Опубліковано у виданні: Западенко І. Польські джерела до питання про власність на Меджибіж у І половині XVI ст. / Ігор Западенко // Хмельницькі краєзнавчі студії: науково-краєзнавчий збірник / Хмельницький: ФОП Стрихар А. М., 2018. – Вип. 16. – С. 96–100.

Западенко І. В. 
смт Меджибіж Летичівського р-ну

ПОЛЬСЬКІ ДЖЕРЕЛА ДО ПИТАННЯ ПРО ВЛАСНІСТЬ НА МЕДЖИБІЖ 
У І ПОЛОВИНІ XVI СТ.

З метою з’ясування проблеми належності Меджибожа та Меджибізького замку перед початком одноосібного володіння родини Сенявських (тобто у першій пол. XVI ст.) наводяться і аналізуються публікації польських авторів XIX ст.

На підставі публікації [1] М. Крикуна та інших авторів, у науковому обігу є факт, що у 1537 р. Меджибіж та Меджибізька волость перебували у власності белзького каштеляна і гетьмана польного коронного Миколая Сенявського, а у 1540 р. він викупив іншу частину цієї волості і став одноосібним власником її, міста Меджибожа та Меджибізького замку. Від того часу ланцюжок власності на Меджибіж та її успадкування або передачі в якості посагу між родинами Сенявських і Чарторийських є досить чітко описаною протягом наступних двох з половиною століть, аж до конфіскації маєтків Чарторийських за участь у Листопадовому повстанні 1830-1831 рр.
Водночас, становить труднощі ідентифікація власників Меджибожа та Меджибізького замку у час, що передує 1537-1540 рр., однак вона є необхідною практично з метою періодизації будівельних етапів фортеці та її палацового комплексу. Адже археологічні та історико-архітектурні дослідження 2015-2018 рр. засвідчили, що архітектурні еволюції комплексу споруд Меджибізької фортеці є багато в чому інакшими, аніж це вважалося раніше на підставі публікацій Г. Н. Логвина [2, 3] та Є. Лопушинської [4]. Побутує, окрім того, твердження, нібито безпосередньо до Сенявського Меджибіж був “королівщиною”, але, як буде видно з подальшого, воно безпідставне.
Певну ясність до цього проблемного питання можуть внести польські джерела та історична література XVIII-XIX ст. Історичні нариси та подорожні нотатки з розлогими історичними коментарями були популярні у тогочасній польській періодиці. Однак, застосовуватися вони мають критично з огляду відсутності посилань на конкретні джерела та подекуди публікацію згадок з чуток та місцевих переказів.
Так, М. Григолевський у подорожньому нарисі про відвідання Меджибожа 11 червня 1811 р., пише: “Маєтки ті, перед тим як перейти до Сенявських, були у володінні Тенчинських, Костків, Одровонжів; Чарторийські лише після успадкування тієї фортуни прийшли до політичної ваги” [5] (тут і далі - переклади з польської автора статті). Окрім хибного останнього твердження про зліт авторитету Чарторийських (бо ж до т. зв. “Родини”, тобто клану найвпливовіших сімей Речі Посполитої, вони входили ще раніше), маємо згадку про належність Меджибожа до кількох шляхетських родин, яка потребує документально-джерельної перевірки.
Натомість, А. Скалковський у своєму нарисі пише більш переконливо: “...Після укладання миру з князями литовсько-руськими (1366 р.) Меджибіж повернувся до князя Любарта. Відтоді про історію того міста і замку аж до початку XVI ст. нічого не знаємо; в одному лише акті 1522 р. знаходимо згадку про таку собі Анну, дружину Фридерика власника Олеська і Меджибожа (in Olesco et Mendzyboż haeredissa), яка передала замок і всі маєтності свої старожитній польській родині Гербуртів. Дві доньки одного з тих можновладців (так у тексті, - авт.), а саме Беата з Новодвору (нині Городок Хмельницької обл., - авт.) Бучацька, дружина намісника князів Литовських на Поділлі, права свої до замку як власність по батькові родичеві своєму Янові Сененському і володарю маєтку Гологори (нині с. Гологори Золочівського р-ну Львівської обл., - авт.) переказала, і той від того часу писався: Dominus et haeres in Gologory et Mendzyboż. В році 1535 згаданий Сененський зі своєї сторони позбувся знову ж власності Старого і Нового Меджибожа, тобто замку з містечком і належними до нього селами Требухівці, Головчинці і т. д. Марціну на Зборові Зборовському підчашому коронному, що спільно й судді любельські печатками своїми ствердили. В році 1541 Сигізмунд I, король польський і великий князь литовський, особистим привілеєм зволив передати Меджибіж з прилеглими до нього маєтностями Миколаю Сенявському, каштелянові белзькому, син якого з рідною сестрою згаданої Беати Бучацької оженився” [6].
Відтак, згідно викладеного вище, зміна власників Меджибожа до 1530-х рр. постає наступним чином. На початку XVI ст. Меджибіж вже є у власності Гербуртів, адже Фридерик і Анна - це Фридерик Гербурт, який був одружений з Анною з Олеська, що принесла йому Олесько та інші маєтності як посаг. Власницею всіх сімейних маєтків по чоловікові Анна стає після його загибелі у битві під Сокалем у 1519 р. Кому ж передається Меджибіж 1522 р.? Очевидно, що в польському тексті є певна помилка, оскільки Анна Гербурт з Олеських далі передає Меджибіж не Гербуртам - родичам чоловіка, а Бучацьким - своїм родичам з боку матері. Беата і Анна - доньки старости генерального подільського Давида Бучацького (пом. 1485). Саме в руках Беати опиняється право розпоряджатися Меджибожем. Анна, сестра Беати, заміжня за згаданим в польському тексті Яном Сененським з Гологорів, каштеляном кам’янецьким, і саме йому, своєму своякові, передає Беата “права свої до замку як власність по батькові”. 
Подальшу долю Меджибізької волості висвітлюють документальні згадки в публікації такого авторитетного сучасного  дослідника як М. Крикун. Як він зазначає, “Згідно з загиблими матеріалами гродського суду, що діяв у Кам’янці-Подільському, у 1537 р. М. Сенявський був власником частини волості, тоді як інша частина її належала малогойському каштелянові Пйотрові Зборовському… У 1540 р. він же купив частину волості за 3000 польських злотих (florenorum) у коронного чашника Марціна Зборовського, брата цього Пйотра… Чи тоді ж йому продав свою частину П. Зборовський, невідомо. Не виключено, що до 1540 р. вона відійшла до його брата. Якщо так саме сталося, то М. Сенявський став одноосібним власником всієї волості. Як такий він фігурує в документі королівської канцелярії 1546 р.” [1].
Співставляючи публікації [6] і [1], зауважуємо, що між 1535 та 1537 роком Меджибізька волость мала б бути поділеною між трьома власниками Мартіном та Пйотром Зборовськими і Миколаєм Сенявським. Частину Мартіна Миколай Сенявський викуповлює у 1540 р. за 3000 злотих, частина Пйотра переходить до його власності у невідомий момент між 1537 і 1546 р. Відтак, до речі, сукупна оціночна вартість Меджибізької волості істотно перевищує названу суму у 3000 злотих. А у досить нез’ясований (поки!) момент між 1540 і 1546 роками починається етап історії Меджибожа в якості потужного маєтку з величезних володінь роду Сенявських, який забезпечував їм магнатське становище. Кому саме з них належав у той період Меджибізький замок, з наведених публікацій дійти висновку неможливо.
Відтак, постає така послідовність зміни власників Меджибізької волості, Меджибожа та замку:
від ? до 1519 р. - Гербурти, Фридерик Гербурт, при ньому дружина Анна з Олеська
від ? до 1522 р. - Беата з Бучацьких
від 1522 р. до 1535 р. - Ян Сененський, при ньому дружина Анна з Бучацьких
від 1535-1537 р. до 1540-1546 р. - Мартін Зборовський, Пйотр Зборовський, Миколай Сенявський
від 1540-1546 р. - Миколай Сенявський.

Рис. 1. Герб Гербурт XVI ст. - три мечі 

Згадаймо й про інші документи. Стосунок Гербуртів до Меджибожа непрямим чином підтверджує й архівний документ 1754 р.: “Входячи на дитинець ліворуч будинок новий дубовий з пиляного дерева під ясеневими гонтами, навколо вапном обтинькований вибілений. З фасадом, на якому два герби мальовані, а вгорі герб три мечі залізні роблений” [7]. Три мечі це саме і є Гербурт, герб цієї стародавньої, “старожитної” родини. Єдине застереження - що цей герб на новому (на 1754 р.) дерев’яному будинку від часів Гербуртів у Меджибожі відділяє приблизно два з половиною століття, власником Меджибожа тоді є Август Олександр Чарторийський. Однією з гіпотез, які саме три  герби могли бути зображені на фронтоні цього службового будинку, є припущення, що за часів Чарторийських її прикрасили гербами найшляхетніших і найтриваліших господарів Меджибожа: Гербуртів (згідно згадки у описі), Сенявських і власним, тобто Чарторийських. Це логічно, зважаючи на аристократизм Чарторийських та їхнє спадкове шанобливе ставлення до історії.
Повернемось також до згаданого вище нарису М. Григолевського [5] і зазначених там без посилання “Тенчинських, Костків, Одровонжів”. Їх неможливо огульно відкинути без окремого подальшого з’ясування - адже, наприклад, до гербу Одровонж належала мати Марціна і Пйотра Зборовських.

Рис. 2. Марки Укрпошти “Меджибізький замок” та “Олеський замок”, які надруковано одним аркушем

На завершення згадаймо цікавий сучасний факт, який символічно підкреслює, що Меджибіж та Олесько у XVI ст. були частинами однієї магнатської маєтності. У 2017 р., тобто через 5 століть по тому, ПАТ “Укрпошта” випустило одним марочним аркушем зчепку поштових марок №1564-1565 “Меджибізький замок” та “Олеський замок”.

Джерела:

1. Крикун М. Інвентар Меджибізької волості 1717 року / Микола Крикун. – Львів: Наукове товариство ім. Т. Шевченка, 28. – С. 3.
2. Логвин Г. Н. Замок в Меджибожі (Пам'ятник архітектури XVI ст.) / Г. Н. Логвин. – Київ: Державне видавництво літератури з будівництва і архітектури, 1959. – 10 с. + Іл.
3. Логвин Г. Н. По Україні. Стародавні мистецькі пам'ятки / Київ : Мистецтво, 1968. - С. 274-277.
4. Лопушинська Є. Меджибізька фортеця / Є. Лопушинська. // Пам'ятки України. – 1996. – №3. – С. 42–47.
5. Grygolewski M. Korespondencje / Mateusz Grygolewski. // Dziennik literacki. – 1860. – №55. – S. 439–440.
6. Zamek w Międzybożu. // Biblioteka Warszawska. Pismo poświęcone naukom, sztukom i przemysłowi. – 1848. – T.1. – S. 194.
7. Львівська наукова бібліотека ім. В. Стефаника НАН України (ЛНБ НАНУ). Ф. 141, Rękopisy Aleksandra Czołowskiego. Оп. 1. Спр. 1508.
8. Kiryk F. Sienieński Jan z Sienna i Gołogór h. Debno (zm. po 1526) // Polski Słownik Biograficzny. — Warszawa — Kraków, 1996. — t. XXXVII/2, zeszyt 153. — S. 181.