.
Над майданом завис дирижабль із написаною на борту гордою назвою «Фантасмагорія». Причому дирижабль прилетів не сам по собі, його притягнув за собою запряжений у цей літальний апарат віслюк В’ячеслав. І людина-тварина, звісно, був тут як тут, махав згори своєю чи то рукою, чи то лапою.
 – Здоровенькі були, людці! Не очікували?! – весло закричав він. Людина-тварина дочекався свого зіркового часу, сотні років літав він на віслюку над містами, такий собі неріздвяний Санта-Клаус, який використовує замість оленів та ельфів віслюка та кота-василіска. – Агов, народе, що веселиться та радіє, настав час смерті вашої! Втім, що ви будете робити, коли смерть відвернеться від вас? Безсмертя, що неочікувано звалилося на голову, не дасть вам ніц окрім думок про мізерну пенсію та непутящих онуків! Ви, людці, помрете та згниєте у трунах, я ж, людина-тварина, залишу за собою право розпоряджатися життям. Люди та звірі будуть тремтіти переді мною у страху віки вічні! Так ось вам!
Після цих слів розкрився люк у дні дирижабля. Безтурботний чоловік, який катав по майдану свою малолітню доньку на візку, демонстрував дівчинці чудеса неба. Сама конячка, що везла візочок, дивилася у просвіт між хмарами із захватом. Вона згадувала своїх героїчних предків, що брали участь у історичних битвах, у чомусь нещасна кобила, усвідомлюючи свій теперішній непринадний статус, заздрила віслюку В’ячеславу, який мандрував шляхами небес.
Натовп панікував. На потилиці громадян, що після трудового дня приєдналися до народних гулянь, сипалися трилітрові скляні пляшки із напоєм «Fanta». Вони розбивалися об голови особливо невезучих, часто-густо позбавляючи тих свідомості, а подеколи й життя, бризки летіли у всі боки, обливаючи оточуючих липкою оранжевою рідиною. Обивателі розбігалися в усі боки, збиваючи один одного з ніг та чавлячи дітей, які випадково траплялися на шляху панікуючи втікачів.
Людина-тварина, почісуючи чубчик на голові та виробляючи хвостом химерні фігури, реготав. Це було найвеселіше видовище у його житті.
 – У жодному кутку пекла, на жодній забутій Богом планеті не спостерігав я настільки жалюгідної картини! – із зневагою вигукував він. – Бійтеся ж, вбогі! Системний Кіт, який дарував вам затишок взамін ваших душ, кусає  свої котячі лікті! Не буду закликати вас одуматись, це не має сенсу, розбігайтеся ж, дурники, облиті цією липкою кислотною рідиною, що дещо нагадує отрутну слину системної тварюки, що прийняла котячу подобу.
Небіжчики у сірих кольчугах несли хто будівельні матеріали, хто сокири. Другі били своєю зброєю по головам бродячих артистів, перетворюючи їх на прах та камінь, перші майстрували нову сцену на майдані. Їхні безпристрасні обличчя навівали на публіку жах, лише дівчинка у візочку, що виглядала з-за спини гарцюючої конячки, не приховувала своєї зацікавленості. Цю малу будуть лаяти у школі на уроках образотворчого мистецтва за її нетипові та недитячі пейзажі. Вона подібно до моєї музи буде малювати божевільні зображення незрозумілої дійсності, а коли не буде виходити, залізати під низенький столик та з’їдати невдалі етюди. Але тривати це буде недовго, хоча, про все по порядку.

***
   
Рафаель Борисович успішний умілець заробляти легкі гроші, їв чебурек. Він взагалі любив чебуреки, за виключенням тих, що продаються на Холодній горі. У останніх майже не було м’яса. «Їм що, песиків жаль?» – любив повторювати Рафаель, коли все ж таки доводилося харчуватися у цьому районі. Відомо, що чебуреки роблять із собак, а беляші – із котів. Оскільки кішки для нашого героя були тваринами священними та недоторканими, беляшів він не їв.
Рафаель Борисович із ранньої юності прагнув втілити у життя слов’янську мрію добре жити та не працювати. І в якійсь мірі йому це вдалося. Після пари років поневірянь та пошуків він побачив на заміській трасі, якою йшов, ковтаючи краплі дощу та насолоджуючись запахом тваринного лайна, розчавлену кішку.
При усій своїй любові до цих тварин, Рафаель замилувався. Рішення визріло у свідомості. Повернувшись до міста, він обдзвонив усіх своїх знайомих музикантів, дізнався, хто у місті грає горграйнд, та прийнявся за справу.
Рішення було таке. Він прихоплював якусь тварину, виключаючи кішок, звісно, прибивав її цвяхами до дороги та чекав. Рух практично на всіх шляхах країни був стрімкий, рано чи пізно хтось переїжджав нещасну істоту. Тоді Рафаель Борисович фотографував останки, додавав до отриманого зображення декілька яскравих деталей, та виходила чудова обкладинка для альбому чергового колективу.
На диво добре виходили у нього ці обкладинки, живі, антиестетичні. Конкуренції не було, скільки не намагалися інші люди скористатися ідеєю, у них виходила лише жалюгідна подоба геніальних фоторобіт Рафаеля.
Доївши чебурек, Рафаель Борисович дістав із кишені величезну хустку та дбайливо протер нею бороду. Поті він підхопив сумку, у якій знаходився гусак, та сказав майбутній жертві:
 – Не вважаєте, шановний добродію, що служіння мистецтву – значно кращий фінальний акорд у житті, аніж потрапляння до супу?
 – Ґа-ґа, – меланхолійно відповів птах та мляво спробував ущипнути свого майбутнього ката за палець.
 – Е ні, друже, не пустуй, – погрозив гусаку пальцем Рафаель. І раптом щось клацнуло у нього у голові.
Фотохудожник упустив сумку та хутко покрокував до метро. Ірраціональне дещо примусило його забути про свої діла та поїхати на майдан Свободи. Очі Рафаеля заблищали, і справа тут була зовсім не у сонячних променях, які відбивалися від лінз окулярів.

***

Десь на міській околиці у забутому Богом місці серед звалищ та покинутих хатинок було дві будівлі, що все ще використовувались людьми. Фактично у повній мірі заселеним був лише один дім – там жив напівбожевільний старий пенсіонер Никодим, деколи зубний лікар, єдиний, якщо не рахувати щурів та ворон, місцевий житель. У нього у льоху були колосальні запаси веселящого газу, які постійно поповнювались із невідомих мені джерел. Старий частенько нанюхувався його та кілька годин реготав мов навіжений. Зрідка, коли у Никодима скінчувались гроші, він завантажував один-два балона на тачку та віз продавати у місто.
Друга згадана мною будівля не була жилою, вона використовувалась як ковальська майстерня. Розташувалось воно неподалік від житла колишнього дантиста. Кожного ранку до майстерні під’їжджав автобус із намальованим збоку середньовічними гербом якогось шляхетного роду. На ньому привозили робітників майстерні – ковалів. Вони сідали на колоди, пили чай із прихоплених з собою термосів та курили, доки хвилин за десять-п’ятнадцять не прибували вантажівки із сировиною. Після вивантаження ковалі, допивши чай, йшли до кузні та до вечора кували там мечі, зрідка перериваючись щоби перекусити та покурити. Протягом дня інші вантажівки забирали готовий матеріал та відвозили його до міста до одного величезного зарослого бур’яном поля.
Там мечі вивантажувались, і інші робітники у означених точках вбивали їх у землю. Над полем кружляв вертоліт.
У гелікоптері сиділи окрім пілота двоє, Джо, американський художник українського походження, та його друг інженер Боб, який прибув нещодавно із США. Джо нещодавно одержав колосальний спадок залишений йому почивши у мирі далеким родичем. Тепер він творив що хотів. Першим кроком було повернення на історичну батьківщину, у Харків, торговий та культурний центр деколи Російської імперії, а тепер України.
Тут Джо взявся за здійснення своєї давньої мрії. Йому дуже подобалися передачі про загадкові кола, що їх знаходили на полях. Їхня поява часто приписувалась інопланетянам, але не це цікавило митця. Він був у захваті від масштабів рисунків та мріяв колись створити власну картину, зіставну за розмірами із ними.
Тепер мрії його втілювались у реальність, він викупив поле, найняв робітників. Пролетівши над місцевістю на гелікоптері, він зробив кілька фотознімків, провів нехитрі розрахунки, прикинув масштаби та зробив ескіз. Потім протягом кількох днів бродив він по полю та відмічав місця вбивання мечів.
 – Диви-но, Боб, – гордо казав сяючий Джо, – на цьому ось полі робиться нове мистецтво. Тут буде зображений середньовічний лицар. Я навмисно обрав мечі як популярну у ті часи зброю для створення цього витвору.
 – Так, чуваче, я ніколи не бачив нічого подібного, – відповідав захоплений Боб ламаною українською. Він також був із родини емігрантів, але мову предків знав не так добре.
Але недовго американці цим ранком милувалися працею робочих. Ті раптом враз покидали інструменти та почали застрибувати до кузовів свіжорозвантажених вантажівок. Коли посадку було завершено, машини помчали до міста.
 – За ними! – гукнув приголомшений художник. – Що б це не значило, я не хочу нічого впустити.
Звісно, переривання створення картини не могло не засмутити Джо, але набагато сильніше у ньому переважали інші емоції: було надзвичайно цікаво дізнатися причину настільки раптової втечі.
Не дивно, що коли вертоліт, який за його наказом летів за вантажівками, знизився, і до одного із кузовів була спущена мотузяна драбина. Джо поліз униз. Аніскілечки не замислившись про можливу небезпеку впасти або бути погано прийнятим робітниками.
 – Драбину підіймати, чи ви також полізете? – спитав бортмеханік у Боба.
 – God damned! – тільки й зміг відповісти американський інженер. 
   
***

Коли я прибуваю на майдан, я бачу багато тисяч людей, які зібралися навколо сцени, що знаходиться на тому самому місці, на якому було страчено Джима Слейда. Майдан розширився, схоже, у цей день його місткість необмежена. Натовп розступається переді мною, дозволяючи пройти до перших рядів, я підходжу до порожньої сцени. Втім, вона такою лишається ненадовго.
Сцена подовжується, уходячи кудись вглиб, на ній з’являється вогняний коридор, навколо нього усе в доступних для огляду межах вкутано туманом. З боків у коридорі я бачу бюсти великих правителів минулого, із часів античності до наших днів. В далині з’являється темна людська фігурка, вона наближається. За її спиною коридор зникає, і простір заповнюється туманом. Фігурка підходить ще ближче, я бачу, що це Люцій.
В решті решт вогняний коридор повністю щезає та стає видно лише окутану туманом сцену. Люцій плескає у долоні, і невідомо звідки на сцені з’являються кілька людей у промаслених робах. Іще один плеск – у центрі з’являється великий хрест. Робочі підходять до нього та вбивають у поперечки цвяхи. Коли вони закінчують свою справу, на хресті з’являється якась світляна субстанція, вона поступово приймає контури людської фігури. Це привид Слейда, поступово він твердіє. Джим знову являється у плоті. Робочі знову підходять до хреста та плоскогубцями виймають цвяхи з рук та ніг розіп’ятого. Слейд зістрибує з хреста та вклоняється на всі боки, робочі зникають.
Джим Слейд дмухає на кінцівки, і рани затягуються. Впоравшись, він звертається до публіки:
 – Дякую, що вшанували увагою, пані та панове! Втім, особливого вибору у вас і не було. Отже, проголошую початок нового шоу! Воно сьогодні не буде таким вже яскравим та кровавим, але досить цікавим, я ваз запевняю. Номер перший нашої програми – воскресіння Джима Слейда – пройшов успішно. Продовжуй, Люцій!
 – Системного Кота на сцену! – весело кричить у мікрофон Люцій. З’являється Системний Кіт. Він нестерпно мерзенний, але зовсім не страшний, радше жалюгідний.
 – Ну, котисько, пограємо у кішки-мишки? – Люцій приймається наступати на потвору. Залипле хутро у того стає дибом, тварина із шипінням задкує, доки не натрапляє хвостом на величезну мишоловку, що невідомо звідки виникає на шляху. Зойк жаху виривається із горлянки тварюки, і вона починає танути. Це триває близько хвилини, доки Системний Кіт не перетворюється на невеличку калюжу слизу.
 – Що ж, поважна аудиторія, не будемо затягувати виставу, – із тріумфуючою посмішкою каже Джиммі, – проголошую початок нової ери. Ваші оплески!