Тетяна Юр’єва

ЧОТИРИ КРОКИ ДО ПОЧАТКУ 

(детективно-фантастичний роман)

КРОК ПЕРШИЙ. РАПТОВИЙ. Вбивство в Опері.

Київ 2017-й рік

Я не пам'ятаю, коли він вперше назвав мене – Шерлок. Це було смішно, але все, починаючи з нашого знайомства, так нагадувало розповіді сера Конана Дойля, що рано чи пізно це повинно було трапитися. Тобто, навіть він врешті решт провів би аналогію.
Що до мене, то я почав кепкувати на цю тему з першої миті нашого знайомства. Я шукав квартиру для оренди, грошей було обмаль, бо звідки гроші у студента, хоч я і працював вже у хімічній лабораторії. І вчився на останньому курсі хімічного факультету Університету Шевченка.
Тож я шукав квартиру, і розтриндів про це всім, кому можна було з нашого курсу. І у вівторок, коли я обідав у «Двох Гусях», мій однокурсник Вітась підсів за мій столик з іще одним хлопцем.
Я підняв очі від тарілки, де безуспішно пиляв тупим ножем відбивну. Хлопець був невисокого зросту, але сидів, мовби швабру проковтнув. Біляве волосся підстрижено дуже коротко, і хоч на ньому не було форми, але й останній дурень здогадався б, що він військовий. Або нещодавно був ним.
– Знайомся, це Сашко, – сказав Вітась.  
Я знизав плечима.
– В тебе є нормальний ніж? Я не можу їсти цією тупою залізякою. 
– Візьми мій, – Сашко дістав з кишені гарний складний ніж, і простягнув мені.
– Дякую, – Я розкрив ножа і, не піднімаючи очей, поцікавився: – Широкине чи Світлодар?
– Що? – він був дещо ошелешений.
– Я питаю, де ти служив – у Широкині чи на Світлодарській Дузі?
Вітась хмикнув.
– Ти казав йому щось про мене? – Сашко рвучко розвернувся до нього. Я відмітив добру фізичну підготовку та скупі точні рухи. Снайпер? Ні. Скоріше медик.
– Ані слова, – хитнув головою Вітась. – Просто він у нас розумник.
– Не треба бути великим розумником, – я неспішно різав свою відбивну сашковим ножем, – щоб зрозуміти, що ти, Сашко, напевно мій наступний сусід по квартирі.
– Чому? – він все ще був насторожі, але вже дещо розслабився і придивлявся до мене з цікавістю.
– Бо тільки ранком на перерві я сказав Вітасю, що шукаю сусіда, а в обід він приводить тебе.
– Логічно, – Сашко дещо вільніше розташувався за столом. – Що ще?
– Ти давно на дембелі? Зараз працюєш за фахом?
– Недавно. Так. За яким?
– За своїм, – я знову знизав плечима, показуючи, що підловити мене не так вже й просто. До того ж, ситуація почала мене розважати. На відміну від Вітася, я добре знався на класиці. – Військовий шпиталь? 
– Чорт, звідки...
– Облиш, це просто! Потім розповім, якщо захочеш. Ввечері приходь, подивишся квартиру, – я склав ніж і опустив його у кишеню. – Обіцяю ретельно вимити його і повернути ввечері.
– Бачу, ви порозумілися, – Вітась піднявся. – Гарного дня, Кирило!
Так ми почали разом винаймати квартиру. Сашко був старший за мене на кілька років, до того ж пройшов через війну. Тому він трохи опікувався мною, та іноді звав пацаном, коли йому дуже вже дошкуляв мій спосіб життя та той, чесно кажучи, бардак, що я розводив у нашій квартирі.
А я, натомість, розважав його прогулянками по місту, яке він зовсім не знав. По різним місцям та барам, де мені було нецікаво вештатися самому, коли я не працював і не вчився.
А потім я втрутився в небезпечну справу, та ще і його в неї втягнув. І безглуздо вмер.
З цього, власне, все і почалося.

Десь і колись

– Кх-кх!
Я відкрив очі, і побачив над собою круглі окуляри, вуса та круглий капелюх.
– Молодий чоловіче, ви вже здатні розмовляти?
Я доторкнувся до скроні, але ані крові, ані навіть подряпини не було. Десь із за окулярів простягнулася рука та досить сильно поплескала мене по щоці. Від такої безцеремонності я смикнувся і рвучко сів.
– Що трапилося?
– А ви як думаєте? 
Я подивився вгору, на крутий схил, з якого котився, мабуть хвилину назад.
– Я впав.
– Добре, – схвально кивнули окуляри.
– В мене стріляли... В мене стріляли?!
– Гарна дедукція!
– Куди ж вони всі поділися?
– Тут їх немає.
Ото заспокоїв, що й казати! Я придивився до окулярів пильніше, туман в очах потроху розсіювався. Це був чоловік невизначеного віку, невеликого росту, і весь якийсь... круглий. Кругле обличчя, кругла гладка постать, круглі окуляри і круглий капелюх на макітрі. Чимось він нагадував мені кота.
– А ви хто такий? – різко спитав я.
– Мені казали, що Шерлок Холмс – не дуже чемна людина, та я не думав, що до такої... – пробурмотів він якусь нісенітницю і, вже звертаючись до мене, додав: – Звіть мене Посердником, пане Холмс.
– Я не...
– Ні! – він швидко виставив вперед пухкенькі ручки. – Не кажіть нічого, я сам чув, як ваш приятель кілька днів тому називав вас Шерлоком.
– Та це...
– Ні, я сказав! Моєму клієнтові потрібен приватний детектив, і я знайшов йому приватного детектива.
– Мило, – я здійнявся на ноги, – але я не маю наміру зв'язуватися з вашим клієнтом. Я ще із своєю справою до кінця не розібрався.
– Ні, розібралися, – швидко заперечив він.
– В сенсі?
– Як на генія, він трошки тупий, – знов невідомо кому пробурмотів Посередник, – але нічого, впорається... – І знов мені: – як ви думаєте, хлопче, що з вами відбулося?
– Я впав, – я почав втрачати терпець, – а тепер мені час йти, поки ті лобуряки не спустилися сюди і не закінчили свою справу.
– Ви померли, – м'яко сказав він.
– Що-о?! 
– Ви померли, пане Холмс, – терпляче повторив Посередник. – Вас застрелили, а потім ви зламали шию при падінні. Чи навпаки, це неважливо. Роззирніться. Хіба це те місце, де ви були?
– Я слухняно глянув на всі боки. Як на мене, те саме місце, засипане торішнім листям, хіба що за десяток метрів я не бачу анічогісінько, окрім клубів сірого туману, але це, напевне, внаслідок падіння.
– Спробуйте зробити подих, – продовжував керувати Посередник.
Я спробував, і раптом зрозумів, що не можу. Я забув, як дихати. Накотила паніка.
– Тихше! – цей слизький тип ніби знав, що я відчуваю.
– Що зі мною? – прохрипів я. – Де ми?
– Кажу ж, ви померли! На друге питання відповісти  буде більш складно. Ми десь і колись. Десь між життям і смертю, між минулим і майбутнім, пробачте мені зависокий штиль.
Я зробив кілька непевних кроків у бік туману.
– Стійте! – швидко сказав Посередник. – Якщо ви зайдете туди, ви остаточно помрете, і ми не зможемо укласти з вами угоду.
– Угоду? – я вщент заплутався, але зупинився.
– Ви хочете повернутися до життя?
– Я ще не впевнений, що помер.
– Будете перевіряти?
Я глянув у бік туману. Посередник мовчки чекав.
– Ні. Мабуть, ні.
– От і добре! – він радісно потер пухлі рученята. – Тож угода наступна: я вас винаймаю, ви вирішуєте справу мого клієнта, і в нагороду – повертаєтесь до життя.
– І що ж то за справа, Посереднику?
Він аж долонями сплеснув:
– Ну звичайно ж це вбивство, пане Холмс!
Я знов подивився на туман, зробив спробу (невдалу) вдихнути, і вирішив, що нічого не втрачаю.
– Згода. Але не називайте мене «пане Холмс», будь ласка!

Київ 2017-й рік

– Куди поділися всі тарілки? – Сашко роздратовано гримів посудом на кухні.
Я проігнорував питання, маючи більш цікаве заняття: слідкувати у вікно за чорною «маздою», яку вже не перший раз бачив у нашому дворі.
– Кирило, я тебе питаю! Агов, пацан!
– Йди но сюди.
– Що? – Сашко теж підійшов до вікна.
– Бачиш машину?
– І що?
– В ній вже двадцять хвилин сидить наш сусід з першого поверху.
– І що?
– Я бачу це не вперше.
– І що?
Я роздратувався:
– У тебе є інші припущення, крім твого «і що»? Поміркуй, ця «мазда» приїжджає завжди вдень, стоїть тут хвилин тридцять. Сусід, до речі, ніде не працює, він інвалід. І що вони роблять там цілих півгодини?
Сашко знизав плечима. Він очевидно не схвалював моєї цікавості до чужих справ. Але все ж таки спитав:
– А ти сам що думаєш?
– Я думаю, що діло тут нечисто. Інвалід не бідує. Можливо, йому привозять «товар»? Я бачив якось, він підійшов до дверей, не встигнувши покласти у кишеню жменю маленьких пакетів. А що в наш час фасують в маленькі пакети а потім розпродають з рук?
– Та все, що завгодно! 
Він явно «не доганяв». Хоча я майже прямим текстом сказав йому, що в нашому домі – дилер, який продає наркотики місцевій шпані. Можливо, я б теж не був таким прозорливим, але декілька днів тому я вже бачив подібні пакети. На власній роботі.
Вже більше року я працював у хімічній лабораторії. Я хотів не просто підробляти, як і всі студенти, а саме – роботу по спеціальності. І я її отримав. Мене все влаштовувало, і я був у шефа на гарному рахунку. Тиждень тому я випадково затримався трохи довше, ніж завжди – синтез тривав більше часу, ніж я розрахував. І побачив, як Василь, найближчий помічник шефа, фасує наш кінцевий продукт в такі самі пакетики. 
– Це зразки для клієнта, – швидко сказав він, побачивши мене.
– Добре, – знизав я плечима якомога байдуже. – Взагалі-то, я вже збирався додому.
І от тепер я розмірковував, чи варто ділитися з Сашком цією інформацією. Вирішив, що ні.   
– Мені вже час в університет. А потім – на роботу.
– Гей, пацан! То куди ти подів всі тарілки?
– До вечора!
На роботі я нервувався, все валилося з рук. Кожен з лаборантів робив тільки один інгредієнт майбутнього кінцевого продукту, і ще тиждень тому я вважав це цілком нормальним розподілом обов'язків. Сьогодні ж це вдавалося мені вкрай підозрілим, бо я нарешті второпав, що гадки не маю, а що то таке – наш кінцевий продукт. Через годину мене спіткала чергова геніальна ідея: я вирішив поцупити зразки, щоб спокійно покопирсатися в них в університетській лабораторії. Але на повірку ідея виявилася ідіотською, як сказав би Сашко, бо за цією спробою мене застукав шеф.  
– Щось шукаєш, Кирило?
– Так... цеє...
Це не ідея – ідіотська, а я – незграбний ідіот!
– Виносити зразки назовні заборонено, – суворо сказав шеф. –  Ми – комерційна структура, і клієнт хоче отримати унікальне добриво.
Ага, добриво, як же...
Але я звик доводити справи до кінця. Тому, кому шеф пішов, все ж таки примудрився заховати в кишеню одну порцію того «добрива».
Картина ставала все яснішою, але мені потрібно було з кимось все обговорити. І цим кимсь звичайно мав стати Сашко. 
«Приходь о восьмій в кав'ярню на Узвозі, якщо тобі зручно», – відправив я повідомлення у Телеграм. Відповіді не отримав. Або він дуже заклопотаний, або ще сердитий на мене за ті кляті тарілки! Я почекав ще півгодини, порція «добрива» пропалювала кишеню, і відправив друге повідомлення: «Якщо незручно, приходь все одно». Відповіді не було, але я знав, що він прийде.
Нарешті мій робочий день закінчився, і я мерщій побіг на Узвіз. Сашкові подобалася стара кав'ярня навпроти Замкової Гори, і я сподівався, що він прийде, незважаючи на вранішню майже сварку. 
Він прийшов.
– Що знову трапилося таке, про що не можна поговорити вдома?
– Можна, але мені тут подобається більше. Тобі також.
– Дурко! – фиркнув він. – Важко було зізнатися, що тарілки гепнув ти? Пацан!
Ми взяли по пиву, і я коротко розказав йому все. Цього разу – дійсно все. Про свої підозри, про ідентичні пакети, та показав «добриво».
– Це міняє діло! – погодився Сашко. – Якщо б ти все розповів вранці, може я був би більш уважний до тої «мазди».
– Добре, добре! Вважай, я зробив висновки.
Він накинув на мене поблажливим поглядом, в якому я завжди читав оте «пацан», і від якого неймовірно дратувався.
– Ти віриш мені чи ні?! 
– Чи вірю я, що ти встряв у халепу? О так, звичайно!
– Ти допоможеш?
Ми давно вже вийшли з кав'ярні та йшли вниз до Подолу. Я зупинився навпроти музею Булгакова і вхопив його за плече.
– Хочеш замутити власне розслідування? – Сашко акуратно вивільнився з моєї хватки.
– Потрібно ж з'ясувати, що відбувається!
– Значить, хочеш, – констатував він.
– Ти допоможеш? – повторив я.
– Думаю, що так... – Сашко зосереджено здвинув брови. – Бо один ти наробиш  справ... Шерлок! – раптово єхидно додав він.
– Кепкуєш?! – може ображатися було і не на часі, але я все одно образився.
– Якщо незручно, приходь все одно! – передражнив він, – Треба було ще написати «може бути небезпечно»!

Київ 1911-й рік

– Кави? Чи може пива?
Я кліпнув очима і нарешті зробив свій перший подих після... хм... смерті. Ми з Посередником сиділи у кав'ярні на відкритій веранді у парку. А за сусідніми столами...
– Не витріщайтеся, – зашипів він, мов розсерджений кіт.
– Я ніколи ще не бачив дам у кринолінах, – пошепки вибачився я, несила відірвати очі від публіки, що нас оточувала. Це що, якийсь карнавал? Де ми?
– Скільки ви ще будете задавати свої тупі питання, Шерлоку? – також пошепки обурився він.
– Вибачте, слухаю, – я взяв зі столу чашку кави, і обережно зробив перший ковток. Принаймні, я можу пити.
– Але не їсти.
Він що, підслуховує мої думки?
– Ні, вони ярко горять у вас на лобі, хлопче! – Він із задоволенням відкусив від пиріжка, що лежав перед ним на тарілці. – Ви ж пам'ятаєте, що Шерлок Холмс ніколи не їсть, коли розплутує справу?
– Я б з'їв...
– Нажаль, посмертя має свої незручні боки, – він розвів руками, – тож маєте мотив якнайшвидше розкрити справу.
Цього разу руками розвів вже я. Він був правий. Халепа, в яку я примудрився вскочити, схоже мала тільки одні двері до виходу. 
Теплий літній вітерець тріпав моє волосся, я його відчував, тут я був живий. Але розумів, що довго таким не пробуду, якщо не впораюся із завданням Посередника.
– Отже, ми в Києві, – вів далі Посередник, ретельно розжувавши шматочок пиріжка і запивши його кавою. – Сьогодні тридцяте серпня 1911 року, – він очікувально замовк, дивлячись на мене.
Але я міг тільки кліпати очима.
– Ви зовсім не вчили історії, юначе? Що відбулося першого вересня 1911 року в Києві?
– Я хімік, я її стер, – роздратовано буркнув я, бо дійсно анічогісінько не пам'ятав про цей історичний період.
– Стер, зрозуміло... – він знов апетитно відкусив від пиріжка. Я мало слиною не вдавився. – Цього дня, точніше, для нас з вами – це буде післязавтра, у Оперному Театрі вб'ють прем'єр-міністра Російської Імперії Петра Столипіна.
– Хіба вбивцю не застрелили на місці?
– То ж ви не все стерли, Шерлоку?
– Майже, – я з насолодою проковтнув каву. Хоч щось мені можна в цьому бісовому посмерті. Крім загадок сторічної давнини, звичайно ж. – То що я повинен розслідувати? Є труп, але є і вбивця.
– Не все так просто. Мого клієнта цікавить замовник.
– О! То це ще й замовне вбивство.
– Ви ж не думаєте, юначе, що прем'єр-міністрів вбивають просто так! 
Якийсь поважний пан з підозрою обернувся на його голос. Посередник повторив вже значно тихіше:
– Звичайно, є замовник. Якщо ви його вирахуєте, Шерлоку, я буду вважати нашу угоду виконаною.
– Гаразд, спробую, – власне, я вже ступив на слизьку стезю приватного детектива. – Ви дасте мені хоч якусь інформацію?
– Тільки ту, яка наразі є у тутешньої поліції, – занадто швидко відповів він. Я ледь не пожалкував, що ніколи не цікавився історією, бо тоді знав би набагато більше.
– Боїтеся, що я можу змінити події, що вже відбулися, коли буду знати більше?
– Гарна дедукція! – похвалив він дещо іронічно. – Але, якщо серйозно, юначе, все, що вам потрібно знати, це те, що історія – річ нелінійна. І досить з вас цих заумних теорій. Розслідуйте справу.
– А якщо я зрозумію, що можу попередити вбивство?
– Таких подвигів від вас не жадають. Просто знайдіть замовника.

Київ 2017-й рік

Я бився над складом пакетика з лабораторії вже декілька днів, безжально експлуатуючи університетське обладнання. Хоч тут ніхто не питав мене, що я роблю! 
В одному я був впевнений: це ніяке не добриво. На роботі намагався поводитися так, щоб не викликати підозр, та одного разу, коли кур'єр відбув в невідомому напрямку з цілою торбою пакетиків ще одного «добрива», не витримав і провів його поглядом, який перехопив шеф.
– Це зразки для клієнта, – спокійно пояснив він.
– Так, – я не знав, що сказати, бо мене це не повинно було обходити.
З чорною «маздою» та сусідом з першого поверху справа просувалася повільніше, ніж я хотів. Точніше, взагалі не просувалася, тому я вирішив прослідкувати за машиною. Реакція Сашка була скептичною:
– Гратися в переслідування? Це точно те, що нам зараз потрібно?
– Послухай, ми ж вирішили, що дізнаємося, що відбувається в нашому будинку.
– Ми вирішили?!
– Добре, я вирішив. А ти, між іншим, обіцяв допомогти. Чи тебе влаштовує наркодилер під самісіньким твоїм носом, вояк?!
– Я лікар, – буркнув він. – А про дилера – то ще не точно. Можливо, це лише твоя фантазія.
– А якщо ні?
– А тобі аж припікає погратися в детектива!
Я знизав плечима, показуючи, що не я це почав.
– Ти впертий, – зітхнув Сашко. – Вмовив. Давай пограємось.
Він почав брати робоче авто на свої вихідні. А так як у шпиталі він працював по графіку «два через два», то частина його вихідних припадала на будні дні тижня. Через два рази нам пощастило. «Мазда» приїхала в середу о дванадцятий годині дня. Я мерщій злетів вниз по сходах, мало не зіткнувшись в дверях будинку з тим самим сусідом, дивом втримав непорушне обличчя і вибіг на вулицю. Сашко спустився ліфтом, сів у машину, неспішно завівся, і як тільки «мазда» поїхала, рушив слідом. Я підсів до нього при виїзді з двору. Водієм він був гарним, тримав досить велику відстань між собою та «маздою» у міському потоці, при чому не втрачаючи її з поля зору.
– Ну що скажеш тепер? – не втримав я через декілька хвилин.
Він скоса подивився на мене.
– Ти ж таки був правий. Нашому сусіду передали цілу торбу з тими пакетиками.
– От бачиш!
– Може, краще було б звернутися до поліції? – Сашко уважно дивився на дорогу. Його байдужий тон не збив мене з пантелику.
– Яка до біса поліція?! Ми ж тільки почали, і вже маємо результат. Поліція лише все зіпсує.
– Ти зараз говориш, як справжній Шерлок.
– А ти, як справжнісінький Ватсон!
– Добре, – він зітхнув. – Цього разу хай буде по-твоєму, пацан. Але обіцяй, як тільки  виникне хоч натяк на небезпеку, ми викличемо поліцію.
– Так, звичайно!
– Я серйозно!
– Та я теж!
Але ж я знав, який він, насправді, азартний. А він знав, що я знав. На цьому ми і порозумілися.
«Мазда» гальмувала ще у декількох подвір'ях, і кожного разу в неї сідав який-небудь непримітний чолов'яга, та невдовзі виходив з торбинкою.
Крізь тоноване скло машини я бачив, як відраховувались гроші, як зникали в кишенях пакетики з білою речовиною, і фіксував все на свій телефон. Поки я робив фото і відео, Сашко вправно кермував. «Мазда» «хвоста», здається, не помічала.
Кілька разів «мазда» зупинялася біля офісних будинків, і тоді вже водій виходив і невдовзі повертався з торбою. 
– А це що? – Сашко покрутився у водійському кріслі, намагаючись розім'яти закляклі від довгого кермування м'язи. 
– А це, друже мій, такі ж самі лабораторії, як і моя. Тут він забирає товар. Бачиш, на якого «спрута» ми натрапили, лише потягнувши за одну тонку нитку!
Остання адреса, за якою пригальмувала «мазда», була очікувана, але все ж неприємно мене вразила. Не знаю, чому я до останнього сподівався, що все буде не так. Але то був мій рідний офіс. З нього водій вийшов з великою торбою. Що в ній було, можна було не сумніватися. Ми з Сашком мовчки перезирнулися і поїхали додому.
– Що думаєш робити? – спитав Сашко, коли ми опинилися вдома.
– Думаю, – коротко озвався я. – Як бачиш, дві начебто різні історії виявилися частинами одної великої халепи.
Він зітхнув:
– Можеш на мене розраховувати!
– Ох, щоб я робив без свого водія! – я дійсно був йому вдячний.

Київ 1911-й рік

Круглий мерзотник буквально розчинився у повітрі. Тільки що він був тут, простягав мені теку з паперами, аж ось я здійняв голову, а його вже нема.
– Чорт з тобою, – тихцем пробурмотів я. – Розберуся сам.
Кінець кінцем, я був майже живий, в мене були гроші та інформація. І те, і інше, я отримав від Посередника.
Кав'ярня була розташована на місці, де у мій час знаходяться оглядовий майданчик та арка Дружби Народів. Тож я сидів, дивився на Дніпро, пив каву, розглядав місцеву публіку і гортав теку, яку Посередник, скоріше за все, поцупив у поліції. До речі, мені теж було б непогано дещо поцупити у когось з поважної публіки, якщо я хочу бути поряд з місцем подій. Наприклад, перепустку на завтрашню прогулянку монарха та інших високих осіб у Купецькому саду. У цьому, тобто.
– Ви ж детектив, – сказав Посередник, коли я запитав його про квиток, – то ж здобувайте самі.
Перше, що я вирішив зробити, це заприятелювати з майбутнім вбивцею, Дмитром Багровим. Але як це зробити? З поліцейського досьє я знав, що він їх агент, і що він вже в Києві. Він наплів їм щось про терористів, з якими нібито познайомився рік тому у Петербурзі, і які повинні тут вчинити замах на когось з міністрів.
Чесно кажучи, навіть прочитавши протокол розмови, я не повірив жодному слову цього Багрова. І як йому могли повірити співробітники секретної служби, для мене лишилося загадкою.
Але був один плюс в моєму теперішньому становищі. Вбити мене вдруге навряд чи вдасться, тому я міг непогано налякати того хлопа. Тре лишень до нього підібратися.
Я піднявся, кинувши на стіл гроші за каву. Неспішно пройшовся кав'ярнею. Як я і думав, мене не те щоб не помічали... Скоріше – не звертали уваги. Відвідувачі машинально відвертали голови, коли я підходив. Можливо, люди відчували, що зі мною щось не так, тому намагалися триматися осторонь.
– Бачу, у вас немає великих проблем з конспірацією, детектив, – Посередник раптово вигулькнув із за мого плеча. – Але все ж таки, проявляйте обережність.
Я ледь не підстрибнув.
– Ви завжди з'являєтесь наче чорт з табакерки?
– Доводиться. Така робота. – він знизав плечима. – Рекомендую обчистити он того пана, – він кивнув на крайній стіл, де саме огрядний чоловік виложив на нього гаманець. – У нього точно є запрошення на завтрашню прогулянку.
– Дякую.
– Йдеш на Володимирську?
– А що там?
– Будинок Багрова.
– Тоді так.
Я вийшов з Купецького саду і попрямував на вулицю Володимирську. Вечоріло.
Будинок очікувано сторожили філери. Також очікувано я без проблем пройшов повз них. Хлопець був вдома. Я відчинив двері та зайшов. Він смикнувся.
– Ви хто?
– Я? Я – Микола Якович.
Його очі стали завеликі для його худорлявої фізіономії.
– Ви ж...
– Що? Хіба не з вами я зустрічався в Петербурзі рік тому?
– Т-так... – він почав заїкатися. 
Я пильно придивився до майбутнього вбивці. Якесь воно засмикане та нещасне. Міський божевільний, та й годі! Як такий дурень міг здійснити вбивство? Певно, що йому... створили всі умови?
– Думаєте?
Я вже трохи призвичаївся до манери Посередника з'являтися з нікуди.
– Ви так і будете за мною ходити?
– Я заважаю?
– З ким ви роз– роз– розмовляєте? – пробелькотав Багров.
Він що, не бачить Посередника?
– Вибачте, але мені цікаві ваші висновки, – такого Посередника хоч до рани прикладай! Ні, не хочу.
– Може, будемо спілкуватися пізніше? Ви насправді мені заважаєте!
– Добре!
Він зник також миттєво, як і з'явився.

Київ 2017-й рік

Я з'ясував назви всіх лабораторій, де побувала «мазда», і розібрався із складом «добрива» – новий синтетичний наркотик, подібний до ЛСД. Отже, час було довести цю інформацію до поліції. Принаймні, Сашко так вважав. А я – ні. Бо в мене був план.
– Ти здурів, Шерлок недороблений... – сказав мій Ватсон, коли я поділився цим планом з ним.
– Чому? – я нервово ходив по кімнаті, несила стримати збудження. – Я зміню формулу, і деякий час наша богадільня буде виготовляти безневинну речовину. Тоді почнуться розборки з клієнтами, а там...
– А там вони з'ясують, хто це такий розумник, і приб'ють тебе, як муху! 
– А до кого ти збираєшся звертатися у поліції? Чому ти не думаєш, що ми наскочимо на когось, хто в курсі, і прикриває цей бізнес? Тоді нас гарантовано приб'ють.
Сашко замислився.
– В твоїх словах є певний сенс, – визнав він.
– Звісно. В моїх словах завжди є сенс!
Він фиркнув, я теж посміхнувся, бо зовсім не чекав від себе таких хвалькуватих слів.
– Гаразд, пацан. Я спробую пробити по своїм каналам, через хлопців військових, до кого можна звернутися, щоб нас не зачепило. А ти... Може ти обійдешся без подвигів?
– І хай збувають товар далі? Ну вже ні! Будемо робити, що можемо. Ти – шукати безпечні виходи на поліцію, а я...
– А ти дуже ризикуєш, Кирило!
– Не так, щоб дуже...
Зазвичай, він звертається до мене «пацан», а отже, зараз дійсно стурбований. Тому я не дуже здивувався, коли він вибухнув:
– Ти – легковажний шмаркач! 
– Я буду дуже обережний, клянуся! – примирливо відповів я і підхопив куртку, намагаючись прошмигнути до дверей.
Цього разу я підготувався як слід  і все продумав наперед. Файли з формулами кожного з восьми інгредієнтів «добрива» знаходилися в «шарі». Це означало, що доступ до них мають не тільки наші працівники, але й хтось зовні. І, судячи з маршруту «мазди», цей «хтось» – інші лабораторії. Тобто, розробка «добрива» – наша, а всі інші – лише на субпідряді. Я мав би пишатися такими досягненнями рідного колективу, але чомусь не пишався. 
Оскільки я провозився з вивченням кінцевого продукту досить довго, то зараз мені не стало багато зусиль змінити формули двох компонент. Цього мало бути досить, щоб суміш стала безпечніша за вітаміни. Оригінальні файли я сфотографував на телефон, не наважившись їх копіювати. Сподіваюся, надалі вони стануть у нагоді поліції. Хоча навряд. Не вірю я в інтелектуальний потенціал наших поліцейських. 
Отже, починаючи з завтрашнього дня, коли «добриво» перестане вставляти, клієнти отримають сюрприз, а шеф – великий головний біль. А мені, мабуть, час на лікарняний. Жаль пропускати таке шоу, але доведеться. Не можу дозволити, щоб мені голову відкрутили, коли шеф почне власне розслідування, бо обіцяв Сашкові бути обережним.
Я фиркнув. Помірятися з шефом розслідуваннями – ото була б гра! Нас тут – десятеро лаборантів. Піди знайди серед них винного! Я б із задоволенням подивився, як би того винного шукали! Навряд чи нам би встромляли пальці в двері... Але досить мріяти! Я витяг з кишені балончик з перцевим газом. На які тільки жертви не підеш заради дружби! Зібрався з духом, зітхнув і... бризнув собі в очі.
І в такому непристойному вигляді, з червоним носом, весь в сльозах і шмарклях, ввалився в кабінет до шефа. Бідолаха аж підскочив від несподіванки:
– Кирило, що з тобою?!
– Здається, я підчепив вірус! Можна я піду додому?
– Звичайно! Йде вже звідси, поки всіх не заразив! 
– Ага... То я піду?
– Йди, і поки не видужаєш, не повертайся! – крикнув він мені в спину.  
Ну що ж, тепер справа була за Сашком...

Київ 1911-й рік

– Ви заплуталися у своїй подвійній дві, Дмитро, – якомога м'якше сказав я. – Але зрозумійте, нам, – це слово я багатозначно виділив, – відомо все.
– Я не-не... не працюю на поліцію, – він сів на розхитаний стілець посередині кімнати.
– Звичайно ж, працюєте, – відмахнувся я від цього відомого мені факту. – Давайте відверто. Після закінчення нашої розмови ви прожогом чкурнете до своїх кураторів, щоб...
– Не вбивайте! – він підхопився на ноги, підтюпцем підбіг до мене впритул і вчепився в руку. Я вирвався з огидою – немов холодна жаба мене торкнулася!
– І не збирався. Тож, ви підете до своїх кураторів, і скажете їм, що я був у вас. Можете дещо перебільшити, хай налякаються сильніше. Скажіть, що нас було двоє, що у нас у багажі є зброя і, можливо, навіть бомба.
– Н-навіщо? – він витер рукавом спітнілого лоба, і мене знов ледь не скрутило від нападу огиди.
Я поки ще і сам не знав, навіщо. Плану в мене не було, от і доводилось натхненно імпровізувати.
– Бо подвійна гра, це така гра, у яку грають вдвох, – напустив ще більше туману я. Здається, це справило враження, але не таке, як я сподівався.
– Пробачте мою зраду! – знов зарепетував Багров. – Я сам! Я сам вб'ю прем'єр-міністра, або навіть самого самодержця!
Ох ти ж матінко божа! Ну кого цей переляканий дурень може вбити? Посередник, ти що, знущаєшся з мене!
Проте, ще з шкільних уроків історії, я пам'ятав, що так само все і сталося: це нещастя має застрелити Столипіна. Не дивно, що мій потойбічний роботодавець хоче з'ясувати, хто, чи що, підштовхнуло парубка на це неподобство!
– Поки що ніякої зради немає. Ви наш таємний агент, зрозуміло? Наш, а не їх. У вас є зброя?
– Так, мені дали, – він розсіяно підійшов до письмового столу, висунув шухляду і дістав браунінг. Я напружився. Не хотілось би з'ясовувати, наскільки я смертний у своєму посмерті. – Але не дали патронів, – вів далі Багров. – Сказали, всьому свій час.
Отже, хтось з поліцейських дав психу зброю! Якою цікавою стає ця історія!
– Завтра мені звеліли бути у Купецькому саді, – продовжив Багров.
Замах планується на завтра? А як же Опера?
– І що там має бути?
– Ви не знаєте? – здивувався він. – Буде велике гуляння. Там буде прем'єр, і цар і всі... – він роздумливо погладив пістолет. – Я давно хотів зробити це.
– Що? – трохи тупанув я.
– Що-небудь... екстравагантне, – він стрімко розвернувся до мене. Тепер це була зовсім інша людина.
«Ого, та їх тут двоє!» – захоплено вигукнув у моїй голові голос Посередника.
– Йдіть собі, Микола Якович, чи як вас там, – іронічно сказав Багров, наставивши на мене браунінг. – Не знаю, чий саме ви агент, але більше тут не з'являйтесь. 
– Пістоль не заряджений, – нагадав я, обережно задкуючи до дверей.
– Можете закластися?
В голові цієї людини, схоже, дійсно жили дві протилежні особистості. Одна – заляканий усіма подвійний агент, який втрапив у велику халепу через своє боягузтво, а інша, з якою я розмовляв зараз, рішучий і безжальний терорист, у якого були якісь свої плани. 
– Я сам вирішу цю справу, – пістоль досі був направлений мені прямо у груди. – Не плутайтеся під ногами.
– Я не філер, і не ворог вам, – сказав я, продовжуючи відступати. – Я на вашому боці.
– То приходьте завтра у Купецький сад, і побачите, що буде, – він знову якось знітився і спітнів. Рука з браунінгом почала поволі опускатися.
На мить в мене виникло бажання наскочити на нього, та придушити просто на місці, але ж не це було моїм завданням. Хоча, після останньої витівки підозрюваного, я вже почав сумніватися, що у цього вбивства є замовник.

Київ 2017-й рік

– Почалося! – у квартиру заскочив захеканий Сашко. Я підняв очі від книжки і зацікавлено подивився на нього. 
– Ну і заварив ти кашу, пацан! – він не стримував захват. – Знаєш, що я щойно бачив? Двох бугаїв, що ломляться в двері нашого ділка з першого поверху, та репетують, щоб він повернув їм гроші! Клянуся, пацан, твій план був, просто – геніальний!
– Інших не держу, – стримано відповів я, хоч всередині в мене все співало. – І що ти зробив з тими бугаями?
– Я? – ненатурально здивувався він. – З чого ти це взяв?
– Бо в тебе роздряпана правиця, ось з чого! Сподіваюсь, ти їх не сильно пом'яв?
– Ну ти й... Шерлок!
– Дякую, – я піднявся і підійшов до вікна. Два неохайних типа саме «зализували рани» на нашому подвір'ї. Мій друг – вправний боєць. Я це завжди знав, тепер знають і бугаї. – Що з твоєю частиною справи?
– То ж як раз йшов до тебе, щоб розповісти. Є надійна людина.
– От і добре, – я кинув йому свій телефон. Він машинально спіймав його і з подивом вирячився на мене. – Тепер йди, і віддай йому це. Тут всі докази – фото і відео, що я робив, коли ми їхали «за маздою», фото з лабораторії і оригінальна формула кінцевого «продукту». Цього повинно вистачити, щоб знищити цей бізнес. Принаймні, я на це дуже сподіваюся.
– А ти? – він все ще не розумів, хоч і почав щось підозрювати.
– А я, – я почав вдягатися, – поки що повожу їх за собою. – Боюся, мій шеф все ж таки зрозумів, хто саме зробив йому такий «подарунок». То ж через, – я глянув на годинник, – максимум півгодини сюди заявляться гості. То ж поспішай.
– Ми так не домовлялися, пацан! – різко сказав він, заступаючи мені дорогу. – Ми не домовлялися, що ти будеш ризикувати собою і виступати наживкою, лише поки я передаю справу поліції. Ти ж обіцяв!
– Я не пацан, а приватний детектив! І я роблю як краще, щоб наші старання не були марними. Подумай сам. Ти хочеш, щоб справу було закінчено? Тож мерщій біжи до тієї надійної людини, і прослідкуй, щоб все було зроблено, як належно. 
– Ні, ти просто зарозумілий шмаркач! Вони тебе вб'ють!
– По-перше, в цьому немає сенсу, по-друге, не встигнуть. Я піду в людне місце, наприклад у наше кафе на Узвозі. Трохи потеревеню з шефом...
– Ти дійсно думаєш, що здатний надурити його?
– Чом би й ні? До сього дня мені це вдавалося, – посміхнувся я. –  Якщо я добре його вивчив, а я добре його вивчив, профілактичні бесіди, більш схожі на допити, будуть проведені з усіма лаборантами, які мали відношення до синтезу інгредієнтів. Шеф вже шукає «крота», і буде великою дурістю мені зараз ховатися, а тим більше – засвітитися з людьми з поліції. Я мушу бути на виду. А от ти – інша справа. Ти можеш спокійно прямувати, куди хочеш.
Все ще вагаючись, він відступив від дверей, звільняючи мені шлях.
– Ти все це задумав з самого початку!
– Можливо, – знизав плечима я. – Хіба це не логічно?
Він поклав мій телефон у кишеню, натомість витяг свій і дав його мені.
– Добре. Нехай буде по твоєму. Знову – по твоєму! Будь на зв'язку.
– Авжеж! 
Я прочинив двері, і він сказав мені в спину:
– А про твою брехню ми ще поговоримо згодом.
Зачиняючи двері, я почув, як він з силою грюкнув кулаком по столу, і зрозумів, що по закінченні справи мене очікує великий прочухан. І чорт забирай, це теж було цілком логічно!

Київ 1911-й рік

Я неспішно прогулювався Купецьким Садом, іноді відчуваючи на потилиці теплий погляд Посередника. Мій круглий куратор вже встиг дістати мене до печінок, але у справі я відчував певний кураж і мав інтерес. Скоріше, до Багрова, ніж до вбивства прем'єр-міністра, тим паче, що воно відбудеться лише завтра.
«Історія – нелінійна», – почув я тихий шепіт над вухом, і краєм ока помітив круглий капелюх.
Та я вже це второпав! І розумів, чого побоювався Посередник. Що моя вчорашня бурна діяльність могла підштовхнути Багрова до вчинення замаху сьогодні, на прогулянці. І що тоді, от дідько, станеться з історією?! 
Так і кортіло сказати йому «а я попереджав», але товстун як відчував мій настрій і на очі не з'являвся.
Великий і нарядний натовп, мов бурхлива ріка, вирував навколо перших осіб Імперії. Я впізнав Миколу Другого, що був оточений тісним кільцем охорони, впізнав Столипіна – основний мій інтерес, та ще декількох осіб, яких бачив на сторінках підручників з історії.
Я не розумів, яким чином можливий замах при такій кількості людей та охорони.
Згодом я побачив і Багрова. Він прогулювався досить далеко від царя з прем'єр-міністром, що і не дивно. Пробитися до них було майже неможливо. Але він, схоже, все ж таки намагався. Його рука застигла у кишені – напевно, там був вчорашній браунінг.
Я почав штовхатися більш енергійно, намагаючись опинитися у нього за спиною.
– Що ви плануєте робити, якщо він почне стріляти? – з цікавістю спитав Посередник, вигулькнувши з натовпу поруч зі мною.
– А що ви пропонуєте? Спробувати його спинити?
– Он де, зверніть увагу, – він вказав мені на огрядного пана у формі з еполетами. – Це підполковник Кулябко. Багров знаходиться під його персональним патронатом. Вони спілкувалися вчора, після того, як ви пішли.
– Цікаво, тільки я бачу, що у Багрова пістолет у кишені?
Посередник знизав плечима:
– А що ви хотіли від поліції? Вони не бачать далі власного носа! – і знов кудись подівся.
Бісове створіння! Міг би і допомогти!
Хвилин через п'ять мені вдалося таки доштовхатися до майбутнього вбивці. Багров теж часу не втрачав і  був вже поблизу Кулябко. Я став за їх спинами, користуючись тим, що на мене не звертали уваги.
– Що ви тут робите? – холодно запитав Кулябко свого агента.
– Я... Мені до-до-доручили... – судячи з того, що Багров заїкався, це була та його особистість, з якою я  починав вчорашню розмову.
– Де ваші терористи? Коли я передавав вам квиток, ви казали, що вони будуть тут... – підполковник махнув рукою, наче не змозі сформулювати думку.
– З-з-бирати прик-прикмети...
– Так, збирати прикмети прем'єр-міністра. Яка маячня! Та хіба ж його портрет не можна знайти у будь-якій газеті? 
Підполковник роздратовано глянув на свого агента. Рука Багрова ковзнула по кишені. Я напружився.
– То що, підвести вас ближче? Щоб ви добре його розгледіли? – продовжував кепкувати Кулябко із свого агента.
– Н-ні... 
– Та ходімо вже!
Кулябко рішуче попрямував вперед, Багров підтюпцем потрусив за ним, щомиті витираючи спітнілого лоба. Я рушив слідом, гадки не маючи, що робити, якщо на сцену вийде той, інший, Багров. І ще для мене була загадкою досить дивна поведінка Кулябко. Навіщо він тягне Багрова ближче до прем'ра? Невже він ніколи не стикався із іншою його особистістю? У парубка в кишені пістолет, і підполковник таємної служби цього не бачить?
Вони зупинилися майже у десяти кроках від царя і Столипіна. Микола Другий підвів очі і обмінявся поглядом із Кулябко. Ох щось мені не подобається цей погляд!
– Ну? – роздратовано спитав підполковник.
Він здурів? Таке враження, що він... підштовхує Багрова до фатального пострілу?!
– Тобто, замовник Кулябко? – зацікавлено спитав Посередник десь зліва.
– Можливо. Але ж ми з вами не з тих, хто робить передчасні висновки?

Київ 2017-й рік

Я прийшов у кав'ярню на Узвозі, розташувався за столиком і замовив собі кухоль пива. Невдовзі до входу під'їхала срібляста шкода, з якої вийшов, хто б міг подумати, шеф. 
– Доброго вечора, Кирило, – він сів навпроти мене. – Радий, що ти відгукнувся на моє запрошення. Сподіваюсь, ти вже видужав? 
Я старанно удав доброзичливість та шану.
– Дякую, видужав. Радо прийняв вашу пропозицію повечеряти тут. Бачу, ви теж полюбляєте цю кав'ярню?
«Спробував би не прийняти!» – читалося на його обличчі, але вголос шеф сказав інше:
– Та якось... Знаєш, так! Люблю ввечері іноді гуляти історичним центром міста. Тим більше, коли в бізнесі є деякі проблеми.
Отже, вирішив одразу бика за роги.
– Мені є сенс хвилюватися? Плануєте скорочення штату?
Шеф розсміявся. 
– Не переймайся! Гарних співробітників я залишу. І грошима не обділю. А ти ж гарний співробітник, Кирило?
– Сподіваюсь, – я сьорбнув пива, даючи йому можливість вести бесіду так, як він вважав за потрібне.
Шеф щось мугикнув, покрутив головою, начебто йому тиснув комір, але я продовжував спокійно пити пиво і дивитися на нього наївними блакитними очима.
– Дещо... дещо сталося, Кирило, – шеф був вимушений продовжити розмову. – Те добриво, що ми виробляли...
– А що з ним не так? – можливо, я дещо поквапився з цим питанням, бо шеф гостро поглянув на мене.
– З ним все так, крім того, що формулу було зіпсовано, наші партнери отримали хибні дані, а замовники – негідний товар.
Оце вже було відверто.
– Нічого собі!
– І я би хотів знати, хто ж зробив нам таку послугу.
– Точно не я! – так гаряче запевнив я, що аж сам собі повірив.
– Точно не ти? – повторив за мною шеф. – Ти можеш позичити мені свій телефон? – Я витяг з кишені телефон. – Але ж це не твій! – здивувався він.
Дивись, який спостережливий!
– Так. Це не мій. Свій я позичив другові. Це його, – намагаючись зберігати спокій, відповів я.
– Тоді й не треба! – шеф піднявся. – Що ж, Кирило, вдалого тобі вечора, гарно відпочити.
– Дякую, – обережно відповів я. Я пройшов перевірку? Чи ні? Тоді де я проколовся?!
Шеф вийшов. Я посидів ще пару хвилин і теж вийшов на вулицю, де... мене вже чекали. Двоє кремезних хлопців підпирали тулубами стінку навпроти. Де ж я все ж таки проколовся?!
Стрімко повернувшись, я попрямував вгору по Узвозу. Вони рушили за мною.
– А розплатитися?! – зарепетував жіночий голос за моєю спиною. – Куди пішов, шмаркач, а де гроші?!
Декількох секунд було мені достатньо, щоб зрозуміти, що відбувається. Тепер я був законною здобиччю. Я перейшов на біг. Кремезні помчали за мною.
– Держіть злодія! – зарепетували позаду. 
Перехожі почали озиратися. Біжучи вгору по Узвозу, я вже розумів, що тут мене перехоплять «добрі самарітяни». Треба шукати інший шлях. Сходи до Замку Ричарда, що ведуть на оглядовий майданчик. Це шанс. Спущуся схилом до Подолу.
Перестрибуючи сходинки, я мчав залізними сходами на самісінький верх, позаду кряхтіли кремезні.
На оглядовому майданчику нікого не було, тільки за парканом вовтузилися робочі на будівництві новобудови. Я на мить зупинився перед невисокою огорожею, що відокремлювала оглядовий майданчик від крутого схилу.
– Стій, падла!
Шефові хлопці виявилися досить спритними. Але дурними.
– Стій, бо стріляю!
– А влучиш, баран? – не втримався я. Сашко казав мені якось, що за двадцять метрів влучно вистрілити з пістолету досить складно.
– Я смикнешся, влучу!
«Це я – баран», – промайнуло в голові. Бо вони ж потроху підходять, а чого чекаю я?
Я стрибнув через огорожу, зробив два кроки вниз по крутому схилу, не втримався на ногах, і покотився, намагаючись групуватися в падінні. Щось обпекло скроню, я зробив ще декілька обертів через плече і голову, а потім відключився...

Київ 1911-й рік. 1 вересня. Оперний Театр

Рівно о дев'ятій вечора я стояв поряд Оперним Театром. Все повинно було вирішитися тут, сьогодні, цього вечора. І моє майбутнє в тому числі. Чи зумію я вирішити задачу, яку поставив Посередник? Чи поверну я собі своє життя?
В театр пропускали по іменних квитках. У гаманці пограбованого мною позавчора пана такий був. Але ж мене цікавив Багров. Як він потрапить до театру? Нажаль, відповідь у мене була тільки одна – його проведе підполковник Кулябко. Тож, я майже готовий назвати Посереднику ім'я замовника вбивства. Але лишилося ще щось... Щось, що мене муляє, що проходить повз свідомість...
– Ви знаєте, як зайти всередину? 
Я обернувся. Поряд стояв Посередник, як завжди з цікавістю дивлячись на мене. Безперечно, хід моїх думок викликав у нього неабияку увагу.
– Звичайно. Зайти – то не проблема для мене, – сказав я. – Але я чекаю, коли зайде Багров.
– Та он же він!
Дмитро Багров саме заходив через парадні двері до театру. Я рушив за ним. На вході він пред'явив цілком звичайний квиток. Він міг отримати його лише одним шляхом – від свого куратора Кулябко. Я також зайшов до фойє і без жодних проблем прослідував за ним до залу. Багров розташувався у вісімнадцятому ряду, я – в дев'ятнадцятому. Давали «Казку про царя Салтана». Самодержець також був присутній. Я дивився не на сцену, я дивився на Багрова. 
У першому ж антракті його позвав до себе Кулябко. Вони про щось перекинулися декількома словами. Схоже, Кулябко відсилав свого агента. Чи не по мене? У сенсі – по Миколу Яковича?
– Звісно ж, це по вашу душу, – сказав Посередник з сусіднього крісла. – Визнаю, ви неабияк заплутали Багрова своїм візитом позавчора.
Я не зрозумів, це добре, чи погано? Але неабияк роздратувався:
– Ви дозволите мені працювати, чи так і будете коментувати кожну мою думку? 
– Вибачте, не можу стриматися! Бо ж історія добігає своєї розв'язки!
– Я йду за ним! – я підірвався зі свого місця і пішов до виходу. 
Багров вийшов, перейшов на інший бік вулиці Володимирської, я був просто за ним, але він мене досі не помічав. Мені що, станцювати перед ним, щоб він роззув очі?! Я тихенько свиснув і Багров нарешті мене побачив.
– Ти?! Якович?!
Тут, визнаю, я трохи тупанув. Коли ми бачилися в останній раз і я натякав, що я з поліції, Багров мені не повірив, а зараз я зробив все, щоб він впевнився, я теж терорист. Микола Якович, як я йому представився.
– Дмитро, нам треба поговорити. Заспокойся!
– Ні, – він витяг вперед руку, ніби хотів відштовхнути мене. – Ні, чуєш! Я сам, сам! Я сам повинен це зробити!
– Ні, ти не повинен...
Але він вже рвучко розвернувся і знов попрямував до входу в театр. 

Дорогу Багрову заступив жандарм.
– Ваш квиток надірвано.
– Так, але я... я... – Багров, наляканий, але рішучий в своєму прагненні потрапити всередину, він шалено пітнів, його руки трусилися. Дурень би не помітив, що з ним щось не так, а жандарм дурнем не був. Він вже потягся до зброї, але знову – невчасно, або навпаки, як подивитися – втрутився підполковник Кулябко:
– Що тут? Та пропустіть вже його, це моя людина.
Рука Багрова ковзнула по кишені, Кулябко проводив цей жест байдужим поглядом. Закладаюся, він знав, що у Багрова в кишені браунінг! І закладаюся, що чекав, коли на зміну цьому боягузу з'явиться та, друга персона, яка хоче утнути «щось екстравагантне». А може то я, сам того не бажаючи, підштовхнув Багрова до цього перевтілення?
Спектакль тривав. Імператор і прем'єр-міністр розташувалися в першому ряду. З вісімнадцятого за ними уважно стежив Багров. А за Багровим спостерігали двоє – я і підполковник Кулябко.
Закінчився другий акт. Імператор неквапом піднявся з місця, і я перехопив нетерплячий погляд, який він кинув на Кулябко. Та що ж тут у вас в біса коїться?!
 Кулябко жестом підкликав Багрова до себе. Ще кілька тихих фраз, різкий жест підполковника.
«Їдіть до дому!» – принаймні, я трактував це так. Невже друга персона сьогодні взяла вихідний, чим неабияк роздратувала Кулябко? Багров попрямував до виходу, і поки він йшов, спина його випрямлялася, а крок ставав все більш впевнений. Ні, дідько її забирай, не взяла!  
«Зараз», – прошепотів мені у вухо Посередник, ніби без нього я б не зрозумів! 
Кулябко з кимось розмовляв, а Багров раптом різко розвернувся і майже бігом повертався до зали. Я рвонув йому напереріз. Він прямував до сцени, де стояв прем'єр, розмовляючи з поважними панами. Зовсім поряд стояв імператор. За кілька кроків до них, Багров рвучко опустив руку в кишеню. Я відкинув всякі умовності і припустив що є духу, нечемно розштовхуючи оточуючих. І зрозумів, що не встигаю.
Браунінг, що позавчора дивився мені в груди, цього разу був наставлений на прем'єр-міністра. Той не ворушився. Рука вбивці не тремтіла. Я стрибнув.
Все сталося одночасно: його постріл, мій стрибок і ледь помітний крок вбік Столипіна. 
Ми з Багровим покотилися по підлозі.
– Я ж казав тобі не втручатися! – зашипів Багров, намагаючись скинути мене.
– Та пішов ти! – нічого більш розумного мені в голову не прийшло.
Але прем'єр, на диво, лишався на ногах.
«А я казав, що історія нелінійна», – прошепотів Посередник.
Дякую! Саме цієї інформації, і от саме зараз мені так не вистачало!
– Я все ж таки вбив його, – сказав Багров, вивільняючись. Його друга персона виявилася напрочуд сильною.
Але Столипін продовжував стояти. Я завадив вбивці зробити влучний постріл, і куля влучила в орден на грудях прем'єра. Радіти? Мабуть, не варто. Він стікає кров'ю. Пуля зрикошетила і увійшла в правий бік грудей. Його поранено, і сильно.
А Багров тим часом спокійно прямував до виходу. 
– Тримайте його! – роздався чийсь істеричний вигук.
Натовп ринув за терористом.
«Вбитий при спробі втечі», – промайнуло у мене в голові, коли якийсь високий жандармський чин замахнувся на нього шаблею. Але тут інший охоронник збив Багрова з ніг і буквально перекинув його через бар'єр у оркестрову яму.
Я стояв і дивився, як прем'єр-міністр повільно розстібає сюртук, під яким був зовсім скривавлений жилет. І яким розчарованим поглядом дивиться на затриманого Багрова підполковник Кулябко. А потім я підняв очі на самодержця і, витримавши секундну паузу, сказав Посереднику, що просто повинен був зараз стояти за моїм лівим плечем:
– Я готовий назвати головного замовника замаху на прем'єр-міністра. 
– Впевнені, пане Холмс?
– Так. Це його імператорська величність Микола Другий.

Десь і колись

Ми знову десь і колись. Сірий туман оточує нас з усіх боків. Мені важко дихати. Ні, я знову не можу зробити навіть подиху.
– Отже, пане Холмс, ви готові поділитися зі мною висновками? – Посередник, не кваплячись, розпалює люльку.
– Так, – кажу я, дивлячись куди завгодно, але не йому в очі. – З якої з трьох справ ви бажаєте почати?
– З трьох? Невже?
– От тільки не треба! Не треба прикидатися здивованим! У вас це погано виходить.
– То давайте почнемо з основної, – пропонує Посередник, простягаючи мені люльку, і все також, не кваплячись, починає розкурювати сигару.
– Отже, почнемо із справи прем'єр-міністра, – кажу я, беручи з його рук люльку і роблячи першу затяжку. Я не можу нормально дихати, але можу палити. Цікаво! – Очевидно, що головний замовник замаху – його величність Микола Другий.
– Ви готові довести це, пане Холмс? – Посередник не дивиться на мене, але я відчуваю напругу в його словах.
– Так. До речі, прем'єр-міністр вижив в нової версії історії?
– Ні. Він помер за чотири дні після замаху.
– Мені шкода. Сподіваюся, його вбивця цього разу надасть свідчення.
– Це навряд чи, пане Холмс...
– Кирило! Мене звуть Кирило. 
– Кирило... – Посередник піднімає очі на мене. – Він лише казав, що хотів зробити, дещо екстравагантне, і не міг вчинити інакше.
– Прикро. Мені він казав теж саме. Але це казала та його особистість, яка була належала божевільному терористу.
– А що, була ще інша?
– Звичайно! – Я затягнувся люлькою. – І завданням підполковника Кулябко як раз і було витягнути на світ божий того шаленого терориста. І надати йому можливість зробити влучний постріл.
– Докази? – швидко спитав Посередник.
Я знизав плечима. 
– Подумайте самі, Посереднику. Який в цьому сенс був для самого Кулябко?
– Може він ідіот? – припустив Посередник.
– Ви серйозно? А керівник київської секретної служби – ну той, що махав шашкою у театрі, намагаючись зарубати Багрова, він теж ідіот? А розпач, з яким самодержець дивився на пораненого, але живого Столипіна, і на пом'ятого, але, от же ж дідько, живого Багрова – то теж від ідіотизму?
– Тобто, – підсумував Посередник, – у вас немає нічого, окрім припущень, пане Холмс.
– Хто дав йому пістолет? – почав заводитися я. – Хто дав йому набої до того браунінга перед тим, як відправити до театру? Чому Кулябко провів його у театр вдруге, хоча жандарми намагалися його не пустити?
– А навіщо він його відіслав з театру? – швидко спитав Посередник.
– Щоб розхитати, – пояснив я. – Якби я не трапився йому на дорозі, там був би інший, підсадний, агент, що точно так же виконав би роль Миколи Яковича. Але так сталося, що я перший з ним заговорив. Багров, той, який перший, боягуз, він все ніяк не міг наважитися на фатальний постріл. А той жест Кулябко, що я трактував, як «йди звідси», насправді означав «роби вже свою справу».
– А імператор?
Я знизав плечима.
– Я не знаю, чим саме прем'єр-міністр так дошкуляв самодержцю, але очевидно, що це так. Судячи з його поведінки у театрі, Микола Другий був повністю в курсі спец-операції по усуненню Столипіна. Він постійно обмінювався поглядами з Кулябко...
– Обмінювався поглядами! – сплеснув долонями Посердник. – І як це можна пришити до справи?
– І він зовсім не злякався, – продовжив я. – В десяти кроках від нього терорист стріляє у його сановника, а самодержець навіть бровами не ворухнув. Думаєте, це від великої сміливості? Багрова повісять, а жандармських чинів – виправдають. От побачите.
Посередник надовго задумався, потім нарешті сказав:
– Добре, пане Холмс. Думаю, такі аргументи задовольнять мого клієнта. Ви впоралися. Моя черга виконати свою частину угоди.

Київ 2018-й рік

Я думав, що вже звик до витівок Посередника, але чомусь кожного разу не можу стримати безглуздого вигуку «Де ми?» Як, власне, і зараз. 
– Де ми?
– На кладовищі, – посміхнувся Посередник.
Я подивився навкруги: дійсно, тиха алея кладовища. І судячи по написам на пам'ятниках, ми вже у моєму часі. Я поплескав себе по грудях і з насолодою зробив перший нормальний подих. У моїй руці все також була затиснута люлька. Я роздратовано сунув її в кишеню. Посередник скривився.
– То ми йдемо до моєї могили? І що будемо робити? Сеанс оживлення трупа?
Посередник скривився знову.
– У вас немає могили, Кирило. Вас оголошено зниклим без вісті. Ми йдемо до вашого кенотафу.
– Дурня якась! – пробурмотів я. 
Посередник знизав плечима:
– Ви казали про три справи. З першою ми закінчили. Які інші два розслідування ви проводили, не поділитеся?
– Охоче, – розізлився я. – Почну одразу з висновків, якщо не заперечуєте. Я не вмирав. Не ламав шиї, і мені не прострілювали голову. І неважливо, в якому порядку. Я не знаю, як ви це зробили, щоб я опинився в тому місці, де не міг дихати, і де ми познайомилися, але ви пошили мене в дурні!
– Хибний висновок, – Посередник продовжував йти поряд, не дивлячись на мене. – Є багато речей, впливати на які я не можу.
– Але є і такі, на які можете, – кивнув я. – Дякую, що підтвердили.
Він зрозумів, що сказав зайве, і спохмурнів. 
– Добре, – продовжив я. – Хай мені таки прострелили голову, але чи не допомогли ви, часом, в цьому тим бугаям? Бо ж на диво влучний постріл вийшов! Для такої великої відстані. І я так вчасно затримався на кілька секунд перш ніж стрибнути через паркан. Інакше, я б встиг. Агов, Посереднику, я встиг би?!
– Мені конче був потрібен детектив, – тихо і якось невпевнено сказав Посередник.
Що це? Він виправдовується?
– То я правий?! – мене аж струснуло від злості. – Ви! Ви зробили таке зі мною тому що вам конче закортіло погратися у Шерлока Холмса?!
– Ні, Кирило! – він зупинився і твердо поглянув мені в очі, – це вам закортіло погратися у Шерлока Холмса! – Посередник перейшов у наступ: – Це ви втрутилися в справи наркоділків, і геть їх розстроїли. Справи, я мав на увазі, не ділків... Ваш друг вас попереджав, але ви були настільки... 
– Дурним? – я теж зупинився, дивлячись на нього зверху вниз і ледь утримуючись, щоб не вхопити за комір і не струснути, як шкідливого кошака.
– Скоріше – захопленим. А я... я просто скористався нагодою.
– Ви скористалися мною!
– Так, – схоже, йому набридло сперечатися. – Ми прийшли. Дивіться туди, – він махнув рукою на свіжий ряд могил. – Ось, що я хотів вам показати.
Я дивився. Ми стояли за деревами, і могли все добре бачити, а нас не бачив ніхто. Біля одного надгробка стояв Сашко. 

Київ 2018-й рік

– Власне, – сказав Посередник, – я хотів вам зробити одну пропозицію, але ви так розгнівалися, пане Холмс...
Я махнув рукою, щоб він стулив пельку. Мені було зараз не до нього. 
Тобто... як це... Чому?
– Тому що він почувається винним, – м'яко сказав Посередник. – Він старший за вас, він був солдатом, але кожного разу поступався вашим... хм... божевільним ідеям, допомагав у ваших витівках, відпустив вас самого того вечора, і ось до чого це призвело.
– До цього призвели ви, – обурився я. – А зовсім не мої, як ви кажете, божевільні витівки. Я можу бути вільним і... живим? 
– Впевнені, що вам цього хочеться?
– Глузуєте?! Ми ж домовлялися! Я вирішив вашу справу. Тож із власним другом якось сам порозуміюся. 
– Ви не вислухали мою пропозицію.
– Добре, – я привалився спиною до дерева, не зводячи погляду з Сашка. – До речі, це він встановив кенотаф? Скільки часу пройшло тут, поки я бігав і розкривав для вас вбивство сторічної давнини?
– Він. Рік. Отже...
– Отже, – перервав я Посередника, – я повертаюся до звичного життя.
– Це не те, чого ви бажаєте.
Я вже відкрив рота, щоб цього разу послати його досить грубо, але чомусь так і закрив, не сказавши ані слова.
– Подумайте, Кирило, – м'яко вів далі Посередник. – Як я вже казав, мені конче потрібен гарний детектив. Уявіть тільки, скільки справ я можу для вас знайти. Як розкриється ваш блискучий талант у цих справах, і скільки насолоди ви отримаєте від цієї розумової гри. Хіба це не цікавіше, ніж, – він кивнув у бік мого друга, – це?
Я зітхнув.
– Історія нелінійна, так?
– Що? – здається мені все ж вдалося збити з нього пиху.
– Ви все повторювали мені, Посереднику, що історія нелінійна, і я подумав... Чисто теоретично... Вашій нелінійній історії потрібні не тільки реальні люди. Їй також потрібні і літературні герої... – я повернувся до нього. 
Посередник навіть дихати перестав. Дивився на мене дуже уважно.
– І ось, одного разу, – продовжив я, – в цій нелінійній історії сер Артур Конан Дойль напише свої оповідання про детектива, який блискуче розслідує справи, ніколи не їсть під час розслідувань і, – я подивився на Сашка, котрий саме щось сердито виговорював моєму кентотафу, – має друга, який завжди підтримує його божевільні ідеї, хоч іноді і сердиться за них... І тоді коло вашої нелінійної історії – замкнеться.
Посередник кивнув, погоджуючись.
– Це була третя справа, над якою ви думали?
– Хто замовив вам Шерлока Холмса, Посереднику? Хто ваш справжній клієнт?
– Ви все дізнаєтеся, якщо пристанете на мою пропозицію.
– А якщо ні? – я знову подивився у бік Сашка.
– Мені буде дуже шкода, – просто відповів Посередник. – Бо ви мені до вподоби, Кирило, і дуже підходите. До речі, якщо хочете, – він також подивився на Сашка, – можете взяти його з собою. Мені однаково, де Холмс розшукає свого Ватсона.
– Прострелите йому голову, чи скините зі схилу?
– Ну що ви, ні! Звісно ж – ні! Є... інші методи, – він невизначено махнув рукою.
Я дістав з кишені люльку, покрутив її в руках.
– Я можу подумати?
– Так. У вас є три хвилини.
Я нарешті відліпився від дерева і зробив ще кілька кроків до свого кенотафу і Сашка, який вже збирався йти. Звісно ж, він мене не помічав.
– Що ж ти накоїв, пацан, що ж ти накоїв... – сердито сказав він, і мене скрутив напад такого сорому і такої огиди до себе, що я ледь встояв на ногах. – Як би ж ти міг... Ще один божевільний вчинок, пацан! Просто – будь живим... – прошепотів він, повертаючись, щоб йти геть.
– Дві хвилини, – сказав Посередник за моїм лівим плечем. – Всі – самі заплутані і самі цікаві – історії цього світу будуть ваші, Кирило! Тільки дайте згоду.
Я стояв, несила поворухнутися, дивлячись в спину другові, що невблаганно йшов від мене.
– Одна хвилина!
І тоді я зробив свій вибір. 

КРОК ДРУГИЙ. ВИМУШЕНИЙ. Зірвана башта.

Пролог. А люльку ту…

– Ти довго плануєш стовбичити в мене за спиною, – роздратовано спитав Сашко. – Не знаю, звідки ти взявся, чи це ти, чи твій нахабний привид, але я вже дуже хочу тобі врізати, пацан!
– Ти мене бачиш? – здивувався я.
– І тебе, і цього... круглого. Авжеж бачу, я ж не сліпий!
Посередник застиг біля мене з роззявленим ротом. А кладовище поволі огортав сірий туман десь і колись. Я занервував.
– Посереднику, ми ж домовились! 
– Це не я! –  Посередник дійсно виглядав спантеличеним. – Клянуся, пане Холмс...
– Що?! – Сашко, рвучко розвернувся. – Як ти назвав його, круглий?!
– Охолонь, – швидко втрутився я, – і озирнися. Ти бачиш, де ми?
– Я знаю, хто я і де я, – сердито відповів мій товариш. – А ось хто ти, і хто цей типчик, тут ще потрібно розібратися!
Типчик поспішно зробив пару кроків назад.
– Ваш Ватсон завжди такий знервований, Шерлоку?
– А от тобі я вріжу прямо зараз, – з насолодою пообіцяв Сашко. – Бачиш, я трошки не в гуморі через дурну витівку пацана, але з ним я потім розберуся, а ось ти... – тут він зрозумів, що в нього негаразди з диханням, в цьому дивному місці десь і колись, і ненадовго стулив пельку, намагаючись вирішити цю проблему, як найбільш суттєву.
– Не панікуй і просто розслабся, – ризикнув підказати я. – Тут завжди так.
– Здається, ваш друг не занадто радий вашому чудесному воскресінню, – їдко зауважив Посередник, натягуючи круглий капелюх на свою круглу голову і невдоволено виблискуючи такими ж круглими окулярами.
– Не радий? Та він просто вбити мене готовий від щастя! До речі, як ви нас сюди запроторили, аферисте?
– Кажу ж – це не я! – палко заперечив Посередник. – Ти так довго вагався, Кирило... – я схвально кивнув. Нарешті хитрий товстун називав мене власним ім'ям. – ...що це місце вирішило все за тебе.
– І за мене? – обурився Сашко, нарешті опанувавши дихання. – До чого тут я? Що за чортівня? Куди ви мене запроторили? Де кладовище, де могили?!
– Ви ще спитайте, де трупи, – огризнувся Посередник. – Пристаньте на мою пропозицію, і вам їх буде вдосталь.
– Що за пропозиція? – кисло спитав Сашко. – Та заховай ти, нарешті, ту кляту люльку! – визвірився він на мене, – бо зараз я її тобі... 
– Вже сховав! – я і не помітив, що весь час кручу в руках ту саму люльку, яку дав мені Посередник. – І не слухай ти цього хитрована, – менше за все я хотів, щоб в усі мої негаразди встряв ще й Сашко. – Ти тут взагалі ні до чого.
– Стули пельку, покійничку, – відрізав він. – З тобою ще буде окрема розмова, шукач пригод, щоб тобі!
Я вирішив прислухатися до пораді. Не такою я уявляв нашу зустріч.
– Значить так, хлопці, – серйозно сказав Посередник. – Схоже, вибору у нас немає. Ні в кого. Кирило занадто довго думав, а може, справа в вас, Олександре. Тож займіться наступною справою, цього разу – обидва двоє. Інакше звідси не піде ніхто.
– Це погроза? – недобре посміхнувся Сашко.
– Включи розум, хлопчику! – розлютився Посередник. – Я такий же заручник ситуації, як і ви! То дайте вже формальну згоду, і нумо до роботи.
– Пацан, де ти викопав цього типа, – втомлено спитав Сашко. – Можна я його закопаю назад, поки ми на кладовищі... Або що там треба зробити, щоб його нарешті позбутися?
– Взятися за справу, звичайно, – знизав плечима я. – Інакше він не відчепиться.
– От халепа! – простогнав Сашко.
– Поїхали, – нетерпляче сказав Посередник.

Київ 1908 рік. Доходний дім булочника Септера

– Так, – зосереджено промовив Посередник, зупинившись перед високим чотириповерховим будинком.
Вже деякий час вони мовчки йшли по місту. Посередник попереду, Кирило і Сашко за ним. Сашко постійно озирався і витріщався на Київ початку двадцятого сторіччя, а Кирило, як більш досвідчений, простував мовчки. Його довжелезна постать, як ліхтарний стовп, височіла над вулицею.
– Тут ви будете мешкати деякий час, – Посередник кивнув на будинок. – Я орендував трикімнатну квартиру на третьому поверсі на ім'я пана Кирила. 
– Навіщо – трикімнатну? – здивувався Сашко.
– Дві спальні і вітальня. Щось не так?
– Ми що, проведемо тут багато часу? – Кирило, як і завжди, вхопив саму суть.
– Це від вас залежить, панове. До вас прийде людина з поліції та надасть всі необхідні матеріали. Прохання до вас, пане Холмс, – Посередник підняв руку, попереджаючи заперечення, – не гнобіть його дуже сильно.
Кирило гнівно струснув головою.
– І не збирався!
– Авжеж, – пробурмотів Посередник.
– Я простежу за ним, – втрутився Сашко.
– Дякую, пане... Ватсон, – посміхнувся Посердник.
– Облиште ваші дурні ігри! Що це взагалі за прізвиська?!
– Ви не знаєте? – невинно спитав Посередник. – Не читали пана Конана Дойля?
– Я то читав, але до чого тут ваші постійні натяки? – Сашко скоса подивився на Кирила, який стояв з незворушним обличчям, і тільки рукою махнув. – Бачу, дехто вже погодився.
– Не сперечайся з ним, це марно, – порадив Кирило. І повернувся до Посередника: – Що це за будинок? Вулицю я, здається, впізнаю.
– Вулиця Бульварно-Кудрявська, дохідний дім булочника Септера. Я взяв на себе сміливість...
– Булочника?! – майже простогнав Сашко. – Ну що ж у вас гумор такий?! Як вас там...
– Звіть мене, як і ваш товариш, Посередником, – ввічливо нагадав той. – Якщо у вас виникли деякі алюзії...
– Та ні, чого б це?!
– ...то даремно, – Посередник, насунув капелюха поглибше на ідеально круглу макітру. – Всі збіги та співпадіння – випадкові.
Кирило нервово розсміявся. Сашко обурено подивився тепер вже на нього.
– Чого іржеш, детективе? Цей тип знущається з нас!
– Можливо, – легко погодився Кирило. – Але я вже, знаєш, звик. І мені цікаво...
«Цікаво» було безперечно зайвим зараз, бо Вартовий аж підскочив: 
– Цікаво?! Ми вештаємося майже за півтора сторіччя від дому, а йому, ти бачиш, цікаво! Що ти за людина така, Холмогоров?!
– Облиш, – відмахнувся Кирило. – Якщо вже так вийшло, і ми вскочили в пригоду, спробуємо хоч задоволення отримати.
– Слушно, – кивнув Посередник. – Отже, хлопці, сьогодні до вас завітає поліцейський детектив, справи якого кепські. Місто тероризує банда грабіжників. Серед потерпілих – багато поважних громадян. Детектив на грані відчаю і звільнення одночасно, і готовий будь на що, аби отримати допомогу. Як розкриєте справу, повернемося до моєї пропозиції і нашої угоди. Це зрозуміло? Олександре, Кирило? 
– Так, звичайно, – Кирило був просто вишукано іронічним, – Я вже мав з вами одну угоду, красно дякую!
– Клянуся! – палко заперечив Посередник, – Я мав і маю лише чесні наміри відносно вас, пане детектив! Але ж ви ніяк не визначитеся! – тут він гірко хитнув головою, ніби не вірячи, що таке відбувається саме з ним. – Крім того ваш приятель... – багатозначний погляд на Сашка.
– До чого тут взагалі я?! – не забарився з обуренням той. 
– Ще не знаю, але обіцяю з'ясувати це найближчим часом, – Посередник сердито набурмосився, – бо я дуже не люблю – не знати.
Сашко відкрив було рота, але Кирило встиг першим:
– Хотів би я почути, чим розплатився з вами за допомогу той поліцейський детектив! Чи його розплата ще попереду?
– Дозвольте я не буду ділитися з вами всіма своїми секретами, – Посередник був сама стриманість і скромність.
– Ясно, – Кирило повернувся до Сашка: – Тож ходімо обживати нашу нову квартиру... Ватсоне?
– Ходімо... Холмсе, – в тон йому відповів Сашко.

Василь Лесицький – сищик невдаха

– Кухня нічого собі, – Сашко неспішно пройшовся туди-сюди, розглядаючи нехитрий інтер'єр. – І господиня квартири теж до речі нічого, симпатична.
– То покоївка, дурко! – відгукнувся Кирило з вітальні. – А господиня, мабуть, якась поважна дама в літах. То ж, якщо маєш намір позалицятися до неї...
– Та пішов ти! – відмахнувся Сашко. – До речі, зви мене доктором при людях. Або Олександром.
– Чого б це?
– Бо ми серйозні люди, забув? Недолугий детектив та його вірний і кмітливий помічник.
– Чого це я – недолугий?
– А що – ні?
– Знущаєшся?
– Є трішки...
В двері постукали. 
– Я відчиню, – Сашко посунув до дверей. – Заходьте, пане...
До кімнати увійшов невисокий тип у картатих штанях і дещо закороткому піджаку. Свого капелюха, трохи схожого на капелюх Посередника, він тримав у руках. Чоловік був настільки тендітний, що більш скидався на підлітка.
– Вітаю вас, панове!
– Проходьте, – Кирило неохоче виліз із крісла, в якому зручно вмостився хвилину тому. – Ми попереджені про ваш візит. Я – Кирило Холм...огоров, а це мій друг і помічник – Олександр...
– Вартовий, – люб'язно додав новоспечений доктор.
– Василь Лесицький, – сказав новоприбулий. – Детектив поліцейського сискного  відділення. Мені рекомендували звернутися до вас у делікатній справі.
– Сідайте, – Сашко кивнув на стілець посередині вітальні. – Ми залюбки вас вислухаємо.
Самі ж Кирило і Сашко всілися у два крісла, що були зручно розташовані біля каміну, обличчям до гостя.
– Тобто, діло таке, – трохи зам'явся Лесицький. – Власне, панове, якби я міг впоратися сам...
– То ви б до нас не звернулися, – нетерпляче фиркнув Кирило, схиляючись до поліцейського. – Кажіть вже, Василю! Що у вас: вбивство, пограбування банку, крадіжка?
– Крадіжка, – похнюпився Лесицький.
– Таке... – Кирило трохи розчаровано відкинувся на спинку крісла, але, під докірливим поглядом Сашка, спішно виправився: – Ну, власне, крадіжка – це не така вже і проблема... Тобто, не така, щоб через неї лишитися посади.
– Дивлячись, що вкрали, та у кого, – ще більше похнюпився сищик. – А що ви скажете, пане Холмогоров, коли я скажу, що серед біла дня, прямісінько на вокзалі, був ганебно обікрадений тайний радник і помічник міністра внутрішніх справ?
Сашко присвиснув, і тепер вже Кирило докірливо подивився на нього.
– Не свисти, грошей не буде!
– А що, вони в тебе є?
– Розповідайте далі, – звелів Кирило. – Мені потрібні деталі.
– Платон Кулаковський, – покірно завів далі Лесицький, нервово крутячи в руках капелюха. – Прямував собі до Одеси потягом з Мінська. Сьогодні вранці потяг прибув до Києва. Платон Андрійович вийшов прогулятися по перону та випити кави. А коли повернувся до купе, його валіза вже тю-тю! – тут вже присвиснув Василь.
– Та не свистіть же ви! – ще більш роздратувався Кирило. – Що було у валізі?
– Це важливо?
– Ви знущаєтесь, Лесицький?
– Мене звільнять через цього чиновника, – похмуро сказав Василь, – навіть, якщо у валізі була тільки пара кальсонів.
– Але ж там було дещо інше? – Сашко схилився до нього, допитливо заглядаючи у вічі. – І через це ви так переймаєтесь, що... – він осікся, ледь стримавши: «продали душу Посереднику».
Бо чи потрібна Посередникові душа рядового сищика, то ще невідомо, а от що Лесицький вскочив у велику халепу, то вже очевидно.
– Я переймаюся, бо ця банда тероризує місто вже не перший місяць, – запально вигукнув Лесицький. – Бо ми закриваємо справи одну за одною. А газети цинічно шуткують, що поліції залишилося пильнувати лише вокзали, бо в місцевих красти вже нічого!
– Як в воду дивилися, – реготнув Сашко, за що отримав докірливого погляда від сищика. – Вибачте... І ніяких слідів злодіїв?
– В тому й проблема, що ніяких! Ми створили окреме відділення для розшуку цієї банди, але...
– Це очікувано не дало результату, – закінчив за нього Кирило. – Бо не відділення потрібно створювати, а мізками ворушити! Досить жалітися, Лесицький. Що було у валізі того чиновника?
Той зітхнув і після секундної паузи наважився нарешті на відповідь:
– Орден Святого Станіслава. 

Непроста розмова

Лесицький пішов, пообіцявши надіслати кур'єра з усіма матеріалами справи. Точніше, справ.
Кирило, повністю поринувши в образ великого детектива, вимагав матеріали не тільки ганебно пограбованого Кулаковського, але й всі попередні, що могли пролити світло на подвиги банди мазуриків.
– То візника доведеться винаймати, – заволав Лесицький.
– На трамваї доїде, – невблаганно відрізав Холмогоров. – Не розвалиться.
Сашко обурено закашлявся, але не справив цим належного враження на пихатого розумника.
– Як думаєш, – нетерпляче спитав Кирило, тільки но за Лесицьким зачинилися двері, – нам це по зубах?
– По зубах нарешті отримаєш ти, пацан! – Сашко розгнівано насунувся на Холмогорова.
Шалений темп подій досі не давав йому змоги як слід нагримати на Кирила, але це не означало, що всі безсоромні витівки зійдуть тому з рук. Так вважав Вартовий, і, звісно, був правий.
– Та припини... – про всяк випадок Кирило відступив від розлюченого друга. – Хочеш пояснень? То я надам, без проблем...
– Без проблем?! – аж підскочив Сашко. – Ах ти ж Шерлок недороблений! Пропадаєш на рік! З'являєшся, як привид, на кладовищі в компанії зарозумілого хвалька! Всі вважали тебе мертвим, щоб ти знав! І я, між іншим, вважав!
– Послухай, я тут ні до чого...
– А хто – до чого? Посередник?
– Так.
– А хто мені брехав?! Хто фактично усунув мене від нашої справи, хто відіслав до поліції з надуманого приводу, а сам... Сам побіг на зустріч власній загибелі! 
– Ну... – Кирило трохи винувато відвів погляд, задкуючи до крісла, – все це було в інтересах розслідування! До речі, чим воно закінчилися?
– Добре воно закінчилася, – Сашко все ще стискав кулаки, а отже – був небезпечний. – Ти все розрахував вірно.
– От бачиш...
– Я бачу лише те, що ти – справжнісінький гімнюк. Чи як кажуть в цьому часі – шлємазл.
– Де ти набрався таких слів, докторе? – здивувався Кирило. – І я не «гімнюка» зараз маю на увазі! 
– Я зрозумів, не викручуйся, і не переводь тему! Я хотів поговорити з тобою про всю цю чортівню, яку ти, як бачу, вважаєш цілком нормальною! – Кирило мовчки знизав плечима. – Хоч рік зараз який?! – Сашко вхопив зі столу газету. На першій сторінці великими буквами красувалося «31 березня 1908 року». – Ого! Далеко ж нас запроторило! Ладно... Вибачень, як і завжди, від тебе ж не дочекаєшся! 
– Вибач... – видушив з себе Холмогоров. Перепросити було нескладно, проте Вартовий бачив його наскрізь – винним він не почувався. – А щодо чортівні... – Кирило розсіяно почухав потилицю. – Чесно кажучи, ти не настільки здивований і обурений, як вдаєш.
– Ти не просто гімнюк, ти – ризиковий гімнюк! – сердито, але разом з цим і захоплено, промовив Сашко. – І з чого, дозволь спитати, такі висновки?
– Бо ти не був розгублений там, на кладовищі. Сердитий – так. Але не спантеличений. З цього я роблю висновок...
– Закрийся! Висновки, ти бач, він зробив... Якщо хочеш знати, я не одної хвилини не вірив, що ти помер, розумнику! Відчував, що ти викрутишся. Але щоб у такий спосіб?! – Сашко схопився за голову. – Знаєш, це занадто навіть для тебе! 
– Ти вже передумав мене бити? – невинно спитався Холмогоров.
– Ще одне слово – і я передумаю знову!
– Мовчу... 
Здається, мир між приятелями було поновлено, і Сашко вже набагато спокійніше поцікавився:
– То що думаєш про нагальну справу?
Кирило здивовано скинув брови:
– Ти хочеш почути якийсь аналіз до того, як ми подивимось всі матеріали?
– Ну а що робити? Сходити прогулятися? Так ти ж знову знайдеш ще якусь халепу!
– Припини нарешті! – застогнав Кирило, але Сашко був невблаганний. – Я тут, і я живий!
– От і добре. Тому – сиди тут, думай і доповідай мені про результати роздумів. Тоді є невеличкий шанс, що тижнів зо два ми може й потрапимо до дому. Звісно, якщо твій приятель Посередник знову не запроторить нас к чорту на роги розслідувати чергову невідкладну справу.
– Він може, – погодився Кирило. – І він – не мій приятель. Скоріше, роботодавець.
– Гарну роботу ти собі знайшов, поки мене поряд не було! 
– Не бурчи, – майже лагідно попросив Кирило, – Ми маємо справу з організованою бандою і це точно не поодинокі виступи окремих мазуриків. Справа на вокзалі не була імпровізацією, отже, вони мали «навідників» серед досить високих чинів поліції.
– Чому так думаєш? 
– Кулаковський – тайний радник міністра внутрішніх справ. Про його переміщення знали не так вже й багато людей.
– Можливо, він просто прошляпив свою валізу, коли покинув купе!
– Варіант випадковості також не можна виключати, – погодився Кирило. – Але я б поставив на навідників.
– І той і той варіант мені не подобається, – Сашко роздумливо пройшовся по вітальні.
– Так! А саме погане знаєш що? Вони не зупиняться на вуличних пограбуваннях, – Кирило теж підвівся з крісла і підійшов до вікна. – Якщо ми їх не спіймаємо, вони перейдуть до грабунку банків, магазинів і помешкань городян.
– І до таких милих твоєму серцю вбивств!
– Ти все ще сердитий на мене, – сумно констатував Кирило.
– Ще б пак, сердитий!
Відповісти Холмогоров не встиг.
– Панове! – пролунало з першого поверху. – Хлопці! Я піднімаюся до вас!
– Хто це? – Сашко здивовано глянув на Кирила. Той посміхнувся:
– А от схоже, і наша домогосподарка! Ну, пам'ятаєш, та, до якої ти збирався залицятися?

Пані Хана

На порозі виникла невисокої статури міцна жіночка середнього віку. В руках у неї була таця, на якій стояв чайник, чашки, тарілочка з печивом та розочки з м'ятним варенням. 
– А от і я, хлопці! Чи може звати вас – панове?
– Та звіть, як хочете, – посміхнувся Кирило, втягуючи носом смачний аромат свіжої здоби. – Якщо ви кожного ранку будете приносити нам такий сніданок, ми згодні будь на що!
– Ой-ой, – пробурмотів Сашко собі під носа. – І хто ще тут залицяється?
– Я не ваша домогосподарка, хлопці! – строго відрізала жіночка. – Тобто, я звичайно домогосподарка, але не ваша! Звіть мене пані Хана.
– Приємно, – Сашко чемно підвівся з крісла, непомітно пхнувши ногою свого менш тямущого друга. – Я – Олександр, а це – Кирило. Ми будемо мешкати тут деякий час.
– Так, я знаю. Пан, з дивним прізвищем – Посередник, мене попередив.
– Ви бачили Посередника? – здивувався Кирило, забираючи у Хани тацю і посуваючи стілець до столу. – Сідайте, будь ласка.
Сашко схвально кивнув. Пацан може бути ввічливим, якщо схоче. Або – якщо його пхнути!
– Дякую, – пані Хана швиденько вмостилися за столом. – Авжеж. Це ж він орендував для вас цю квартиру.
Кирило тільки спантеличено хмикнув.
– Що ж, хлопці, – Хана довгим ковтком допила залишки чаю, – не буду вас затримувати. Поводьтеся добре. Жінок не водіть, по стінах з пістоля не паліть.
– Та й не збиралися! – Кирило поперхнувся чаєм. – З чого такі думки, пані Хана?
– Ой, та знаю я вас, молодь!
Коли домогосподарка полишила квартиру, Кирило нетерпляче повернувся до Сашка.
– Що скажеш, помічнику?
– Про що? – з набитим печивом ротом промугикав той.
– Та годі вже жерти, Вартовий! Ти чув? Вона бачила Посередника!
– То й що? Я теж його бачив. Неприємний тип... Та це і про тебе можна сказати.
– Але ж в моїй попередній справі в цьому часі... Про мене?! 
– Круглий авантюрист був безтілесним духом? – Сашко удавано не помітив, що його шпилька досягла мети і трохи збила пиху з Холмогорова. – Ти так до пуття і не розповів, в яку чортівню ти без мене вплутався, пацан.
– Не те щоб зовсім безтілесним, – Кирило почухав потилицю, – але підозрювані та дозвільна публіка його не бачили.
– То може, Хана – не зовсім дозвільна публіка? – резонно помітив Сашко.
Кирило здивовано витріщився на нього:
– Вона – лише наша домогосподарка...
– У домі булочника, – перебив Сашко. – Ну же, детективе, ворухни мізками!
– Вона такий же герой цієї п'єси, як і ми з тобою, – повільно промовив Кирило, мимоволі складаючи долоні біля губ настільки характерним жестом, що тут же наразився на єхидний погляд.
– Легше, легше, Шерлоку! Дивись, як тебе затягує!
– Та пішов ти! – сердито підскочив Кирило.
– Може, вона і не головний герой, як ми з тобою, – Сашко не дав себе відволікти, – але і не масовка. Так?
– Виходить, що так.
– І що з цього випливає?
– Що... – зіниці детектива розширилися, але сказати він нічого не встиг.
– Хло-опці! – протяжно долинуло з першого поверху. – До вас відвідувач.
Це був обіцяний кур'єр з поліцейського відділку, навантажений паперовими теками, що той ішак на перевалі.
Кирило швидко відібрав рятівні папери у бідолашного хлопця і з ногами заліз назад в крісло, явно не бажаючи повертатися до попередньої слизької теми. Сашко тільки головою хитнув. Його друг волів прикидатися феноменально сліпим, не бажав бачити, в яку небезпечну гру втягнув їх Посередник, а хотів бавитися в розслідування дурнуватої справи сторічної давнини. І от що з ним робити?! Бити, сварити, або допомагати?
 – Що там? – не витримав він хвилин через десять. – Знайшов щось цікаве?
– Можливо, – Кирило зосереджено і швидко гортав папери. – Схоже, у нас є свідок пограбування у потязі.
– Свідок? Чому ж Лесицький про нього промовчав?
– Може тому, що він ідіот? – Кирило різко підвівся. – Досить теорії! Ходімо, побалакаємо з цим хлопцем.

На вокзалі. Небалакучий кочегар

Перевдягнувшись в одяг початку сторіччя, який дуже доречно знайшовся в їх шафах, і на диво підійшов кожному з хлопців, Кирило і Сашко пішки рушили до центрального вокзалу, який був розташований порівняно недалеко від дохідного дому булочника Септера. Порівняно, звичайно, із відстанями віку двадцять першого. В цьому часі для подолання кількох кварталів поважним панам пристало б винайняти візника.
В шухляді у вітальні Кирило знайшов чималу купу грошей, з якої, не вагаючись, витяг декілька купюр.
– То що там за свідок? – спитав Сашко, коли вони вийшли на Бібіківський бульвар і попрямували до вокзалу. – Що було в тих паперах Лесицького?
– Кочегар того самого потягу, дехто Іван Тимофіїв, як виявляється, бачив підозрілого молодика, який вийшов з вагону під час зупинки тут, в Києві, – Кирило швидко та впевнено крокував вулицею. – Бачив його і начальник потягу.
– Нічого собі! – присвиснув Сашко. – І при цьому поліція його не затримала?
– І при цьому він як крізь землю провалився. Якщо, звичайно, його взагалі хтось шукав, а не так, як це зазвичай роблять незграби з будь-якої поліції, – презирливо фиркнув Кирило.
– Легше, генію, – миттю осадив його Сашко. – З представником поліції ти познайомився лише сьогодні.
– Облиш, – відмахнувся Холмогоров. – Якби місцева поліція справлялася із своєю роботою, нас би тут не було.
«Нас би тут не було, якщо б ти сліпо не довірився тому пройдисвіту, Посереднику, у своїй жадобі до небезпечних пригод», – сердито подумав Сашко.
У приміщенні вокзалу вони попрямували до кімнати адміністрації. Точніше, Кирило попрямував, впевнено розмахуючи візиткою Лесицього, яку той залишив на їх столі.
– Мені треба поговорити з Іваном Тимофіївим, – без передмови почав він, тицяючи візитку сищика черговому по вокзалу. – Де я можу його знайти?
– На другому пероні, пан Лесицький, – відповів черговий, уважно вивчивши візитку. – Його потяг через півгодини відправляється до Москви. Він щось накоїв? 
– Ще не знаю, – процідив Кирило і вийшов з кімнати, лишивши чергового в деякому непорозумінні.
– О! Ти вправно вдаєш з себе сищика, використовуючи його візитку, – прокоментував Сашко, поспішаючи слідом. – Книжковий Холмс нервово палить у кутку.
– Він сам так подумав, а я тут ні до чого, – почав виправдовуватися Кирило. – Я лише хотів послатися на того Лесицького, але якщо вже так вийшло...
– То ти і скористався! Авжеж, я все зрозумів.
– Не треба тут зображати мою совість! – обурився Холмогоров. – Ходімо швидше, бо той Тимофіїв поїде.
На другому пероні біля паровозу вони побачили засмаглого хлопця з чорними від вугілля руками. 
– Он твій фігурант, – Сашко вказав детективу на хлопця.
– Іване! – окликнув його той. – Почекайте, маю до вас розмову.
– Ви хто? – підозріло спитав хлопець.
– Кирило Холмогоров, приватний детектив, – цього разу Кирило не став видавати себе за Лесицького, бо ж напевне, той вже говорив з хлопцем, та був йому знайомий.
– Якщо ви щодо крадіжки, то мене вже допитували у відділку.
– Це добре, але все ж таки, прошу приділити мені кілька хвилин.
– Гаразд, – трохи повагавшись, відповів Тимофіїв. – Давайте скоріше, бо потяг відправляється через півгодини.
– Добре, – поблажливо погодився Кирило. – Розкажи нам, Іване, чому ти не сказав у відділку, що парубок, якого ти зустрів на пероні три дні тому під час зупинки потяга, і який мав валізу, що була зовсім не схожа на його багаж, був твоїм знайомим? 
Тимофіїв закляк з відкритим ротом. Сашко теж витріщився на друга, не розуміючи, звідки той взяв інформацію.
– З чого ви це взяли, пане Холмогоров?
– Неважливо, з чого я це взяв. А важливо те, що коли я поділюся цим спостереженням з Лесицьким, ти потрапиш за грати, як співучасник пограбування. І це буде справедливо.
Тимофіїв похнюпився. Кирило нависав над ним довжелезною Немезидою.
– Власне, я зустрів свого шкільного товариша, Володьку Уласика. Він сказав мені, що їде в Миколаїв, на призов, що він записався до армії. І у нього в руках дійсно була валіза. Це все.
– І тебе зовсім не засмутило, що той Уласик – волоцюга і шибеник, який в житті нічого не робив? І що така валіза навряд чи могла належати йому?
– Я... я не подумав про це, – ще більше похнюпився Тимофіїв.
– О ні! Ти як раз подумав, – з цими словами Кирило рвучко розвернувся і пішов геть.
– Ще поговоримо, – загрозливо кинув кочегару Сашко і поспішив за другом.

Ти мене пограбуєш

– І що то було? – захеканий Сашко наздогнав детектива аж на виході з вокзалу. – Що сталося? Чого ти так наїхав на хлопця?
– Ти не зрозумів? Бо він і є той самий «навідник»! 
– А чого ж тоді ти його відпустив?
– Бо поки що не можу цього довести. Ходімо, треба знайти того Уласика. Зараз він – єдина нитка, якщо, звісно, він ще живий і не поїхав з міста.
– Стій! – Сашко вхопив друга за лікоть і застиг посеред вулиці, вражений несподіваною думкою. – То Тимофіїв знав того типа, що стирив валізу?!
– Дійшло, – Кирило акуратно вивільнив лікоть, але надалі крокував вже повільніше.
– Е-е... То ходімо до Лесицького, хай заарештує Тимофіїва та витрусить з нього правду.
– Не городи дурниць! Нічого той Лесицький не витрусить.
– Чому це? – Сашко вирішив пропустити «дурниці» повз вуха.
– Тому що Тимофіїв скаже, що Уласика не впізнав, не був впевнений, чи ще що... І ми пошиємось в дурні. Власне, як і поліція, – Кирило клацнув пальцями перед носом у Сашка.
– То в тебе є план, розумник? – спитав той.
– Звісно. Я вже казав, треба розшукати Уласика.
– Геніально! – сплеснув руками Сашко. – От так просто?
– От так – просто.
– Може розкажеш, як ти вичислив, що Тимофіїв був знайомий з тим крадійком?
– Може й розкажу. Але пізніше.
– Гей, пацан!
– Тихо! – перервав його обурення Кирило. – Все розповім, але згодом. А зараз у нас багато справ.
Сашко приречено зітхнув. Друг чи то перетворювався на геніального хвалька з шаленою швидкістю, чи завжди таким був, і зараз просто дав волю власній натурі.
Натура, між тим, зосереджено здвинула брови, прибуваючи в суто детективних роздумах. 
– Може, чаю? – спитав Сашко, кивнувши на відкриті двері трактиру, повз який вони як раз проходили. 
– Чом би й ні, – знизав плечима Кирило. – Я саме хотів дещо пошукати в інтернеті... А, чорт! Чого ти іржеш?! Та ну тебе...
Вони увійшли у трактир, замовили по пиву і мовчки всілися біля вікна. Кирило, здається, все ще ображався за недоречний сміх, Але Сашко вирішив не звертати на це уваги. Він просто зобов'язаний зараз Холмогорова трішки заземляти, бо через задертого носа той скоро дороги перед собою не бачитиме.  
– Якби я справді був Холмсом, – нарешті порушив тишу Кирило, побачивши, що його набурмосена пика геть не справляє враження на Сашка, – то зараз дав би завдання своїй мережі безхатченків знайти того Уласика. Але, нажаль, я – не він.
– Не на жаль, а на щастя, – відгукнувся Сашко. – Бо характер в тебе – ще більш нестерпний. Якщо таке взагалі можливо.
Холмогоров мовчки знизав плечима і демонстративно сьорбнув пива.
– Але, – вів далі Сашко, – я не зрозумів, а що нам заважає обзавестися власною мережею безхатченків?
– Мабуть те, що вони не стануть розмовляти з такими гарно вдягненими паничами, як ми, – відповів Кирило.
– То можна перестати бути гарно вдягненими паничами. Хоча б одному з нас.
– До чого ти ведеш? 
– Наприклад, я міг би натягти на себе лахміття та покрутитися серед місцевих жебраків, може що б і визнав.
– О ні! – Кирило збуджено скочив із стільця. – В мене є кращий план!
– Який це? – недовірливо підняв брови Сашко.
– Крутитися серед місцевих жебраків тобі доведеться декілька днів, перш ніж вони почнуть довіряти тобі. 
– І? Ти що, кудись поспішаєш?
– Авжеж, я поспішаю, – нетерпляче закричав Кирило. – Ті бовдури з поліції досить вже втратили часу, і слід Уласика холоне з кожною хвилиною. То ж ми зробимо краще: ти пограбуєш мене.

Будемо ловити на живця

– Я тебе – що? – не вірячи своїм вухам, перепитав Сашко.
– Пограбуєш, – повторив Холмогоров, риючись у гаманці і кладучи на стіл гроші за чай. – Щось не так?
– Е-е... Ну-у... Взагалі-то...
– Ходімо, тобі потрібно переодягнутися, – Кирило підвівся і першим вийшов з трактиру.
– Гуляли, хлопці? – зустріла їх біля дверей пані Хана.
Кирило мовчки кивнув і пройшов повз неї. Хана проводила його докірливим поглядом, і Сашко відчув необхідність загладити поведінку друга.
– Ходили у справах, пані Хана! – привітно відгукнувся він, зупинившись поряд з домогосподаркою.
– Що ж це за таємничі справи, Олександре, що до вас поліцейські інспектори навідуються? – перепитала Хана.
– Хм... Ви спостережлива жінка!
– Поживете з моє, молодий чоловіче, також станете спостережливим, – дещо кокетливо відгукнулася Хана.
– Добре, піду я, – знітився Сашко.
Зайшовши в кімнату, Кирила він там не застав. Визирнув у вікно і побачив Холмогорова на задньому подвір'ї. Той завзято стрибав посеред багнюки.
– Що ти робиш, пацан?! 
– Як, що? Одяг тобі готую!
– Чого?! – майбутній жебрак миттю зкотився по сходах на двір. – Ти що, всерйоз думаєш, що я це вдягну?
– А як ти думав стати схожим на жебрака? – Кирило обережно, двома пальцями, витяг з багна піджак і задоволено дивився на результат своїх трудів.
Декілька секунд вони обоє тупилися на зіпсовану одежу, потім Сашко обережно кашлянув.
– Знаєш, я думаю, злодію не обов'язково бути вдягненим як жебрак.
– То ти згоден мене пограбувати? – зразів Кирило.
– Ще декілька таких витівок, і я буду згоден тебе вбити! – щиро відповів бідолашний помічник божевільного детектива.
– Не треба нам таких жертв, – Кирило поклав залишки одежі назад у грязюку, і вони піднялися в квартиру.
У своїй шафі Сашко розшукав картатий чистий піджак і таку ж кепку, яку натягнув майже на носа.
– Ну що, я схожий на злодія?
– Ти схожий на ідіота, – розреготався Кирило.
– Та пішов ти!
– Ні, краще йди ти. Покрутися трохи на вокзалі сам, я підійду згодом.
– Може хоч ножа взяти? Ну, тобто, злодій я, чи не злодій?!
Кирило загадково посміхнувся, прослідував до вітальні і з тої ж шухляди, з якої вранці дістав купу грошей, витяг маленького револьвера.
– Тримай-но. Впораєшся?
– Я був на війні, пацан! – презирливо фиркнув Сашко. – На відміну від тебе.
– Ти був лікарем, – серйозно відповів детектив, пропустивши «пацана» повз вуха. – До того ж, цій зброї вік одроду.
– Впораюся, – впевнено кивнув Сашко. – Ще й тебе навчу, якщо хочеш.
– Хочу, – погодився Кирило, – бо тут їх два. Подякуємо Посереднику.
– То дивися уважно, – і Сашко заходився розбирати зброю, демонструючи другові кожен свій рух. Кирило тільки зосереджено сопів, бо зброю в руках тримав перший раз у житті. 
– Добре, – сказав Сашко, коли настанови було закінчено. – Отже, я йду до вокзалу, ти приходиш згодом, вдягнений як поважний панич. І що – я лізу до тебе в кишеню?
– Ти маєш придивитися до вокзальної публіки, напевне там будуть і мазурики. А лізти до мене в кишеню треба у одного з них на очах. Потім – чекай, до тебе підійдуть і запропонують поділитися.
– Ага, – кивнув Сашко. – Тут-то я його і...
– Ти що, здурів?! – злякався Кирило. – Навіть не думай! Ти поділишся здобиччю, і потоваришуєш з вокзальними злодюжками.
Тобто, будемо ловити на живця! – підсумував Вартовий.

Як давно ви знаєте Посередника?

Як тільки за Сашком закрилися двері, Кирило й думати забув про ідею пограбування улюбленого себе, яку тільки що так завзято просував. 
Не те, щоб зовсім забув, скоріше відклав на декілька годин кудись в підвалини, чи то горища, свого мозку. Зараз Холмогорова цікавив дещо інший персонаж їх історії. А що це – саме історія, а вони в ній – персонажі, він наразі не сумнівався. Але й не дуже через це переймався. І не розділяв остраху й гніву Сашка відносно Посередника. У кожного свої інтереси. Посереднику був потрібний детектив, детективу – потрібний напарник. А напарнику потрібен дім і... домогосподарка в ньому! 
Безтурботно насвистуючи, Кирило спустився на перший поверх, щоб поговорити з пані Ханою, яку так неввічливо відшив напередодні.  
Та зустріла його привітною усмішкою. Злопам'ятності явно не було серед вад характеру домогосподарки, чого не скажеш про її балакучість!
– Налити вам чаю, молодий чоловіче?
– Не відмовлюся.
Декілька хвилин вони пили чай мовчки, потім Кирило обережно поставив чашку на стіл і перейшов до цілі своєї розмови, намагаючись лише, щоб вона не дуже скидалась на допит.
– Як давно ви знайомі з Посередником, пані Хана?
– Та що ви таке кажете, пане Холмогоров! – сплеснула долонями та. – Я й гадки не мала про існування цього поважного пана, допоки сьогодні вранці він не з'явився на моєму порозі, щоб орендувати цю квартиру для вас з товаришем.
Кирило подумав, що міг би навести як мінімум три факти, що вказують на те, що домогосподарка відверто бреше йому в вічі, але чи варто засмучувати літню жіночку своєю дедукцією? 
– Та що ви кажете, шановна! – іронічно хмикнув він. – Знаєте, перша частина вашого спічу була куди як більш схожа на правду, ніж друга.
– Весь мій спіч схожий на правду, – сердито відрубала пані Хана і раптово осіклася. 
Кирило знову хмикнув і кивнув:
– Так. Весь ваш... спіч. Лише схожий. На правду.
– Моя промова, – швидко виправилась пані Хана. – Я навіть не знаю, що таке, цей ваш «спіч». Ви дуже дивно говорите, молодий чоловіче. І до речі, на що ви натякаєте?! Що значить, «лише схожий»?!
– Вибачте, обмовився, – Кирило повернувся до застиглого чаю. В принципі, він і так дізнався про все, що хотів. Достатньо, щоб зробити висновки.
– Тож, ми порозумілися. От і добре! – пожвавішала пані Хана. – А скажіть но мені, чому це до вас сьогодні аж двічі приходили поліціянти, пане Холмогоров. Ви що, не в ладах із законом? Таких орендарів мені не треба!
– Ми в ладах, навіть більше того, – втішив її Кирило. – Власне, про це я теж хотів з вами поговорити.
– То інша справа, – заспокоїлась домогосподарка. – Розказуйте, не тягніть!
Він не тягнув. Шукав лише, куди слово вставити!
– Скажіть, пані Хана, якщо б вам потрібно було розшукати коштовну річ, яку по необережності втратив один ваш... товариш, куди б ви пішли по інформацію про неї?
– Ви щось втратили? – здивувалась пані Хана. – Чи може ваш друг Олександр?
– Не зовсім ми, – зам'явся Кирило.
– Чого ж розшукуєте? О! Зрозуміла! – сплеснула руками вона. – То ось чому до вас приходив пан інспектор! Ви детективи, хлопчику?
– Очевидно, – невдоволено буркнув той. – То куди б ви пішли, пані Хана?
– Є дуже багато місць у Києві, куди можна було б піти, – замислилась та. – Можете навідатись на єврейський базар або на Сінний. Хоча... – вона звела очі в гору. – На злодійський ринок як раз ходити не раджу.
– Злодійський – це Сінний?
– Так. Ви не знали?
– Ні, – повагавшись, відповів Кирило.
– Ви що, не киянин?!
– Корінний! – щиро запевнив той. 
– Не брешете? – хитро примружилася вона.
– Я ніколи не брешу!
«Просто іноді кажу не всю правду».
– Дивно... Ну добре, облишимо, – махнула рукою домогосподарка. – Тож, пане Холмогоров, якщо річ дійсно коштовна, прогуляйтеся до кондитерської Семадені, що на Хрещатику.

Пограбування на вокзалі. Горе злодії.

Пораду пані Хани Кирило взяв до уваги, але відклав на майбутнє. А зараз саме час було йти на власне пограбування. 
Поки він говорив з домогосподаркою, Сашко повинен був вже зорієнтуватися на місцевості і тепер із нетерпінням чекає на свою жертву, як і було домовлено, на вокзалі.
Холмогоров знов поліз у шафу, критичним оком накинув на стрункі ряди одежі, покликав на допомогу пам'ять, і нарешті вдягнувся в білу сорочку, чорні штани та темно-синій піджак. На шию, повагавшись, замість краватки пов'язав синю хустку. 
– Вільний художник, – скептично прокоментував він своє відображення у дзеркалі. У кишеню штанів засунув револьвер, взяв до рук портфеля і швидко збіг сходами.
– Ви у кондитерську Семадені? – гукнула йому пані Хані.
– Ще не знаю, – як завжди чесно відповів Кирило.
Врешті решт, після вокзалу він дійсно міг забігти і до Семадені.
Вже знайомою дорогою через Бібіківський бульвар, Кирило швидко достався до цілі, зайшов всередину великого приміщення вокзалу і зупинився, вагаючись, що ж робити далі.
Сашка він помітив трохи згодом. Квола постать, що притулилась до стіни біля прилавку з газетами, низько насунула кепку на лоба та лузгала насіння. Мазурик якийсь, а не його рішучий і підтягнутий товариш – у минулому військовий лікар.
«А ти ще й артист!», – Кирило неспішно підійшов по газету.
– Цигарки не знайдеться, – хрипким голосом спитали його над вухом.
– Не палю, – відрізав Кирило, обертаючись.
Сашко стояв просто перед ним, ліниво хитаючись з п'ятки на носок і тримаючи руки в кишенях. Обличчя його було розслабленим і якимось дурнуватим.
Декілька секунд хлопці пильно дивилися один одному в очі. За спиною Сашка в десятку кроків Кирило помітив двох мутних типів, що, здавалося б, зовсім не звертали уваги на сцену біля газет, але насправді – уважно стежили за нею.
– Вибачте, паничу, – неохоче процідив Сашко, відступаючи на крок.
– Прошу, – Кирило знову повернувся до нього спиною, уважно вивчаючи пресу. 
«Давай же! Дій!»
Злодій, чесно кажучи, з Сашка був так собі. Кирило вперто робив вигляд, що нічого не відчуває, хоча тільки мертвий не відчув би, коли б йому так лізли в задню кишеню штанів, куди Кирило заздалегідь поклав гаманець.
– Припини лапати мене за дупу! – нарешті не витримав він, намагаючись говорити пошепки.
– Навіщо ж ти так глибоко його туди запхав?! – просопів Сашко.
– Бо інакше він вивалювався!
– А навіщо ж такі тісні штани натягнув, дурко?!
– Які були, такі і натягнув! Давай скоріше вже!
– Та я ж намагаюся!
Раптом майже над вухом пролунав басовитий рев:
– Що це ти робиш, паскуднику?!
Сашко відсахнувся від Кирила, але було запізно – його за руку міцно тримав городовий.
– А ви що, паничу, рота роззявили та газетки роздивляєтеся? – гримнув він на Холмогорова. – Чи не відчуваєте, що вас грабують просто серед білого дня?
Кирило з сумом подивився у бік типів, що миттєво випарувалися, і роздратовано огризнувся:
– Не твоя справа, копе!
Сашко закотив очі, городовий вирячився на нахабного панича.
– Як ти назвав мене, синку?
Незважаючи на лютий погляд Вартового, Кирила понесло далі:
– Я назвав тебе копом, тобто фараоном. Не знаєш таких слів? То може підеш повчишся, перш ніж повчати інших?
– І-ді-от! – тихо, майже по складах, вимовив Сашко. 
– Що ж, паничу, ти добазікався, – перервав слововиверження детектива городовий. – У відділок. Обидва. Там розберемося, – і вільною рукою вхопив Холмогорова за лікоть.

Прикре фіаско

При виході з приміщення вокзалу Холмогоров роздратовано вирвав лікоть з рук поліцейського і тоскно подивився на Сашка. Той лише плечима знизав.
– Може залагодимо миром? – нерішуче спитав Кирило.
Фараон лише обурено фиркнув. Так вони й дійшли до поліцейського відділка, де Кирило дістав з кишені візитку Лесицького і зажадав вести його прямісінько до інспектора.
– То ви, паничу, бачу, дуже поважна особа, – іронічно помітив городовий, але Лесицького все ж таки викликав.
– Бачу, справи просуваються, – сказав Лесицький, тільки но зайшов і побачив киплячого від обурення Кирила, сумного Сашка та розлюченого городового. – Ви можете йти, – кивнув він службовцю. – Тут я сам розберуся.
Як тільки за городовим зачинилися двері, Кирило перейшов у наступ:
– Ваші люди заважають мені працювати, Лесицький!
– А що ви такого утнули? – посміхнувся той.
– Ти ба, людина з тобою менше доби знайома, а вже знає, що від тебе можна чекати чого завгодно! – не витримав Сашко.
– Доброго дня, Вартовий, – чемно привітався Лесицький. – Не впізнав вас у цьому вбранні.
– От тобі! – фиркнув Кирило. – Лесицький, взагалі то ваш співробітник зірвав нам не аби що, а  проникнення в банду.
– Он як?! А то було проникнення?
– Продумана операція, – зітхнув Кирило. – Ми були за крок до мети, як тут... – і він драматично замовк на півслові.
– Не мели дурниць! – обурився Сашко. – Визнай вже, що то була маячня! 
– Ваш товариш має рацію, – кивнув Лесицький. – Не знаю, як і куди ви там збиралися проникати, але вокзальні злодюжки вкрай неохоче приймають чужих.
– Ну, якби цей недумок... вибачте, мій помічник Вартовий, таки спромігся витягти гаманець з кишені моїх штанів, думаю, справа пішла б краще, – не вгамовувався Кирило.
– Ваш товариш має навички кишенькового злодія?
– Ні, але...
– То ж, якщо це побачив городовий, чому ви думаєте, що мазурики не бачили, що він діяв вкрай незграбно?
– Та напевно бачили, – сумно підтвердив Сашко.
– То ж шукайте інші шляхи для розслідування, – підбив підсумок Лесицький. – Як це роблю я.
– А що ви, до речі, робите? – спитав Кирило. – У вас є ім'я підозрюваного, чи може, ви знаєте, кому він передав Орден Святого Станіслава?
– Ні, – вимушений був визнати Лесицький. – Ми топчемося на одному місці.
– То запишіть, – дещо зверхньо кинув Холмогоров: – Володимир Уласик. Це його бачив на пероні з валізою свідок, якого, до речі, ви теж допитували. Але вам він нічого не сказав.
– Справді? Чому?
– Ви мене питаєте?! Оголосіть у розшук цього Уласика, якщо ще не пізно. І скажіть, де в місті можна купити крадені речі?
– Та про що ви кажете, пан Холмогоров! – обурився Лесицький. – Ми слідкуємо і ведемо невпинну роботу...
– Облиште! – на цей раз вже Сашко перервав поліцейського інспектора. Свою кепку він давно зняв і поклав на стіл, і вже був більш-менш схожий на себе. – Давайте без цього лицемірства. Ви знаєте. Де?!
– На злодійському ринку, – зітхнув той. – Ми намагаємось перехоплювати продавців краденого на підступах до ринку, але якщо хтось вже потрапив всередину, тих ми не чіпаємо.
– Цікава схема! – здивувався Сашко. 
– Корупційна! – вставив Кирило.
– Та що ви таке кажете?!
– Що за ринок? – наполегливо перепитав Вартовий.
– Сінний, – відповів за обуреного інспектора Кирило. – Не хвилюйся, я вже роздобув інформацію. Але сумніваюся, що таку коштовну річ, як Орден Станіслава, будуть продавати там. Що ж, – він підвівся, демонструючи, що розмову закінчено. – До побачення, пан Лесицький. Побачимося завтра. Можливо, в мене вже будуть добрі новини.
– Тільки не намагайтеся більше влаштовувати ніякі проникнення, а тим більше, продумані операції, – порадив Лесицький, коли друзі були вже на порозі.
Кирило спалахнув і відкрив було рота, щоб дати достойну відсіч, але Сашко міцно двинув його ліктем по ребрах і поки Холмогоров ловив ротом повітря, відповів:
– Не хвилюйтеся, інспектор. Я за ним простежу.

Кондитерська Семадені

– Уф! Я на сьогодні вже набігався, – Сашко впав у крісло і простяг ноги до каміну. Ані вогню, ані навіть дров там не було, але символічність цього жесту мабуть заспокоювала бідолашного помічника занадто прудкого детектива.
– Ми нікуди не просуваємося, – Кирило вмостився на підлокітнику іншого крісла і нервово постукав по ньому довгими пальцями. – Це не діло...
– Пропонуєш знову кудись бігти? – Сашко втомився і не приховував цього. – Може досить на сьогодні? Посидь, подумай...
– Є ще одне місце, куди б я хотів навідатися сьогодні.
– Що ще, дотепнику?
– Не сердься, – примирливо сказав Кирило. – Поки ти відпочивав на вокзалі...
– Я – що, вибач на вокзалі?!
– Ну добре, поки ти невдало зображав крадія на вокзалі.
– Нагадати, чия то була ідея?
– Гаразд, я помилився, – скривився Кирило. – Я вважав, що витягти гаманець з  моїх штанів, то посильна для тебе справа.
– Не наривайся, пацан, – почав сердитися Сашко. – Визнай вже, що то була дурна ідея.
– Ні, то був незграбний виконавець.
– Гаразд, – Сашко піднявся з крісла і попрямував в спальню. – Далі без мене! – пролунало звідти. – Я йду спати.
– Ну й біс з тобою, – пробурмотів Кирило. – Те ж мені, доктор Ватсон! От, той, справжній...
Але, оскільки нікому було слухати, що зробив би справжній канонічний помічник великого детектива, то Кирило замовк, подумав кілька секунд, тихо встав, перевірив зброю і гроші в кишенях і попрямував на вулицю. 
Те місце, що він хотів відвідати сьогодні, була кондитерська Семадені, про яку раніше сказала йому пані Хана. З її туманних натяків Кирило зрозумів, що є невеликий шанс зустріти там крадену річ. І чим більш вона коштовна, тим шанс той більше. Але він й гадки не мав, як це зробити. Ну не заявлятися ж туди з об'явою «куплю орден Святого Станіслава»! Хоча...
– Можна по пиці отримати, але можна ж і купити! – пробурмотів Кирило, прямуючи до Хрещатика.
Він знову обійшовся без візника і швидко крокував по темним вулицям пішки. До кондитерської дістався без пригод, штовхнув важкі двері і зайшов всередину. 
В напівтемній залі погляд притягували білі мармурові полиці над прилавком, де рядами були викладені численні шкатулки, сердечка, скляні дзвоники, великі таці, на яких був і шоколад, і смажений мигдаль, і різноманітні фрукти. А за круглими мармуровими столиками поважна публіка пила каву, шоколад, розмовляла, читала газети та чекала на своє замовлення.
Холмогоров здивовано присвиснув. Не таким він думав побачити «притон», де можна знайти крадену коштовність.
– Однозначно – по пиці, – подумав Кирило.
До нього підскочив офіціант.
– Панич бажає кави, шоколаду? Чи може – партію у більярд?
– Останнє, – кинув Кирило, розгледівши у глибині зали великий більярдний стіл. – І принесіть мені кави. 
Судячи із здивованого погляду офіціанта, каву тут зазвичай пили лише за столиками, але Холмогоров вирішив, що не буде підстроюватися під моду сторічної давнини.
В більярд тут грали «на виліт». Кирило прилаштувався за столик поряд із гральним столом і поволі сьорбав каву, чекаючи на свою чергу. Нарешті, один з гравців, невдоволено фиркнувши, відрахував гроші своєму супротивнику, огрядному мужчині у білій сорочці і чорних штанях, в деяких місцях вже вимазаних крейдою. 
– Прошу, – сказав той, широким жестом запрошуючи Кирила до гри.
Холмогоров піднявся, скинув піджак і мовчки зайняв місце за столом.
– Почнемо?

Виграшна партія

– Ви мене геть розгромили, паничу! – вже третій супротивник відійшов від більярдного столу. 
На столику, за яким Кирило пив каву перед початком гри, вже лежала чимала купа грошей. Туди ж він недбало кинув черговий виграш. Майже вся кондитерська згуртувалася біля більярду. Напої і наїдки офіціанти теж носили до ігрового столу.
– Нудно, – сказав Холмогоров, ні до кого конкретно не звертаючись. – Нудно грати на гроші. Я вже виграв майже всі купюри, яки були в кишенях у цій богом забутій кав'ярні!
Чоловіки навкруги більярдного столу незадоволено загомоніли, але чомусь ніхто не ризикував вступити в двобій з хвальком. Кирило насупився. Провокація не спрацювала, але ж він не прийшов сюди не гроші заробляти, а справу розкривати! 
– Що ж, – зітхнув він, – вечір не задався. Або ж... – Кирило зробив паузу і зняв з руки електронний годинник, який потрапив сюди разом з ним із зовсім іншого часу, – може хтось з вас має яку-небудь цікаву річ, якусь... коштовність, на яку ми зіграємо? Я ставлю це! – годинник полетів в центр більярду.
В кав'ярні запанувала насторожена тиша. 
«Невже пані Хана помилилися? А може й ні...»
До більярдного столу протиснувся товстий огрядний мужчина, лисий, як отой більярдний шар, які він, схоже, збирався «катати» з Холмогоровим.
– Цікава штучка, – сказав товстун, схиляючись над кириловим годинником. – Звідки це?
– Штучка швейцарська, – недбало кинув той. – Привіз з останньої подорожі.
– Хм... Я бачив сучасні годинники, але цей... – гравець продовжував з цікавістю розглядати розробку наступного століття. – То де, кажете, ви його купили, паничу?
– Я не казав, – різко відповів Кирило. Товстун йому не подобався. – Маєте, на що грати?
– Може й маю... 
– Покажете?
Товстун, хитро посміхнувшись, поплескав себе по нагрудній кишені жилету.
– Ви ж азартний, хлопче! Не бажаєте зіграти «в темну»?
«Тільки цього мені не вистачало», – незадоволено подумав Холмогоров і відкрив було рота, щоб відшити нахабного товстуна, але з подивом почув від себе зовсім інше:
– Чом би й ні?
«Хвалько», – з осудом прошепотів в його голові голос Сашка. – «Пацан!»
Кирило струснув кучерями, проганяючи з думок нестерпного Вартового.
– Тоді до гри, юначе! – просіяв товстун. – Такого годинника в моїй колекції ще не було. То де, кажете, ви його купили?
– Я не казав! – роздратовано повторив Холмогоров, взяв кий і точним різким рухом розбив піраміду шарів.
Столики в кондитерській Семадені спустіли. Всі відвідувачі кав'ярні скупчилися біля більярдного столу, де гра, тим часом, йшла із перемінним успіхом. Кирило і товстун обмінялися серією влучних ударів, і рахунок був рівний. На столі лишалося лише декілька шарів.
– Цікава партія, – сказав товстун, обходячи стіл і обираючи позицію для удару. – До речі, як вас звуть, паничу?
– Чому ви впевнені, що це – доречно? – спитав Кирило, обходячи стіл з протилежного боку.
– Ви з усіма такий колючий? – хмикнув товстун. – Звалились нізвідки в нашу невеличку теплу компанію гравців, вийняли гроші з наших кишень...
– Виграв, – поправив Кирило. – Що в імені моєму вам?
– Ви ще й поет? – здивувався товстун.
«Піжон», – подумав Холмогоров, чомусь знову голосом Сашка.
– Бийте вже! – різко скомандував він.
Товстун здригнувся, мимоволі виконуючи розпорядження, і... промазав.
– Думаю, я програв, – сумно сказав він.
– Ще ні, – Кирило швидко підняв кий і, майже не дивлячись, наніс удар. – А от тепер – так! Кирило Холмогоров, до ваших послуг!
Глядачі приголомшено видихнули, по кав'ярні пройшло захоплено шепотіння. Товстун розчаровано крякнув і поліз у кишеню жилета.
– Ось ваш виграш, пане Холмогоров. Тримайте! – не втримавшись, він жбурнув щось на середину більярдного столу.
Кирило швидко перегнувся через стіл і вхопив свій приз. Це був Орден Святого Станіслава.

Опівнічний візит

Занадто легко йому дістався той виграш. Занадто!
Кирило йшов додому, пильно поглядаючи на всі боки та розмірковуючи над дивною партією у більярд.
Щось муляло йому у цій пригоді у кондитерській Семадені і не давало спокію. Щось... що проходило краєм його розуму. Він бачив, але не спостерігав. І це дратувало детектива.
Швидко збігши по сходах у квартиру, він сів у крісло, дістав орден Святого Станіслава і заходився крутити його в руках, пильно роздивляючись. У квартирі було тихо, напевно Сашко вже давно й міцно спав. Кирило сіпнувся було його розбудити, але передумав, згадавши їх сварку. Він ще почувався ображеним на друга.
Отже, справу було розкрито. Ну, майже. Викрадений орден помічника міністра внутрішніх справ він завтра вранці поверне Лесицькому, і можна вирушати додому. Холмогоров зітхнув. Після всіх пригод він сам вже не був впевнений, де саме його дім, і чи хоче він туди повертатися. Але ж Сашко, напевне, хотів. Тому він не буде егоїстом, і цього разу примусить Посередника виконати свою частину угоди. 
Чомусь в тому, що він здатний примусити Посередника до будь-яких дій, Кирило не сумнівався.
В двері обережно постукали.
– Відчинено! – гукнув він.
На порозі з'явилася пані Хана.
– До вас гість, хлопче, – сказала вона, незадоволено підібгавши губи.
– Так пізно? – здивувався Холмогоров.
– Отож бо! – домогосподарка багатозначно підняла палець. – Він мені не подобається, – пошепки додала вона, відступаючи в сторону. На порозі стояв той самий товстун, в якого детектив виграв орден Святого Станіслава.
– Ви дозволите, пане Холмогоров? – м'яко спитав він. Кирило мовчки мотнув головою, запрошуючи незваного гостя до кімнати.
Товстун зайшов, кинув швидкий погляд на вітальню і зручно вмостився в кріслі навпроти детектива.
– Мене звуть Артемій Михайлович Городецький, і я прийшов... поговорити.
– Дуже мило з вашого боку, але мені здавалося, що ми про все вже поговорили протягом партії в більярд, – Кирило уважно дивився на співрозмовника. – Ви що, стежили за мною?
– Ну що ви! – сплеснув долонями Артемій Михайлович. – Як би я міг, ви б помітили. Ви ж поліцейський, юначе, я правий?
– Ні, – коротко відповів Кирило.
– Брешете! – розсміявся товстун. Холмогоров різко підвівся з крісла, даючи зрозуміти, що після таких слів їх розмову закінчено. – Не поспішайте, юначе. До речі, де ваш приятель?
– Який приятель? – зло перепитав Кирило. – Що ви верзете?
– Я просто подумав, якщо вас цікавить життя та здоров'я вашого сусіда по квартирі... – розвів руками Городецький. – Ви вважали, що він вдома, чи не так, юначе?
Кирило повільно опустився у крісло.
– Пані Хано! – гукнув він.
– Ви вже закінчили? – домогосподарка виникла на порозі миттєво. – Проводити пана до дверей? – В її голосі бриніла погано захована надія, що неприємний гість вже йде з її оселі.
– Де пан Вартовий? – спитав Кирило.
– Саш... О! Вибачте, ваш сусід по квартирі вийшов прогулятися перед сном, але ще не повертався.
У Кирила запаморочилося у голові.
– Що ви з ним зробили?! – він не впізнав власного голосу.
– Нічого. – Гість зробив багатозначну паузу. – Поки що. І не зробимо, якщо ви будете поводитися розсудливо.
– Що ви від мене хочете? Забрати назад цю дурницю? – Холмогоров жбурнув у Городецького орден Святого Станіслава, але той з усмішкою перекинув його назад до Кирила.
– Це підробка, хлопчику. Залиште її собі на згадку. Мені потрібна від вас лише інформація.
– Що саме?
– Не так вже й багато, – гість недобре посміхнувся. – Хто ви, звідки звалилися на нашу голову, хто з наших людей з вами співпрацює і... таке інше.
– Вам – це кому? – обережно перепитав Кирило.
– Не клейте дурня! – різко сказав товстун. – Зробимо так: ви подумаєте до ранку. Ось моя візитка, – на стіл вклався квадратик щільного картону. – Ваш друг проведе цю ніч у нас. Завтра з ранку ви прийдете до мене і все детально розкажете. Домовилися? – з цими словами Артемій Михайлович лагідно посміхнувся і підвівся з крісла. – Радий був вас бачити, пане Холмогоров. До ранку.
Двері за ним зачинилися, а приголомшений Кирило залишився сидіти у кріслі.

Від першої особи

Це я в усьому винен! Навіщо я залишив його одного?! Ідіот! Можна ж було додуматися, що в цьому часі Сашко зовсім безпорадний. І що мені робити тепер? Чого хоче від мене цей... Артемій Михайлович? Чому він вирішив...
Стоп! 
Я рішуче піднявся з крісла, струснув головою, ніби таким чином міг витрусити із своєї дурної макітри паніку, що накрила мене, як тільки я зрозумів, що Сашка немає вдома. 
Якого біса цей дурень поперся гуляти?! Якого біса я з ним посварився?
– Так ти ради цьому не даси, Кирило.
Я ледь не підстрибнув на місці та рвучко озирнувся. В дверях стояла пані Хана, сумно дивлячись на мене.
– Кому ти примудрився перетнути дорогу лише за один день, хлопче? – спитала вона.
– Мабуть, багато кому, – буркнув я, нервово міряючи кроками кімнату. – І так, ви праві, це трапилося лише за один день. Я ж тільки розслідував крадіжку, чого ж такий переполох і... – я різко зупинився. – Чи може це через Посередника?
Домогосподарка зробила крок назад, але я підскочив до неї, вхопив за руку і дещо грубо примусив зайти до кімнати.
– Розкажіть мені все, пані Хана! Ви знаєте, в чому тут причина?!
– Чого ти від мене хочеш, шалений хлопчисько?!
Між тим, я б не сказав, що вона здивувалася, чи злякалася мого натиску, тому натиснув ще сильніше:
– Яким чином у цій халепі замішаний ваш приятель Посередник?! Не заперечуйте, я знаю, що він ваш давній приятель.
– От нічого від тебе не приховаєш, детективе, – пані Хана всміхнулася. – Але, запевняю тебе, за цю халепу ти маєш дякувати лише своєму невгамовному характеру і... власній ефективності.
– Власній, даруйте, що? – приголомшено перепитав я.
– Ти вправний, – пояснила вона. – За день розкрив справу, з якою поліція вовтузилися майже тиждень, але так нічого й не дійшла. Навів шереху на вокзалі між тамтешніх мазуриків, як я чула... І до купи – ввечері вийшов на реальних скупників краденого.
– А чи не забагато ви знаєте, як для домогосподарки? – примружився я.
Вона всміхнулася:
– Мій... давній приятель Посередник просив наглянути за тобою.
– Он як! – І що ви порадите мені зараз,пані Хана? 
– Пораджу діяти швидко і... оригінально, – підморгнула вона мені і швидко вийшла з кімнати. 
Я знов упав в крісло. Паніка кудись поділася, і я знову посилено заходився думати. Вхопив газету, яку Сашко читав зранку, щоб зайняти чимось руки, і мій погляд впав на дату. Тридцять перше березня. 
Хм... Здається в мене є план! Так, він геть божевільний, але при цьому – цілком логічний. Я ж логічний хлопець, так? Принаймні, всі навкруги, крім Сашка, вважають саме так. 
А  ще цей  план потребує такої швидкості, яку навряд чи можна забезпечити в цьому сторіччі, де навіть такої простої речі, як інтернет, ще не вигадали. Тож, я потребую помічників.
– Міссіс Хадс... Тобто, пані Хано! – голосно гукнув я.
– Чого тобі, Шерл... Кирило, – не залишилася в боргу домогосподарка, знов миттю виникаючи в дверях.
– Мені потрібно дати об'яву в газету, яку читають геть усі городяни, – вона кивнула. – І ця об'ява повинна вийти завтра у ранковому випуску.
– А от це вже складніше!
– Я знаю, знаю, що тут складно із зовсім простими речами! – відмахнувся я. – Але ж це питання життя і смерті для мого друга. Хіба ж за ним Посередник не просив вас наглянути? 
– Ти кажеш дивні речі, Кирило, але я спробую тобі допомоги, – пані Хана присіла в крісло навпроти мене. – На твоє щастя, попередній орендар квартири на першому поверсі – тепер головний редактор «Відомостей». Пиши свою об'яву.
– Я знав, що на вас можна покластися! – просяяв я, вхопив аркуш чистого паперу і швидко написав текст.
Пані Хана кинула погляд на мої каракулі і засміялася.
– Ой і хитрун же ти, хлопче, ох який хитрун!
Все ще сміючись, вона пішла, а я швидко зібрався і попрямував будити Лесицького. Ніхто не спатиме цієї ночі. Бо в Кирила Холмогорова є план!

День дурня

Ранок першого квітня видався похмурим. Багато хто зустрів би його з першим промінем сонця, якби воно мало ласку з'явитися на небокраї, але, як вже згадувалось, ранок був похмурим. 
Не спав редактор «Відомостей», бо ранковий випуск довелося перекроювати посеред ночі. Не спав Артемій Михайлович Городецький, бо розмірковував як краще використати молодого нахабу, що так несподівано вдерся до його спокійного міста. Не спали мазурики у своїй «малині», бо чекали наказу відносно полоненого, який назвався доктором Вартовим. І звичайно ж, не спав інспектор Василь Лесицький і майже весь особовий склад київської поліції. І все це – завдяки одному прудкому довжелезному хлопчиську, приватному детективу Кирилу Холмогорову.
– Ну й кашу ж ви заварили, Посереднику, – з посмішкою сказала сама до себе пані Хана, повільно сьорбаючи свій ранковий чай.
– Можна подумати, ви тут зовсім ні до чого, – сварливо відгукнувся той, якось непомітно опинившись у кріслі навпроти.
Її чомусь зовсім не здивувало таке з'явлення давнього знайомого. Вона лагідно посміхнулась і поставила перед ним чашку з гарячим напоєм.
– Ваш хлопчина такий... моторний!
– І хлопець – хоч куди козак! – Посередник невдоволено поправив окуляри. – Дякую, що нагадали! Тільки не забувайте, що у нас дещо інша п'єса! 
– Вас не засмучують його витівки? – трохи змінила тему пані Хана. – Він, а точніше, вони двоє, все ж таки залишають неабиякі сліди у плині подій.
– Його витівки?! А хто надав йому ідею, через яку зараз не спить все місто?!
– Гадки не маю! – притисла руки до серця домогосподарка.
Посередник роздратовано фиркнув:
– От тому ми і маємо, що маємо! А Замовнику потрібна яскрава особистість.
– Ви впевнені, що настільки яскрава?
– Так, я впевнений.
Пані Хана тільки з усмішкою хитнула головою, але наразі не стала коментувати свого візаві.

Артемій Михайлович також неспішно пив чай і думав, що йому робити із зухвалими  хлопчиськами, які так нахабно втрутилися в його налагоджену справу, і один з яких вже був у нього в руках, а от другий... Другий мав би вже прибігти, просто з самого ранку, і, захлинаючись, розповідати багато цікавих речей. В першу чергу, Городецького цікавило, як цей Холмогоров примудрився створити власну сітку агентів у кримінальному світі Києва за лічені дні. Але малий хвалько чомусь затримувався. Невже він мало його вчора налякав?
– Вам лист, Артемій Михайлович, – прислужник поклав йому на стіл білий конверт. Городецький з цікавістю подивився на розмашистий почерк, яким було підписано конверт. Лист був від Холмогорова.
«Приходьте ранком до Андріївської Церкви, якщо зручно», – було написано там. – «Якщо незручно, приходьте все одно. І приводьте з собою Вартового та всю свою банду. Покажу вам разом геть усіх, хто працює на мене».
– Ну й нахаба! – процідив Городецький. – Який все ж таки нечемний цей хлопчисько! Це він повинен був прийти до мене і все розповісти, а не я – пхатися до Узвозу, та ще з «усією бандою», як він мені тут пише!
Артемій Михайлович роздратовано потягся за ранковою газетою. Свіжий номер «Відомостей» був такою ж обов'язковою частиною його ранку, як і чай із смаколиком. Відкрив першу сторінку, прочитав декілька рядків і спантеличено почухав свою лису, як більярдний шар, голову.
– То він хоче... Він має на увазі... 
Лисина почервоніла від обурення.
– Та що він собі дозволяє! – вигнув головний мафіозі міста і підірвався з крісла. – Андрію, Семене! Збирайте хлопців! Всім на Узвіз! Того покидька, докторішку, теж тягніть із собою! Таке утнути! У моєму місті! Я думав він поліцейський, а він же... терорист, бомбіст якийсь... Покидьок!
Газета лишилися на столі. На першій сторінці красувалася стаття: «Зірвана башта. Сьогодні вранці із страшенним гуркотом впала дзвіниця Андріївської Церкви. Городяни шоковані. Поспішайте бачити!»

Зірвана башня

На Андріївському Узвозі яблуку ніде було впасти від дозвільного люду, що збігся подивитися на пригоду. І дійсно, не кожен день падає дзвіниця Андріївської Церкви.
Серед натовпу хутко пересувалися мазурики з вокзальної банди, люди Артемія Михайловича, та ще бог знає які типи різного ступеня підозрілості.
Сашко стояв поряд з Городецьким, стиснутий з обох боків двома бугаями з кислими пиками. Напевне, бугаям не подобався їхній в'язень, що за минулу ніч встиг дістати всіх аж до печінок. 
– Ну що, Вартовий, – кинув Сашку Артемій Михайлович, – де ваш приятель Холмогоров? Мабуть, не дуже він цінує твоє життя, лікарю. У нас була угода. Він виказує мені всіх своїх спільників серед моїх людей в обмін на... тебе, – товстун замовк, витираючи хустиною лисину. Сашко відвернувся.
– Він мені не приятель, – неприязно сказав він, і зовсім нелогічно додав: – Облиш пацана у спокої, товстун. То я все вигадав.
– Все – то що? – іронічно перепитав Городецький. – Думаєш, ваша комедія на вокзалі не привернула моєї уваги? І навіщо ви поперлися лякати кочегара Тимофіїва?
– Не знаю, – буркнув Сашко.
– Ото ж бо й воно! – підняв палець Артемій Михайлович. – Ти – лише пішак в його грі. А ось Холмогоров – хлопчина розумний, і все мені... – договорити він не встиг.
– Гей, ідіоти! – полинув над натовпом гучний голос. Всі мимоволі здійняли голови.
На майданчику біля Андріївської церкви, що нависав над Узвозом, широко розставивши ноги і запхавши руки в кишені, стояв Кирило. Весняний вітер куйовдив його темні кучері і розвівав фалди довгого чорного пальто. 
«Піжон! – із задоволенням подумав Сашко. – Де ти тільки взяв цей прикид?»
Дочекавшись, коли на його довжелезну фігуру звернули увагу геть усі на площі, він продовжив свою відверто хамську промову:
– І чого ви приперлися, дуроломи? На зірвану башту закортіло подивитися? Ви що, городяни, не знаєте, що у Андріївської Церкви немає дзвіниці. Не-ма-є! Це був жарт! Першоквітневий жарт!
Натовп незадоволено загудів. Сашко швидко накинув оком на своїх сторожів і на Городецького, який з відкритим ротом дивився на зухвалого нахабу. Та що там Городецький, зараз вся площа роззявила роти.
Окрім, звичайно, Лесицького, та поліцейських, зібраних за одну ніч майже зі всього міста, що як раз непомітно взяли в облогу площу.
– Гей, мазурики! – продовжував горлати Кирило. – Бігти нікуди, ви оточені. Це спец.операція СБУ... тобто, поліції міста, я хотів сказати... Всім залишатися на своїх місцях! Городецький, відпусти мого друга, бо будеш мати справу... Упс!
Сашко був не з тих, хто гає час. Поки Артемій Михайлович та його посіпаки, роззявивши рота, слухали детектива, що відверто знущався над ними, він кількома влучними ударами вивів з ладу своїх сторожів і на останній фразі Кирила зарядив ліктем під дих Городецького. Той зойкнув і осів на землю.
– Маєш, коротше, справу з ним самим! – швидко виправився Холмогоров.
– Лякати мене воно зібралося, – пробурмотів Сашко. – Мене, військового лікаря!
– В'яжіть всіх, у відділку розберетеся, – скомандував Кирило з висоти. – Не спіть, Лесицький, дійте!
Поліцейські хутко взялися до справи. Облава вступила в завершальну стадію.
Сяючий Кирило стрімко злетів вниз, на вулицю, до друга.
– Ти живий! – він стрімко обійняв Сашка.
– Куди ж я від тебе подінуся, пацан, – усміхнувся той.– Ти був справді – неперевершений!
– Дякую, – потупився детектив. – Не думав, що почую таке від тебе.
А дещо осторонь цю зворушливу сцену спостерігав високий пан з сивими вусами, у довгому пальто і циліндрі, щільно насунутому на сиві брови. І поблажливо посміхався.

Орден Святого Станіслава

– Я не розумію, чим ви незадоволені, Лесицький! – Кирило роздратовано міряв довгими кроками кабінет слідчого. – Я спіймав вам банду. Звертаю вашу увагу, всю банду. Ну, майже – всю! 
Сашко хмикнув. Він сидів на стільці навпроти Лесицького і з цікавістю спостерігав за сердитим Холмогоровим і похнюпленим Лесицьким. На його думку, поліція у всі часи і у всіх місцях була однакова, і його друг дарма розпинається зараз перед сищиком.
– Так, – пробурмотів Лесицький, втупившись в папери, – мазуриків ми сьогодні затримали багато, не заперечую. І вигребли з їхніх кишень чимало краму, що вони сьогодні поцупили у городян.
– То чого ж вам ще, Лесицький?! – закотив очі Кирило. – Ви ж тепер герой газетної хроніки щонайменше на тиждень вперед!
– Герой... – зітхнув той. – Та цей ваш жарт із дзвіницею... Між іншим, як вам це вдалося? З вечора на ранок дати замітку у ранковий наклад «Відомостей»?
– Маю деякі корисні знайомства, – недбало кинув Кирило, на мить зупиняючи свій біг по кабінету.
Сашко знову усміхнувся про себе. Гонору пацану не займати!
– А ви знаєте, Холмогоров, що сам губернатор! – Лесицький багатозначно підняв палець, – поспішав на місце катастрофи? Страшно подумати, що було б... – сищик не закінчив, але й так було ясно, що було б явно непереливки.
– Катастрофи?! – щиро здивувався Кирило.– У вас що і губернатор – ідіот? Та як ви тут живете, бідолашні?
– Не смійте так говорити про високих осіб у моїй присутності! – грюкнув кулаком по столу Лесицький. – А то я вас, кінець кінцем, все ж таки заарештую!
– Диви, як ви заговорили! – обурився Сашко, поки Кирило хапав ротом повітря, підбираючи образливі епітети невдячному поліцейському. – Та якби не ми... Не він, – Вартовий вказав на друга, – ви б досі копирсалися з цією справою. І мабуть, лишилися б посади, нездара!
– Так, ви праві, – принизив тон Лесицький. – Вибачте мені. Але ж... – він знову зітхнув.
– Та що ще, кажіть! – нетерпляче кинув Кирило, падаючи на стілець поряд із Сашком і витягуючи довгі ноги у хіпстерських лакових штиблетах майже на середину кімнати.
– Той клятий Орден Станіслава! – вигнукнув Лесицький. – Ви ж так і не знайшли його, Холмогоров! А між тим Платон Кулаковський шкуру з мене спустить за ту брязкітку... Вибачте, за той державний орден.
– О! – сказав Кирило. – Я і забув... – Він на мить замислився, потім махнув рукою. – Але ж Городецький у вас в руках, і він головний у тих мазуриків. І я виграв у нього той орден вчора ввечері... Майже. Чесно кажучи, він підсунув мені підробку.
– Артемій Михайлович – поважна людина в місті, – кисло сказав Лесицький. – Боюся, його ми будемо вимушені відпустити з вибаченнями. Проти нього у нас немає нічого, окрім ваших слів, а цього, вибачте ще раз, недостатньо.
– Тобто, орден тю-тю, і саме це вас засмучує, – Кирило почухав у потилиці. – Розумію, не про те ви домовлялися з Посередником. Ну вибачте, що не виправдав ваших сподівань!
– При чому тут Посередник?! Ви такий образливий, детективе!
– Чим ще я вам не подобаюся?! 
– Стоп! – гарикнув Сашко і, поки ці двоє не отямилися, поліз у кишеню: – О це ви маєте на увазі?
На довгу хвилину в кімнаті запанувала тиша.
– Де ти це взяв?! – нарешті оговтався Кирило.
– Де, де... Поцупив з кишені Городецького, поки ти горлав на весь Узвіз! Кінець кінцем, я ж кишеньковий злодій, забув? Повинен же я був хоч когось пограбувати, якщо вже з тобою не вийшло! – Сашко поклав Орден Святого Станіслава на стіл перед Лесицьким. – Тепер ви задоволені, інспектор?
Поліцейський мовчки кивнув.
– Ти просто... просто... Ти просто супер, малий! – захоплено видихнув Кирило, з неабиякою повагою дивлячись на друга.
Сашко повільно підняв на нього погляд.
– Як ти мене назвав, пацан?
Кирило швиденько підібгав ноги і напружився.
– Ну, той-йо...
– Ні, ні,повтори! – голос Сашка був м'яким, але це не ввело в оману Холмогорова, який швиденько підхопився на ноги і відскочив аж до дверей.
– Завтра поговоримо про свідчення і все таке інше! – скоромовкою кинув він Лесицькому і був такий.
Сашко підірвався слідом.
– Бувайте, Лесицький, – кинув він від самих дверей.
– Ма-а-алий?! – долинув до Лесицького з вулиці його розлючений рев.
Поліцейський лише всміхнувся і прибрав коштовну річ в шухляду.

Постскриптум

– То що ви скажете, пані Хана? – Посередник пив чай на кухні першого поверху дохідного дому булочника Септера. Його кругле, як місяць, обличчя виражало глибоку занепокоєність, як ото в європейських партнерів кирилових та сашкових сучасників.
– Я? – щиро здивувалася домогосподарка, неспішно сьорбаючи ранковий напій з великої чашки. – Чи не краще б вам було поцікавитися думкою Замовника?
– Замовник, в цілому, задоволений, – кивнув Посередник.
– Як йому вчорашній перфоманс наших хлопчиків? – посміхнулася пані Хана.
– Вони ще сплять? – стурбовано перепитав Посередник.
– Як бабаки! – запевнила домогосподарка.
– Так, перфоманс... Господи, боже мій, Хано, де ви нахапалися таких слів?
– Від наших хлопчиків, звичайно! То ж...
– То ж, в цілому, Замовник задоволений. Він був вчора на Узвозі, і насправді, він у захваті, – Посередник відкинувся на спинку крісла і багатозначно подивився на домогосподарку.
– І що ж ви будете робити? – спитала та з деяким напруженням в голосі.
– Я... виконаю свою частину угоди. 
– Тобто?
– Тобто – залишу хлопців у спокої, – повисла багатозначна пауза. – На деякий час.
– Ви – чорт, – пробурмотіла пані Хана, ховаючи обличчя за чашкою.
Посередник скривився. 
– Хто-хто, а ви, повинні добре знати, що ні! Я лише роблю свою роботу. То ж... – він піднявся з крісла. – Піду до хлопців. Потеревеню з ними.
– Йди-йди, отримай на горіхи, – пробурмотіла пані Хана, коли Посередник піднявся на другий поверх. – Та який з тебе чорт, товстий ти хитрун! Що я, чортів в своєму довгому житті не бачила, чи що...

В кріслі посеред кімнати, схрестивши руки на грудях, сидів Сашко.
– Я чекав на вас, Посереднику, – зронив він, коли той з'явився на порозі.
– Та невже! – промуркотів Посередник, обережно ступаючи по підлозі, так, щоб ні одна дощечка не скрипнула. – А Пані Хана впевнена, що ви обоє ще спите.
– Якщо ви прийшли за ним, – Сашко підвівся і випростався у весь свій невеликий зріст, – то вам доведеться пройти крізь мене. І це не метафора.
– Та невже! – повторив Посередник, наближаючись, – ти ба, яка зворушлива і віддана дружба.
Тепер вони стояли один навпроти одного, схрестивши погляди.
– Де Кирило? – різко спитав Посередник. – Маю розмову до нього, а не до вас, пане Вартовий.
– Він спить. Вчора ввечері у нас була... важка розмова.
– З приводу? – здійняв брови Посередник. – Він дуже завзято вас рятував, на ваш погляд?
– Це не ваша справа, – вигукнув Сашко, стискаючи кулаки. – Залиште вже нас у спокої! 
– До вас у мене ніяких питань немає, – глузливо відповів товстун. – А от пан Холмогоров так нічого і не відповів з приводу моєї пропозиції до нього.
– До нас, – пролунало від дверей спальні.
Обидва сперечальники озирнулися.
В дверях спальні стояв заспаний Кирило у м'ятій сорочці і штанях. Скуйовджений, неначе зимовий горобець, але дуже рішучий.
– Я змінюю правила, Посереднику, – сказав він хрипким спросоння голосом. – Пропозицію, відтепер, ви маєте робити нам обом, а не лише мені. Або, – він мотнув головою, – негайно відпустіть нас додому. Зрештою, у нас була угода. І ми виконали свою частину.
– Ви що, справді думаєте, що це я вас тут тримаю?! – щиро здивувався Посередник. – Я, а не ваша незмога прийняти рішення, Кирило, і ваша допитливість, Олександре? Ні, серйозно?! – від обурення у нього мало що окуляри на лоба не полізли.
Хлопці нерішуче перезирнулися.
– Власне... – почав було Сашко, але Посередник перервав його нетерплячим помахом руки.
– Не важливо. Що ж, – він неспішно опустився в крісло, іронічно дивлячись на друзів. – Радий, що ви хоча б визначилися із своїм Ватсоном, пане Холмс.
Кирило закотив очі.
– Знов ви за своє, Посереднику. Мене звуть Кирило. Кирило Холмогоров, до ваших послуг!
– Дякую, що нагадали, пане Холмс, але я не страждаю на склероз.
– Я б так не сказав, – процідив Сашко.
– Отже, – Посередник проігнорував його, – це остаточне рішення?
– Так, – швидко сказав Сашко.
– Кирило? – той мовчав, ніби не чуючи, що до нього звертаються, і Посередник спробував по-іншому: – Шерлок? 
– Що? – скинувся Холмогоров. – Він кинув винуватий погляд на Сашка, – Так, остаточне, – зітхнувши, підтвердив він.
– Що ж, хай буде по вашому, – Посередник підвівся з крісла, і кімнату почав поволі окутувати сірий туман десь і колись. – Я більш не потурбую вас... Якщо, звичайно, ви самі мене не покличете.
– Ось це вже ні, – хмикнув Сашко, кладучи руку на плече Кирила. – Прощавайте, Посереднику.
– До побачення, хлопці, – всміхнувся той. – Не нудьгуйте там без мене у вашому буденному справжньому житті.
– Не дочекаєтесь, – люто вигукнув Сашко в порожнечу, бо Посередника вже не було, а був похмурий дощовий вечір на Андріївському Узвозі. Горіли ліхтарі, і їздили машини.
Кирило як закляк, все ще дивлячись перед собою незрячими очима. Сашко зітхнув і відпустив руку, якою міцно стискав плече друга, ніби боючись, що той залишиться там, де пригоди, і де він був блискучим детективом, а не звичайним хлопчиськом. І залишить його на самоті.
– Ходімо, – сказав він. – Ходімо нарешті додому, пацан.

КРОК ТРЕТІЙ. САМОСТІЙНИЙ. Бісова Тачка

Приходь, якщо зручно.

«Приходь, якщо зручно», – набравши це повідомлення у  «телеграм», Сашко декілька секунд вагався, але все ж натиснув кнопку «Відправити», а потім пішов до холу військового шпиталю на вулиці Госпітальній, де був розташований автомат з кавою. 
За скляними дверима, ховаючись від мілкого дощику під дашком будівлі, влаштували перекур його колеги. Червень в цьому році видався холодним і дощовим. Сашко не палив. Тому він пив каву у затишному холі, роздумуючи, чи слід продублювати повідомлення у «вайбер», а може, навіть, і в «смс». 
Кирило, напевне, ще спить, незважаючи на те, що час наближається до опівдня. Пацан знову заявився під ранок, мабуть, швендяв десь у тих своїх таємничих справах. Сашко скривився. З того моменту, як вони позбулися клятого Посередника і оговталися на Андріївському Узвозі, холмогорівський спосіб життя йому геть не подобався, щоб не сказати – дратував.
По-перше, Кирило навідріз відмовився повернутися до Університету й закінчити навчання. Хоча йому лишився один останній курс.
– Що я їм скажу, сам подумай? Що був відсутній майже рік через розслідування вбивства прем'єр-міністра Російської Імперії?
На такий вагомий аргумент Сашко міг тільки пробурмотіти щось незрозуміле, бо ж ясно, як день – якби пацан хотів, знайшов би, що сказати, адже фантазією його природа не обділила. Кирилові просто нудно вчитися. І це ще півбіди. Пацану також нудно шукати пристойну роботу.
– А де я буду працювати, коли самотужки розгромив свій попередній офіс? Нічогенька така репутація! Рекомендації? О! Звичайно! Зверніться до Лук'янівської в'язниці, там як раз гріє дупу мій попередній шеф!
– Не блюзнірствуй! – вийшов з себе Сашко. – Що ти взагалі думаєш робити?
– Я думав... – Кирило відвернувся до вікна, сховавши руки у кишені. – Може, відкрити детективну агенцію...
– Непогана ідея... – Сашко, як міг, тримав «покер-фейс».
– Ні, – відрубав Кирило. – Насправді, ти так не думаєш. Ти вважаєш це дитячою забавкою. Знаєш що?! Йди до біса!
– Йолоп! – крикнув Сашко вслід грюкнувшим дверям. – Ти хоч би з'ясував, як отримати ліцензію приватного детектива!
Може Кирило і з'ясовував це питання, але з Сашком більше не ділився. Проте свою долю за оренду квартири вносив справно, десь вештаючись ночами, а вдень спав.
Сашко гірко зітхнув. Гроші турбували його менше за все. І навіть, страшно подумати, іноді з'являлися думки, що даремно він дотиснув пацана там, в дохідному домі булочника Септера. Адже Кирило хотів сказати «так» Посереднику, а сказав «ні», бо це він, Сашко, наполіг на такому рішенні. Та до біса нарешті цю містику! Хлопець повинен жити своїм життям, а не тим, яке приготував йому невідомо хто в круглому капелюху!   
Декілька разів Сашко витягав Кирила до шпиталю. Несподівано, той напрочуд добре знайшов спільну мову з пораненими хлопцями, які потрапляли сюди із зони бойових дій. Сам перебуваючи в нудьзі та, відверто кажучи, в депресії після чудернацьких пригод останнього року, Кирило примудрявся знаходити спільну мову і з зовсім юними хлопцями, і з дорослими дядьками, сильно дивуючи тим шпитального психолога.
І ніхто з них жодного разу не поставився зверхньо до «цивільного». Ніхто не сказав, що він «пацан, який пороху не нюхав». Бо насправді Кирило не був ані цивільним, ані військовим. Він завжди був особливим, а став і зовсім – не від «світу цього», в прямому сенсі цих слів, і Сашко добре знав, чому так сталося, і кому він повинен за це завдячувати.
– Геніальний бовдур, – пробурмотів Сашко, сьорбнув кави з паперового стаканчика і знову витяг з кишені телефон. 
Відкрив «телеграм» і набрав друге повідомлення:
«Якщо незручно, приходь все одно». 
Подумав і додав: 
«Може бути небезпечно».
Месенджер блимнув, фіксуючи, що всі повідомлення отримані і прочитані. Сашко посміхнувся. Тепер він не сумнівався, що Холмогоров неодмінно з'явиться.

Приємного апетиту!

Кирило з'явився на початку обідньої перерви. Вийшовши на вулицю, Сашко одразу ж побачив високу  постать друга, що стовбичила неподалік від входу до шпиталю. Рідкий дощ тому не заважав. Ані парасольок, ані капелюхів Кирило не визнавав принципово. Вдягнений в чорні випрасувані штани й сіру сорочку, Холмогоров скидався на аристократа на фоні синіх джинсів та трохи м'ятої куртки Сашка. Тільки скуйовджена шевелюра, що давно не зустрічалася з перукарем, видавала ознаки байдужості та депресії.
– Що? – замість привітання кинув він.
– Ходімо, – сказав Сашко, звично не звернувши уваги на нечемність приятеля. – За обідом розповім.
– Я не голодний, – заперечив Кирило.
– Я голодний! – розсердився Сашко. – Бо не сплю до опівдня!
Кирило мовчки розвернувся й широким кроком попрямував до «Двох Гусей», де мав звичку обідати Сашко. 
– Розповідай, – сказав він, коли вони всілися за столик в кутку.
Сашко, не кваплячись, зняв з розносу тарілку з борщем, протер серветкою ложку і з насолодою зробив перший ковток гарячої їжі. Кирило нетерпляче забарабанив пальцями по столу.
– Не командуй, герою, – посміхнувся Сашко до друга. Той ображено набурмосився.
– Навіщо ти мене розбудив?
– Подумав, що тобі може бути цікаво.
– Мені вже цікаво. Ну?!
Сашко неспішно занурив ложку в тарілку.
– Будь ласка! – голос Кирила зрадницькі затремтів.
– Так вже краще, – схвально кивнув Сашко. – Здається, я знайшов тобі невеличку справу. До нас сьогодні вранці поступив хлопець, Ромчик. З симптомами отруєння, – він очікувально подивився на Кирила.
Той знизав плечима:
– І що в тому дивного? Чимало хто чимось отруюється кожного дня. – Сашко хмикнув. Кирило знову постукав пучками пальців по столу. – Може, малий грибів не тих поїв, – невпевнено припустив він.
– Він не малий, а вояк, – сказав Сашко. – Демобілізувався місяць тому. І не тупи, будь ласка. З отруєнням грибами не потрапляють до військового шпиталю.
Кирило почервонів.
– Ти правий, туплю щось... Мабуть, не виспався сьогодні. Так чим отруївся ваш Ромчик?
Сашко відставив на тацю пусту тарілку з-під борщу і взявся до другої страви.
– В тому то і справа, що ми не знаємо.
– О! – на обличчі Кирила знову з'явилася нудьга. – Я думав, у вас працюють спеціалісти...
– І поліція – не знає, – вів далі Сашко. – Вони приходили сьогодні вранці, цікавилися аналізами хлопця. Забрали у кримінальну лабораторію.
– Ромчика?
– Аналізи ж!
– Ясно... – Кирило зітхнув і спитав: – Чому ти вирішив, що це може бути мені цікаво?
«Я сподівався, що ти розвієшся, якщо дати тобі хоч якусь справу», – подумав Сашко, але вголос сказав:
– Бо це кримінал, очевидно. А ти ж у нас начебто детектив.
– Ні, – відрубав Кирило, підводячись. – Детективом я був. Але не тут і не тепер. Зараз я – звичайний безробітний.
– Може, ти все ж поговориш з Ромчиком? – всі оці «не тут» і «не тепер» Сашко волів пропустити повз вуха. – З'ясуй, навіщо приходили поліцейські, бо мого шефа досі трусить від гніву після їх візиту. А хлопець мовчить, ані пари з вуст.
Кирило демонстративно вагався:
– Думаєш, мені він розкаже?
– У тебе непогано виходить з ними говорити.
– А що скаже твій шеф, коли я почну розпитувати вашого хворого?
– То вже моя проблема, – Сашко теж підвівся, склав використаний посуд на тацю. – То ти йдеш?
– А що ти скажеш Ромчику? – не здавався Кирило.
– Правду. Що ти мій друг і блискучий детектив, – Сашко почав втрачати терпець. – Ну що ти комизишся, як дівчисько?! Якщо я сказав, що буде цікаво, то буде цікаво!
Кирило фиркнув і пішов за другом.

Ромчик живчик

До шпиталю Кирило пройшов без проблем. Варта на вході його знала, крім того, він був разом із Сашком. Вони швидко піднялись на третій поверх. Тишком озирнувшись, Сашко прочинив двері однієї з палат. В ній було чотири ліжка, три з яких пустували. На єдиному зайнятому, вкритий ковдрою, лежав чорнобривий хлопець з коротким кучерявим волоссям. На блідому обличчі з гострими рисами проступила кількаденна темна щетина.
– Привіт, Ромчик! – приязно привітався Сашко. – От, привів тобі друга.
– Привіт, – трохи ніяково сказав Кирило, сідаючи на стілець біля ліжка. – Хотів з тобою поговорити.
– Я тебе знаю, – сказав Ромчик трохи хрипким голосом. – Ти на минулому тижні знайшов хлопцю з другого поверху його заначку, коли той бовдур забув, куди сам її запроторив. Мені на перекурі розповідали.
Сашко з подивом повернувся до друга. Кирило зніяковів ще більше.
– То не варто уваги...
– Нічого собі не варте! – заперечив Ромчик. – Ото був би гвалт на весь шпиталь! Там ледь до бійки не дійшло, якщо б ти не втрутився. 
– Не перебільшуй.
– А ще ти розказав пацанам такі подробиці з їхнього життя, що вони геть очманіли!
– І знову – ледь до бійки не дійшло? – Сашко добре знав, чим зазвичай закінчуються така  «дедукція», коли на Кирила нападає охота в неї погратися з сторонніми людьми.
– Та ні, – мотнув головою Ромчик. – Так, поіржали! А ти, – він знову звертався до Кирила. – – Ти щось типу детектива?
– Щось, – підтвердив Кирило, дивуючись такій обізнаності і балакучості хворого.
– Ти мені і потрібен, – сказав Ромчик. – Лікарю, ми можемо поговорити наодинці?
– Так, звичайно! Я ж для того його і привів, – Сашко вийшов із палати.
– У курилці кажуть, ти кумедний, косиш під Шерлока Холмса, – посміхнувся Ромчик. – І у тебе навіть виходить.
– Ти б менше вештався по курилках у твоєму стані, – набурмосився Кирило. – Що з тобою сталося? І чому цим зацікавилася поліція?
– Бо я – другий, хто ледь не помер у бісовій тачці! Ні, перший все ж помер...
Кирило різко підхопився з місця і зробив кілька широких кроків по палаті.
– Хто помер? – нарешті спитав він. – Яка ще бісова тачка?
– Моя машина, на якій я таксую. Попередній власник помер.
– І як вона попала до тебе?
– Купив. Він був сином друга мого батька.
– Ти знав, що з ним сталася така халепа? 
– Знав, – скривився Ромчик, сідаючи на ліжку. – Не надав уваги. Йолоп!
– Це точно, – розсіяно підтвердив Кирило. – Поліція в курсі?
– Авжеж. Чого б інакше вони приходили!
– І чого вони приходили?
– Ти тупий? – розсердився Ромчик – Я ж сказав...
– За останні три хвилини ти сказав, що я детектив, що я – кумедний, а ось тепер – я тупий, – перервав Кирило. – Давай з початку!
– Давай, – погодився Ромчик, знову лягаючи. Здається, зберігати непорушне положення йому було вкрай тяжко.
– Отже, – Кирило зупинився у кроці від ліжка, злегка нависнувши над своїм потенційним клієнтом. З власного досвіду він знав, що такий прийом заставляє людей слухати уважніше. – Ти купив машину, власник якої помер. Пройшло кілька днів, і ти опиняєшся в лікарні з симптомами отруєння невідомою речовиною. Тобою цікавиться поліція. Який тут може бути висновок? – Кирило дещо картинно здійняв ліву брову і тут же відповів сам собі: – Вони вважають, що смерть попереднього володаря «бісової тачки» і твоя хвороба якось пов'язані. Я правий?
Ромчик знову підскочив на ліжку і смикнув плечима. Як для отруєного він був занадто живчиком.
– Слухай, Шерлок, це все очевидно! Я думав, ти зараз розкажеш, хто, чим і навіщо мене отруїв!
Кирило ледь не вдавився власною промовою. Здається, він був не таким вже й блискучим, яким сам собі вдавався.
– Мені потрібний доступ до машини. Сподіваюсь, її не забрали?
– Ключі в кишені штанів, штани на стільці! Слухай, вони ж мене підозрюють, блін! Якби я зараз тут не валявся, сидіти б мені в кутузці! – Ромчик скривився.
Кирило тим часом дістався до ключів.
– Це дійсно «Peugeot 406»? Чи просто такий лейбл на ключах?
Ромчик хмикнув:
– Це таксі! Ти того... Не дуже дивуйся, коли побачиш тачку. Попередній власник був трохи повернутий на фільмі.
– На якому?
– «Таксі» ж! Ти що, не бачив?!
– Але Кирило вже йшов до дверей. Останнє питання він залишив без відповіді. Також, Холмогоров не став повідомляти Ромчику, що разом з ключами він поцупив і тех.паспорт з кишені його штанів. Отже, «бісова тачка» була повністю в його розпорядженні. 

Де тут ваші аналізи?!

– Де аналізи хлопця?!
– Що?! – Сашко здригнувся, як і завжди, коли Холмогорову вдавалося заскочити його зненацька. А таке, відверто кажучи, бувало часто. 
От і зараз цей «Шерлок недороблений», як подумки обізвав його Сашко, з'явився, начебто нізвідки.
– Я спитав, де аналізи Ромчика, – терпляче повторив Кирило, зверху вниз дивлячись на друга. – Ти казав, що ви зробили всі необхідні аналізи.
– Ти берешся до справи? – не повірив своїм вухам Сашко. – От так, зразу?
– Берусь, – підтвердив Кирило. – Щось тут нечисто... – він швидко виставив долонь, немов намагався закрити Сашкові рота. – І не кажи «а я казав!»
– А я казав! – із задоволенням промовив Сашко.
– Дідько... – засичав Кирило крізь зуби. – То що, ти даси мені потрібні зразки?
– Дам, – кивнув Сашко, – Я дам тобі виписку з результатами.
– А біоматеріал?
– Ти подурів? Де я тобі його візьму? Він у лабораторії!
– То дістань!
– Ти геть з глузду з'їхав?!
– Ясно, – Кирило розвернувся на п'ятах і понісся по коридору, незважаючи на зацікавлені мармизи пацієнтів, що почали висовуватися з інших палат.
– Ти куди, псих?! – заволав Сашко, кидаючись слідом.
Він наздогнав Кирила лише біля дверей лабораторії. Як не дивно, той був занадто гарно обізнаний із схемою приміщень шпиталю.
– Ти бачиш, що тут зачинено?! – гарикнув захеканий Сашко.
– Ага, – безтурботно відповів Кирило, дістаючи щось з кишені і швидко озираючись навкруги.
На їх щастя, іншого персоналу біля лабораторії не було.
– З яких пір ти носиш  відмички з собою?!
– З деяких.
– Ти!...
– Т-ш... Замовкни!
І Кирило, прочинивши двері, спритно прослизнув всередину. Сашко лишився тупцювати в коридорі, нервово озираючись.
«Оце так допоміг я другу вийти з депресії! Оце так підкину загадку...»
Додумати і подумки досваритися він не встиг. Холмогоров блискавичною тінню вислизнув назовні, спритно ховаючи у внутрішню кишеню щільно закупорену пробірку.
– І що це ти поцупив?
– Кров.
– Ромчика?
– Авжеж! У вас всі пробірки підписані.
– А баночку із сечею теж прихопив? – спробував пожартувати Сашко, але Кирило лише глянув на нього з таким співчуттям, ніби то Сашко, а не він, зараз утнув чергову безглузду витівку.
«Безглузду?! Нахабну, цинічну, але зовсім не безглузду», – заперечив внутрішній голос.
– Пішли вже, – лагідно сказав Кирило. – Годі «на стрьомі» стояти. Я тут вже закінчив.
– Бовдур! – сердито вилаявся Сашко, проте знову побіг за другом. Кирило мовчав, швидко крокуючи до виходу, і Вартовий, клянучи все на світі, був вимушений спитати:
– Що будеш робити далі?
-Хм... – Кирило зупинився в холі біля того самого автомату з кавою. – Перевірю, що ще було у Ромчика в крові, крім алкоголю і нікотину.
– Але ж наші лаборанти...
– Йолопи, – спокійно закінчив Кирило. – А я – хімік, друже.
– Що так і не закінчив навчання, – не зміг стриматися Сашко.
Кирило зиркнув на нього сердитим поглядом.
– Так. Думаю, прийшов час завітати до університету.
– Що?!
– Не тупи, Вартовий! Мені потрібна лабораторія.

Труп. За півтора роки до описуваних подій

Він ніколи не забуде того дня. Бо неможливо забути диво, яке сталося на твоїх очах. Він волів би забути наслідки такого дива, але то було за межами його можливостей.
Він повертався з роботи, звичним маршрутом, через алею художників йшов до Андріївського Узвозу, щоб спуститися до Подолу, де він мешкав майже все своє життя.
Звук пострілу та тіло, що котилося схилом річардової гори, змусили його завмерти на місці, розкривши рота від подиву та страху.
«Труп, – майнуло в голові. – Як є – труп!»
Він не знався на трупах, але цей страшний політ... Ця лялька, що неприродно вигиналася і билася об землю... Живі так не падають. Живі так не перекидаються в повітрі. Це абсолютно точно був труп.
«Це – вбивство, – підказав внутрішній голос, – а ти його свідок. Тікай, йолоп!»
Але він закляк на місці, дивлячись, як моторошний політ сповільнюється, і ось вже тіло, розкинувши руки, заклякло в пожухлому минулорічному листі, дивлячись в небо сліпими очима.
Він задер голову, намагаючись роздивитися, що там відбувається на оглядовому майданчику біля замку Річарда. Через невеличкий паркан похмуро зазирали двоє кремезних хлопців, з якими йому одразу ж розхотілося зустрічатися поглядом.
Він знову опустив очі на тіло і здригнувся. Він вже десь бачив цього хлопця. Студент? Син далеких знайомих? Звичайно ж, студент! Нахаба з хімічного факультету, що вчився у нього роки зо два тому. Фактурний хлопець – високий на зріст, темні кучері, блакитні очі... Йому все життя трішки подобалися хлопці, і все життя він не бажав того визнавати. Може тому так ніколи й не оженився. Але цього хлопчину він запам'ятав не через його зовнішність, а за його нестерпний характер.
І ось нахаба зламаною лялькою лежить долілиць на схилі гори, безсило розкинувши руки. Догрався, паршивець! Він і сам не зрозумів, звідки на нього нахлинула така зловтіха. Цей хлопець не зробив йому нічого поганого. Так, він пам'ятав його, як зухвальця, що плювати хотів на його регалії професора, але ж, відверто кажучи, цього замало, щоб радіти його смерті. 
Невідомо звідки насунувся щільний сірий туман, що миттєво накрив все навкруги – і гору і вулицю, і Поділ. А коли туман розвіявся, так само швидко, як і зібрався, ніякого тіла на схилі вже не було. Воно зникло, нібито все, що він тільки що бачив, йому примарилося.
Він зняв окуляри і ретельно протер їх, ніби не вірячи своїм очам. А потім переліз через огорожу і почав обережно спускатися схилом. Він був впертим, і не любив, коли його дурили.
А тут його точно дурили, і він волів знати, хто саме і чому.    

Нахаба. За півтора роки до описуваних подій

– Не раджу, – долинуло до нього з чагарників.
Він ледь не підстрибнув від несподіванки. Закрутив головою, намагаючись визначити джерело звуку, і побачив його – круглого нахабу.
Нахаба стояв майже поряд, вигулькнув немовби з нікуди, неспішно протирав круглі окуляри спритними пухкими рученятами та старанно робив вигляд, що він стояв тут завжди. Ну, принаймні, останні хвилин десять.
– Я повинен надати першу допомогу, – сказав він і тут же подумки вилаяв себе. Звичка виправдовуватися була його другою натурою.
– Не повинні, – заперечив круглий і без перерви перейшов безпосередньо до хамства: – Йшли би ви звідси, люб'язний! І чим скоріше, тим швидше! Тільки цього мені не вистачало, – пробурмотів він собі під ніс.
Можливо, то була слушна пропозиція, і до неї слід було дослухатися, але він скипів від самого тону, яким вона була надана.
– А то що? – задерикувато спитав він нахабу. – Ви хто взагалі такий? 
– Частина тої сили, що вічно хоче зла і вічно ж спричиняє благо, – посміхнувся нахаба.
– Ви знущаєтесь?!
– Ну що ви, професоре! – нахаба широко розвів пухкі рученята. – Я кажу вам чисту правду, Вілен Макарович.
– Звідки ви мене знаєте?!
– От тепер вам дійсно страшно, – констатував нахаба так, ніби був непричетний до його страху. – І це добре. Насправді, добре! Може тепер ви заберетеся геть?! – закінчив він із ледь прихованою люттю.
Перехід від спокою до люті був таким несподіваним, що Вілен Макарович відступив на крок. Нахаба насправді починав його лякати
– Де хлопець? – раптово захриплим голосом спитав він.
– Забудьте про хлопця! Ви його більше ніколи в житті не побачите! І про мене забудьте, до речі. А також про все, що тут сьогодні відбулося. 
– Та хто ви такий?!
– Не повторюйтесь, професор! Я вже дав відповідь на це питання. А от я вимушений повторитися: ви взагалі розумієте значення слів «Не ваша справа»?
– Цей хлопець – мій студент.
– Помітно. Він такий же впертий, як і ви. І з таким же кепським характером.
– Я бачив, як він помер!
– Ні чорта ви не бачили!
– А може, навпроти, – примружився професор. – Саме чорта я зараз перед собою і бачу?
– Ну все, ви мене викрили! – противно розсміявся нахаба. – Почнете читати «Отче наш»?
– Я зараз вам пику начищу! – не дуже впевнено пообіцяв Вілен Макарович.
– Ой, злякали! – закотив очі нахаба. – Що ж мені з вами робити, настирний ви професор?
– Може, поділитися інформацією?
Нахаба тяжко зітхнув:
– Ну навіщо це вам?
– Ну, заспокойте мене, скажіть, що тут проводиться спец.операція чи випробування нової психотропної зброї... Я не можу так це полишити, розумієте? На моїх очах помер студент, аж через мить труп зникає, а замість нього – вигулькуєте ви, немов той самий чорт із табакерки!
Нахаба зітхнув ще тяжче:
– Я ніколи не брешу, – невідомо навіщо повідомив він.
– Всі брешуть.
– Тільки не я. Тому і не можу заспокоїти вас, професор, і надати будь-яку пристойну версію. Ні, це не спец.операція, і не випробовування нової зброї. Це просто... – він покрутив пальцями в повітрі. – Одним словом, забудьте!
– А хлопець...
– Я вже казав, ви ніколи більше його не побачите!
Несподівано Вілену Макаровичу дуже закортіло повірити цьому невідомому нахабі.
– Ви обіцяєте?
– Так.
– Скажіть хоч, як вас звуть!
– Посередник.
– Це ім'я, чи прізвисько?
– А вам яка різниця?! – знову обурився той. – Ну ви й зануда, професор! Як вас тільки студенти терплять!
– Ніяк, – пробурмотів професор, розвертаючись, щоб йти геть. – Ніяк не терплять! Сподіваюсь, ви справді не брешете, Посереднику.
Але Посередник все ж таки збрехав.

Хлопчик тригер

Що відбулося щось невиправне, він дізнався, коли приймав екзамен у другого курсу. Ці бовдури, як завжди, нічого не знали, і як завжди, списували.
Але якщо раніше вони хоча б готували «шпори», і за рахунок цього вчили хоч щось, то сучасне покоління студентів призвичаїлося списувати прямо з «гуглу» із своїх смартфонів. І це неймовірно дратувало професора.
– Досить! – він різко зупинився біля особливо нахабного студента. – Досить витріщатися в телефон! Йдіть і відповідайте на білет.
– Я ще не готовий! – заперечив той.
– А я думаю, що готовий!
Хлопець невдоволено піднявся з міста і пішов до кафедри.
– Що у вас в білеті?
– Початок двадцятого сторіччя в Києві. Життя, реформи та вбивство Столипіна.
– Починайте.
Він не дуже уважно слухав, що там плів той студент, бо вже вирішив, що вліпить йому «пару». Просто – за нахабство. Але остання фраза висмикнула його з роздратованого напівслухання.
– Що, що?! Повтори! 
– Після невдалого замаху в київському оперному театрі, на третій день прем'єр міністр Російської імперії Петро Столипін помер у лікарні, – студент з подивом дивився на обуреного професора.
Той відчув, що в нього почало сіпатися око. Ну от навіщо цим бовдурам «Гугл», коли вони навіть користуватися їм нормально не вміють!
– Столипіна було вбито в театрі, і помер він на місці! Готуйтеся до перездачі, молодий чоловіче!
Але студент чомусь не вгамувався.
– Вибачте, професоре, але Столипін помер не в театрі.
Вілен Макарович завмер від такого нахабства.
– Ви ще будете зі мною сперечатися?!
– Але це точно!
– Точно що?! Де це ви взяли взагалі?
– Та в «гуглі» ж! – заволав студент. – Де ж ще?! Крім того, це відомо всім, – після паузи додав він.
Ні, це вже було край! Відомо всім, але не відомо йому, професору історії?
– Якщо ви праві, отримаєте п'ять. Якщо правий я – на перездачу можете не приходити. Згода?
– Згода! – задеркувато сказав студент і виклав на стіл смартфон з відкритою сторінкою «гугла».
Вілен Макарович нервово схопив пристрій, вп'явся поглядом у статтю і... не повірив своїм очам. 
«Петро Столипін. Роки життя: 2 квітня 1862 року – 5 вересня 1911 року».
– Це неможливо... – прошепотів професор.
– Що, неможливо? – прудкий студент вже підсовував йому заліковку. – Професор, ви ж обіцяли! 
Вілен Макарович подумав, що зараз в нього зупиниться серце. Такої ганьби він не знав за все своє життя. І винен в цьому був зовсім не цей студент, хоча теж був дуже неприємним типом. 
В усьому був винен той клятий нахаба! Він зразу це зрозумів. Той, що назвався Посередником і збрехав йому! Це він зробив так, що історія змінилася, і тим самим пошив професора в дурні! Можливо, він спеціально все так підстроїв, щоб професор з'їхав з глузду! Можливо?! Саме так все й є! А ще... Ще винен той хлопчисько, хімік! Якого він ніяк не може пригадати! Але до нього не дістатися, бо він – труп! Та невже?! Труп?! А якщо він в змові з Посередником?! Він – хлопчик-тригер! 
У професора запаморочилося в голові. Думки влітали і вилітали з мозку із швидкістю блискавки. Можливо, він і сходить з розуму, але одне він знає точно. Якимось чином Посередник і хлопчик-тригер змінили історію, «переключивши» її на інший варіант подій.
І всі навкруги нього тепер пам'ятають лише цей, інший варіант. Всі, крім нього, професора історії, який опинився не в той час і не в тому місці. А може... не всі?!    

Альма-матір

Дощ скінчився, і Кирило, який завжди надавав перевагу пішим прогулянкам перед громадським транспортом, дістався до хімічного корпусу Університету за якихось двадцять хвилин.
Душу гріла нова справа – нарешті! 
Що гріха таїти, останні три місяці він почувався засмученим. Души краяли сумніви. А може, він, як професіонал, нічого не вартий? А якщо він – не справжній детектив, а лише іграшка в пухких і спритних руках Посередника?! А якщо це насправді так, то може варто було не поступатися Сашкові, а сказати Посереднику «так», там, у Септера, як він того насправді хотів?
І от зараз, Кирило був рішуче налаштований випробувати себе. Він навіть друга долучати до справи не дуже хотів. А що як потім, ну, коли він все блискуче вирішить, в душу знову закрадуться сумніви, а чи вирішив би він цю загадку самостійно? 
Ні, такого життя, як в останні три місяці, він більше не хотів, тому твердо вирішив, що зі справою Ромчика розбереться самостійно. 
Кирило зупинився перед дверима хімічного корпусу. Серце пропустило один удар. Жодного разу з моменту свого повернення він не був тут. Жодного разу – навіть не намагався. То було інше життя, яке скінчилося, коли він котився зі схилу річардової гори, а потім прийшов до тями в неймовірному десь і колись.
Але зараз все по іншому. У нього є справа і потрібна лабораторія та декілька годин, протягом яких його ніхто не потурбує. І він вже вирішив, хто саме все це йому забезпечить.
Кирило рішуче струснув кучерями й увійшов до стін власної «альма-матері».
Вітася він знайшов там, де і планував.
Те, що Кирило жодного разу не спромігся відвідати рідний факультет, зовсім не означало, що він не слідкував за долею тих, хто був йому небайдужий. Не так вже, справді, й багато було друзів, або просто тих, хто відносився до нього приязно, у Кирила Холмогорова. 
Вітась, який рік тому познайомив його із Сашком Вартовим, готувався до вступу до аспірантури. 
– Привіт, – сказав Кирило, за звичкою, що так дратувала Вартового, безшумно виникаючи в дверях лабораторії. – Ти можеш пустити мене попрацювати на кілька годин?
– Привіт, Холмогоров, – після невеличкої паузи відповів Вітась. – Чув, що ти воскрес. Але не сподівався побачити тебе тут так швидко.
– Швидко? – Кирило з подивом зрозумів, що спантеличити своєю ефектною появою колишнього однокурсника не вдалося. – Та я тут вперше після... ти розумієш...
– Еге ж, – погодився Вітась, – заходь, не соромся. Як справи у Вартового?
– Чудово, – відповів Кирило, мимоволі згадуючи перекошену мармизу Сашка, коли він «вилучив зразки» з лабораторії шпиталю. – Просто чудово!
– Він не набив тобі пику за твоє раптове зникнення майже на рік? До речі, де ти був?
– Я працював, – чесно відповів Кирило. – Ні, – подумавши, додав він. – Не набив.
– А я б набив, – знизав плечима Вітась, – коли був би твоїм другом. Він же твій друг? У тебе взагалі є друзі, Холмогоров?
– Ти пустиш мене попрацювати? – Кирило почав втрачати терпець. – В мене нагальна справа.
– Авжеж, – хмикнув Вітась. – В тебе нагальна справа, і хай весь світ зачекає. Ти зовсім не змінився, Холмогоров.
– Чому б я мав змінитися? – щиро здивувався Кирило.
Вітась зітхнув, підвівся і попрямував до дверей.
– У тебе є дві години, Холмогоров, – сказав він. – Завдяч за це нашому попередньому знайомству.
– Можливо, знадобиться більше! – крикнув Кирило.
– Твої проблеми! – безтурботно долинуло з коридору.
Кирилу знадобилося три години, щоб виділити із зразків крові Ромчика отруйну речовину, яку не змогли виділити лаборанти у військовому шпиталі. І це було зрозуміло, бо все ж таки вони були військовими лікарями. А речовина, яка підточувала здоров'я його нового знайомого, до сучасних бойових отрут не мала жодного відношення.
Ромчик був отруєний талієм.

Професор Моріарті

Кирило прямував широким коридором до виходу з факультету. Він не поспішав. Голова була зайнята несподіваними результатами тестів. Хто б міг подумати – талій! Чому саме – талій?! Як ця речовина потрапила в «бісову тачку»? Коли вона туди потрапила? Мабуть, ще до того, як машину купив Ромчик. Після того, як раптово помер попередній власник. Чи не від цієї отрути той бідолаха вирушив в односторонню подорож до кращого світу?
– Звичайно ж, від неї! – сердито сказав сам собі Кирило. – Це ж очевидно, бовдур! Талій не міг опинитися в машині сам по собі. І ніякий це не нещасний випадок! Тож, рахуй, що ти встановив факт вбивства. А якщо є вбивство – повинен бути і вбивця!
Кров в жилах відчутно прискорила свій рух, світ навкруги заграв кольоровими барвами. Вбивство! Загадка! Отрута! Отрута... Кирило покопирсався в пам'яті. Талій – «отрута отруйника». Ані кольору, ані смаку, ані запаху. Холмогоров з ходу міг назвати десятки випадків, коли талій використовували в якості отрути, але всі вони залишилися за рогом двадцятого сторіччя. Знову нитки тягнуться в минуле. То може і йому самому місце саме там, в минулому?
Маячня! Про що ти думаєш, бовдур?! Ромчик в небезпеці! Від талію є антидот, І це... Це...  
– Молодий чоловіче! – здається, так наполегливо гукають саме його, поки він застиг тут, посеред коридору, соляним стовпом. 
Кирило озирнувся.
– Професор Моріарті?! 
Сивий чоловік з тонким і пухнастим волоссям на великому й нерівному черепі з подивом здійняв брови.
– Добрий день, Вілен Макарович! – швидко виправився Кирило. – А ви що тут робите?
Вілен Макарович Роздобудько, професор історії, що викладав у Кирила на другому курсі, злостивий стариган, якого студенти природничих факультетів запам'ятовували на все життя через курс світової історії, скласти іспит з якої було набагато важче, ніж з фізики, хімії та вищої математики разом взятими. Він не любив студентів. А студенти не любили його і за очі кликали професором Моріарті.
– Я? – здивувався Вілен Макарович. – Я приймав іспит у другого курсу. 
– Ясно, – знизав плечима Кирило. Він повинен був повернутися в університетську лабораторію, бо нарешті згадав, що є протиотрутою від талію.
– Ви хотіли сказати – вибачте? – прискіпливо уточнив професор.
– Ні, я сказав рівно те, що хотів, – Кирило знову розвернувся, щоб йти.
– Ви завжди були нестерпним нахабою, – трохи вимушено розсміявся Вілен Макарович.
– Можливо.
– Але, я чув, що ви зникли! – як ні в чому не бувало, продовжив розмову професор у спину своєму колишньому студенту.
– Я вже знайшовся, – зітхнув той, зрозумівши, що так просто від професора не відбудешся.
– Ви сказали – вбивця? – професор, мабуть, чув, коли він розмовляв сам з собою. – Що ви мали на увазі?
– Я мав на увазі – вбивство, – роздратовано відповів Кирило. І з немалим задоволенням побачив, як зблід професор Моріарті. – Але це вас не обходить. Здається, коли я був вашим студентом, ви не були настільки уважним до того, що говорять інші.
– Здається, з того часу, як ви були моїм студентом, ваш характер не змінився! – парирував професор. – Як були пихатим зухвальцем, так ним і залишилися!
Кирило подумав, що мабуть Сашко був правий, коли говорив, що він може посваритися з людиною, лише  тільки відкривши рота.
– Припустимо, я з вами згоден! – він схилив голову набік, уважно розглядаючи професора. – Але чого вас раптом так схвилював мій культурний рівень, Вілен Макарович?
– Нічого мене не схвилювало! – сердито вигукнув професор, різко розвернувся і пішов геть.
Кирило ще мить з непорозумінням дивився йому вслід, аж потім стрепенувся і мерщій побіг до лабораторії з надією, що Вітась пустить його і вдруге. Він згадав назву антидота. Берлінська лазур!

Стули пельку і розказуй

Коли Сашко нарешті прийшов додому, Кирило пив чай і дивився телевізор – чи то другий, чи то третій фільм «Таксі» Люка Бессона.
– О! – Сашко зупинився в дверях вітальні. – У нас, виявляється, є телевізор? Не знав!
Кирило лише хмикнув, даючи зрозуміти, що почув і оцінив жарт.
– Що нового? Взнав щось? 
– Я його полагодив, – сказав Кирило, кидаючи пульт на крісло. – І підключив.
– Що?
– Кажу, я полагодив пульт, в сенсі, змінив в ньому батарейки, і підключив нам кабельне телебачення. Он бачиш, фільм дивлюся, – він подумав і з подивом додав: – Дійсно, цікавий!
– Ти диви, який хазяйновитий! – Сашко присів на бильце крісла і потягнувся було до пульта, але Кирило, ніби то ненавмисно, підтягнув його до себе босою ногою. – Але я ж питав не про це! 
– Та ну? – удавано здивувався Кирило. – А що ж тоді?
Оскільки вдень він твердо вирішив, що цю справу проведе максимально самостійно, то зараз гарячково прикидував, щоб таке сказати Сашкові, щоб насправді нічого не сказати. Поки що виходило відверто не дуже.
– Не прикидайся дурнем! – Сашко сердито відібрав пульт і почав демонстративно переключати канали. – Ти був в Університеті?
– Був, – Кирило миттю втратив інтерес до розмови.
– І що?
– До декана не заходив, заяву на поновлення не писав. Якщо ти про це.
– Я тобі зараз вріжу! – тихим голосом пообіцяв Сашко.
– Я пожартував, – Кирило, про всяк випадок відсунувся подалі. Здається, ідея впоратися з розслідуванням самотужки була ще гіршою, ніж здавалася на перший погляд. – Я був у лабораторії у Вітася. Привіт тобі, до речі, від нього.
– Дякую! А що по справі?
– Так от, Вітась...
– Зараз точно вріжу!
– Та що з тобою?! – ображено заволав Кирило. – Прийшов злий, заважаєш телевізор дивитися...
– А! То я тобі, виявляється, заважаю?!
– Я цього не казав! – гарикнув Кирило. – Що, в біса, сталося?!
– Що сталося?! – Сашко ледь стримувався, щоб не вхопити зухвальця за комір сорочки, і не струснути як слід, щоб мізки, нарешті, стали на місце. – Через тебе я сьогодні хакнув власну лабораторію!
– Це я хакнув, – Кирило, як завжди, не зумів промовчати. – Ти лише допоміг...
– Стули пельку!!!
– Як скажеш!
– Так от! Я хакнув власну лабораторію, щоб ти мав змогу бодай розпочати те кляте розслідування! І замість того, щоб поділитися інформацією, ти мені тут вола крутиш!
– Що я, вибач, роблю?!
– Я сказав, стули пельку! І негайно кажи, що з'ясував.
Кирило мовчки уткнувся обличчям в долоні і затрусився.
Сашко спантеличено замовк. В те, що він довів цього покидька до сліз, йому вірилося не дуже.
– Е-е... Ти в нормі?
Кирило затрусився ще сильніше, і Сашко всерйоз захвилювався. 
– Та що сталося?!
Нарешті, Кирило підняв обличчя. На якому дійсно були сльози... Сльози від сміху. Цей бовдур мав нахабство несамовито реготати. Аж до сліз.
– Ти... Ти, як моя матуся, Вартовий! Стули пельку і розказуй!» А вона казала: «Закрий рота і їж»!
Цього разу тільки диво врятувало цю зухвалу пику від того, щоб бути розбитою. Точніше, вправність хазяїна пики, який перехопив кулак Сашка майже біля самого свого носа.
– Тш-ш... – сказав Кирило, залізними пальцями стискаючи руку приятеля. – Не бий мене, суворий лікарю! І я все розкажу!
– Зараз, – прохрипів Сашко. – Швидко і без зайвих баляндрасів. Зрозумів?!
– Зрозумів, суворий лікарю! Не хвилюйся, Ти не дарма стояв на «стрьомі». Вітась пустив мене в лабораторію, і я з'ясував, чим отруїли Ромчика.
– І чим же? – Сашко повернувся на бильце крісла. Гнів вщухав, як бувало завжди, коли пацан припиняв видригуватися і пояснював, як нормальна людина.
– Не повіриш, талієм.
– Чому – не повірю.
– Бо сучасні отруйники ним не користуються.
– Тобто, користувалися несучасні?
– В яблучко!
Хлопці перезирнулися.
– Ти думаєш про те ж, що й я? – підозріло спитав Кирило.
– Так! Невже знову якась «тінь минулого»? Скільки можна?! – вибухнув Сашко. – Він обіцяв залишити нас у спокої, до тих пір, поки ми самі його не покличимо. Ти ж не кликав?! – підозріло спитав він.
– Це ти знайшов цю справу! – обурився Кирило.
– Я нічого такого навіть не думав! – завірив друга Сашко. – От тільки зараз про того круглого паршивця з котячою пикою згадав. А так – ні-ні!  
– А ще я зустрів в університеті професора Моріарті, – невпопад додав Кирило.
– А це ще хто? 
– Мій професор з історії з другого курсу. Уяви, він мене пам'ятає!
– Не дивно...
– Що ти маєш на увазі?
– Не переймайся!
– Він якось дуже агресивно на мене відреагував!
Сашко іронічно хмикнув:
– Це ж нормальна реакція будь-якої людини на тебе.
– Ти думаєш? – щиро здивувався Кирило. – Але чому?!
– Подумай сам! Прояви нарешті дедукцію!

Антидот і тачка

– Я ще дещо встиг зробити, – Кирило знову потягся за пультом від телевізора, але Сашко швидко прибрав його подалі. 
– Що ще ти утнув?
– А чого зразу утнув?! – обурився Холмогоров, роблячи другу спробу дістатися до пульту.
– Бо я тебе не перший день знаю.
– Ти заважаєш мені думати.
– Ти дивишся кіно двадцятирічної давнини!
– Кожен думає по-своєму.
Сашко мовчки закинув пульт в дальній кут дивану. Кирило зітхнув.
– Тобі це не сподобається.
– Та-ак!
– Я був у Ромчика, приніс йому дещо...
– Та не тягни ж ти кота за...
– Т-шш. Я зрозумів! – виставив перед собою долоні Кирило. – Від талія є єдина дієва протиотрута – так звана берлінська лазур. Я вмовив Вітася відсипати мені трішки –  знаєш, в університетських лабораторіях є будь що! І відніс Ромчику. Але ваш персонал про це не знає, от! – на одному диханні випалив Холмогоров.
– Чому ти не сказав мені?! – обурився Сашко. – Стій! То ти знову був у шпиталі й нічого мені не сказав?!
Кирило підскочив з місця і забігав по кімнаті.
– Слухай, я зробив тобі послугу. Ти, як лікар, не можеш дати хворому антидот тільки тому, що його приніс я! Ти повинен спочатку провести власні дослідження, а ваша лабораторія їх вже проводила і нічого не знайшла... Але на офіційний шлях немає часу! Ромчик може померти, як помер попередній володар «бісової тачки», до речі, теж молодий хлопець. А! До речі, тачку я теж пригнав! – Кирило нарешті зупинився. – На щастя, поліцейські зробили їй тільки поверхневий огляд і не забрали на штрафний майданчик.
– Він зробив мені послугу! Лише подивіться на нього! – Сашко здійняв руки вгору. – Ти... Ти пхаєш у мого пацієнта якусь гидоту і називаєш це послугою?!
– Я ж кажу, щоб призначити йому лікування офіційним шляхом, немає часу! Потрібно було діяти швидко, і я просто дав Ромчику антидот. – Кирило нетерпляче мотнув головою. – Ходімо машину дивитися! Вона дійсно зроблена, як в отому фільмі. Ти очманієш, як схожа!
– Дякую, я вже очманів!
Машина стояла за будинком. Білий «Peugeot 406» з антикрилом, низькопрофільними колесами і заниженим бампером. На цьому, в принципі, вся схожість з машиною Даніеля й закінчувалася.
Сашко обійшов машину навкруги і озвучив висновок:
– Колгосп!
– Ти думаєш? – Кирило був дещо спантеличений.
– Одразу видно, що ти не автомобіліст.
Холмогоров набурмосився:
– Їде вона гарно, зовнішньо схожа. Чого тобі ще?
– Добре, що хоч їде!  
– Чому ти сьогодні цілий день зі мною сперечаєшся?! – розсердився Кирило.
– Бо комусь треба тобі опонувати.
Холмогоров картинно вигнув брови:
– Навіщо? Я сам чудово впораюсь з... з усім!
– Не впораєшся, – заперечив Сашко. – Крім того, хіба ти не думаєш краще, коли розповідаєш про хід розслідування?
– Я думаю краще, коли дивлюсь телевізор, – роздратовано кинув Кирило. – І я тобі про це вже говорив. Тільки сьогодні – два рази!
– Дурня! – фиркнув Сашко. – Я знаю, як повинні розвиватися події в справжньому детективі!
Кирило хмикнув, хоча, здавалося б, дехто у круглому капелюху повинен був відбити у друзів бажання жартувати на тему «справжніх детективів».
– Покатаємось? – запропонував Кирило.
– Здурів? В машині отрута!
– Немає там вже ніякої отрути! Я всю її обшукав. 
– А як же...
– Ромчик, схоже, надихався там парами талію, – Кирило вже був всередині і заводив машину, – Як і попередній бідолаха. Але зараз все чисто. Сідай, не бійся! 
– Та не боюся я! – буркнув Сашко, сідаючі на переднє сидіння.
Кирило рушив з місця. Машина йшла напрочуд тихо й плавно, фари в м'яких червневих сутінках світили особливо яскраво. Мабуть, не в такий же й «колгоспний» спосіб вона була відтюнінгована.
– Таке враження, – продовжив Кирило, – що ми маємо справу з маніяком, який ненавидить персонально цю машину і полює на кожного наступного володаря.
– Що ти задумав? – миттєво насторожився Сашко.
Кирило мовчки хмикнув, уважно стежачи за дорогою.
– Агов, пацан! Я тебе питаю! Ти що вирішив стати третьою жертвою того маніяка? Вишуканий метод самогубства, нічого не скажеш!
– А що пропонуєш ти?
– Хочеш ловити «на живця»? Одного разу ти вже спробував. Пам'ятаєш, чим це закінчилося?
– От зараз ти просто конче нагадуєш мою матусю!
– Бовдур! Щоб без мене нікуди ані ногою! Будемо таксувати разом. Ясно?
– Ясно.

Полювання на маніяка

– Скільки ми ще будемо тут сидіти?! – Сашко нервово крутнувся на сидінні, але Кирило лише насунув нижче на носа кепку і лишився непорушним. 
– Хто тобі взагалі сказав, що таксисти носять кепки?! – обурився такою неувагою Вартовий.
Цього разу він заслужив на іронічний погляд.
– Фільтровник! – не вгамовувався Сашко.
– Ти диви! – не витримав Кирило. – Бачу, ти добре підготувався до полювання!
– Таксистів, що чекають на клієнта, стоячи на одному місті, в Києві споконвіку називають фільтровниками.
– Ну, про споконвіку ти загнув!
– Нічого я не загнув! Ми стирчимо тут з середи...
– З вівторка...
– З вівторка?! О господи! А сьогодні вже четвер. До тебе в бісову тачку ще не сів жодний пасажир, жодний! І знаєш чому? Бо нормальні люди в двадцять першому сторіччі користуються «Убером», на крайній випадок – «Уклоном».
– Вартовий, не нуди! – спалахнув Кирило. – Сходи краще за кавою! Я не просив тебе стирчати тут зі мною вечорами. Сам впораюсь.
– Ага, впораєшся ти, а як же! – Сашко виліз із машини і пішов до найближчого кіоску з кавою. – Від тебе відвернись на хвилинку, а ти вже по операх і баштах стрибаєш...
– Ну нуди! – повторив Кирило йому вслід.
Ну справді! Він же не просив про допомогу. Таксувати він міг і сам. Хоча таксувати – це занадто сильно сказано. Вони паркувалися з самого низу Андріївського Узвозу, де вечорами Ромчик полюбляв чекати на пізніх клієнтів, що виходили з театру «Колесо» і були не проти взяти таксі. Та, чи то спектаклі в ці дні збирали мало глядачів, чи то Холмогорову так не щастило, але за три дні вечірнього чергування клієнтів у них з Сашком так і не з'явилося.
– Тримай! – Сашко плюхнувся на сидіння, простягаючи другові стаканчик з кавою. – Слухай, ти звичайно детектив, і все таке... Але ти впевнений, що наш маніяк такий весь дурний, що клюне на тебе гарного у цій гарній тачці?
– Не впевнений, – визнав Кирило. – Але на нас клюнув дехто інший.
– Хто? 
Кирило мовчки кивнув за вікно, де до машини підходили два міцних кремезних хлопця.
– Ага! – хижо посміхнувся Сашко. – Конкуренти підтягнулися? Зараз я з ними поговорю!
– Тільки без членоушкодження, – попросив Кирило. – Нам тут ще працювати.
Але нудьгуючий Сашко вже нічого не чув і радо вистрибнув з машини назустріч пригодам. Кирило посміхнувся і щільніше прикрив вікно. За друга він не хвилювався, а проблеми хлопців його не обходило.
Як він і думав, до бійки справа не дійшла. Сашко вмів розмовляти з ким завгодно, та і армійський досвід дозволив йому швидко вгамувати таксистів. Через п'ять хвилин він знову всівся в машину.
– Нормальні хлопці, Ромчику передавали привіт.
– Розповіли щось цікаве?
– Ні. Нажаль, вони нічого не знають.
– Хто б сумнівався!
– Ти тому навіть не виліз з ними поговорити?
– Цілком поклався на тебе.
– От бачиш! Я можу не тільки каву носити.
– Не впевнений!
Сашко оторопів:
– Що ти сказав?
Кирило неспішно повернувся до нього:
– Йшов би ти додому, Вартовий! Скажу тобі чесно, за ці три дні ти мені неабияк набрид. Тільки й робиш, що ниєш! Здається, у тебе сьогодні нічне чергування в шпиталі, от і йди собі на роботу!
– Знаєш... – після паузи сказав Сашко. – Це занадто навіть для тебе. Якщо я тобі зараз не потрібен, то так і скажи!
– От і кажу! – відрубав Кирило.
Сашко мовчки вийшов з машини, щосили гепнувши дверима.

Дівчина 

Кирило дочекався, поки Сашко зникне за рогом, потім неспішно завівся, включив фари і підкотився на п'ятдесят метрів вперед, до високої, загорнутої в темний плащ, постаті, що вже декілька хвилин непорушно стояла на тротуарі.
– Дівчино, дозвольте запропонувати вам таксі!
Праві дверцята відчинилися, і на переднє сидіння всілася молода дівчина з довгим темним волоссям і зухвалими зеленими очима.
– Ви завжди нав'язуєте свої послуги клієнтам?
– Не всім, – багатозначно сказав Кирило. – Лише дуже красивим.
Вона засміялася.
– Не думайте, що я не помітила вас ще вчора.
– Ще позавчора!
– То ви дійсно стежите за мною?
Кирило глибоко зітхнув, всім своїм виглядом удаючи каяття, і дівчина знову засміялася:
– Віталіна!
– Кирило. Куди тебе відвезти, Віталіно?
– На вулицю Ахматової.
– Далеченько!
– Не бійся, грошима не ображу.
– Я і не боюся. Але от зараз було дійсно образливо!
Вони розсміялися обидва, і Кирило подумав – як жаль, що підозра у двох жорстоких вбивствах впала на таку гарну дівчину. Але факти є факти! «Бісова тачка» привернула її увагу в перший же день, коли з'явилася на своєму звичайному місці таксування. 
Він помітив цю увагу, а Сашко – ні. Тому, коли сьогодні дівчина знову зупинилися, розглядаючи машину, Сашка довелося позбутися в найкоротший, і на жаль, найгрубіший, спосіб – образити його. І тепер він просто зобов'язаний сподобатися їй, щоб прояснити ситуацію до кінця.
– Тобі подобається машина? – невимушено спитав Кирило.
– О так! – захоплено відповіла Віталіна. – Вона нагадує мені оту, знаєш... З фільму...
– «Таксі»?
– О, так, «Таксі»!
– Ну, так це ж таксі!
«О господи, що я верзу!»
Кирило знову розтягнув губи у посмішці, але Віталіна начебто не помітила його ніяковості.
– Тут зверни праворуч.
– Дякую, у мене навігатор.
– Можна я все ж таки покерую?
– А ти любиш керувати, Віталіно?
– Тільки симпатичними хлопцями.
– О! Дякую!
– Прошу!
Вона фліртувала легко, невимушено, і Кирило губився в здогадах – чи це тому, що вона дівчина, а з дівчинами, чесно кажучи, досвід у нього був невеликий, чи тому, що він їй дійсно цікавий. Цікавий – як хто?! Як просто симпатичний хлопець, що до неї відверто залицяється, чи як водій машини, до якої в неї є певні претензії. Справа набула цікавого повороту, якому Холмогоров був не радий.   
– Ми приїхали! – Кирило загальмував біля вказаної адреси і поклав руку на долоню дівчини. – Може, вип'єш зі мною кави?
– Можу, але... не сьогодні.
«Дивно! Так відверто фліртувала зі мною всю дорогу. А тепер – не сьогодні. Чому?»
– А коли? Завтра?
– А ти хочеш завтра?
– Я хочу сьогодні!
Віталіна розсміялася:
– Який ти палкий... таксист!
– Я студент. Таксі – то додатковий заробіток.
– Справді? – дівчина глянула на Кирила проникними зеленими очима.
– Справді! – він не брехав. Майже. –  То я заїду завтра по тебе?
– Куди?
– Ображаєш! На те ж місце, в той же час! Ти працюєш в театрі Колесо, думаю, що білетеркою. Але мрієш стати акторкою. Отже, закінчуєш о сьомій.
– Приголомшливо! – видихнула Віталіна. – Звідки ти знаєш?
«От чорт! Якщо вона буде захоплюватися мною замість того, щоб опиратися, мені буде набагато складніше працювати!»
– Я спостережливий, – відповів Кирило. – Ти мені сподобалась, і я не збираюсь цього приховувати.
Тут він аж зашарівся, знову не зрозумівши, чи це від душі, чи то він так втягнувся в гру. Віталіна стисла його руку на прощання і вистрибнула з машини.
– До завтра! – вигукнула вона перш, ніж зникнути в під'їзді.
Кирило послав їй повітряний поцілунок, завівся і неспішно поїхав у бік дому. Де його вже чекав розлючений Вартовий. 

Мало тебе били!

– То це все через дівчину? – Сашко міряв кроками їх маленьку кухню. – Повірити не можу! Ти і дівчина? Серйозно?!
Кирило сумирно сидів за столом і невідривно дивився в чашку з чаєм.
– Ти не міг просто сказати, що я тобі заважаю залицятися?! Навіщо ти випхав мене з машини під надуманим приводом?! 
– Ти не заважав мені залицятися.
– То якого ж дідька...
– Бо я не залицявся! – Кирило з гуркотом відсунув напівпорожню чашку, але залишки чаю все рівно виплеснулися на скатертину. – Вона підозрювана!
– Та ну... – тільки й вимовив Сашко. – Дівчина?!
– А що, дівчина не може буде вбивцею? – Кирило пильно дивився в очі другові.
– Ну, це якось...
– Якось – що?
– Якось це повна дурня, от що! – спалахнув Сашко. – Ти хочеш сказати, що дівчина вистежила спочатку першого власника «бісової тачки», підсипала йому талій в капці... Тобто, в салон машини, потім – виконала ту ж послідовність дій з Ромчиком, а тепер...
– А тепер третій день в один і той же час спостерігає за нами з одного й того ж місця, – закінчив Кирило. – Що, по-твоєму, я мав робити? Проігнорувати цей факт?
– Може, варто було мене ввести в курс справи? – Сашко нарешті сів за стіл навпроти друга. – Бодай в один з тих вечорів, що я стирчав з тобою в «бісовій тачці», поки ти, так би мовити, «таксував».
– Навіщо? Щоб ти розволався на весь Узвіз: «Та ти що?! То ж дівчина!» – Кирило іронічно дивився на друга. – Ну, все те, що ти говориш зараз протягом вже, – він демонстративно глянув на годинник, – п'ятнадцяти хвилин?
– Гівнюк! – придушено буркнув Сашко.
– Ще аргументи?
– Мало тебе били!
– Відмінна дедукція!  
– Я можу це виправити!
– Тоді я покличу Посередника!
– Це вже шантаж! – Сашко знову підскочив і нерішуче спитав: – Думаєш, він допоміг би у справі? Ну, ти ж його улюбленець, так би мовити...
Кирило натягнуто розсміявся.
– Небагато ж тобі треба, щоб відмовитися від своїх слів!
– На кшталт? – образився Сашко.
– На кшталт «Облиште нас у спокої!» – передражнив Кирило. – Не переймайся! Я знайду вбивцю сам! І допомога мені не потрібна! Не від кого!
Він підвівся із-за столу і вийшов з кухні, міцно грюкнувши дверима. Це був єдиний прояв роздратування, який він собі дозволив.
Сашко зітхнув і поплентався слідом, гадаючи, як так вийшло, що з машини без всяких пояснень виштовхали його, додому пішки, бо залишив тут гаманець, йшов він, а винний в усьому – знову ж таки він! 
Кирило сидів з ногами на дивані й знову дивився телевізор. Сашко рішуче відібрав пульт.
– Які наші наступні дії? – спитав він, сподіваючись перемкнути приятеля на конструктив.
– Завтра в мене побачення з нею... з Віталіною, – неохоче відповів той. – Я запросив її на каву, і спробуй-но тільки...
– Я – могила! – завірив його Сашко. – Все зрозумів. Це не побачення, це виключно заради справи! І вона тобі зовсім не сподобалася.
Кирило кинув на нього погляд, сповнений підозри, але все ж таки замилувався і продовжив:
– Мабуть, буде доречним тобі теж прийти в ту ж кав'ярню й сісти... припустимо, за сусідній столик. Щоб ти не казав потім, що я все розслідую без тебе! – швидко додав він.
Сашко подумав, що от як раз на побачення, а що це – саме побачення, він наразі не сумнівався, Кирило міг би сходити й сам! Але ж це Холмогоров! В нього все, не як у людей.
– Думаєш, я почую щось таке, чого не почуєш ти?
– Думаю, в кав'ярні вона однозначно розслабиться й бовкне щось зайве.

Побачення

Сашко прийшов у кав'ярню на Узвозі заздалегідь. А Кирило, як галантний кавалер, поїхав зустрічати дівчину на машині. Але Сашко навіть уявити не міг, наскільки його друг може бути галантним. До сих пір він не мав змоги спостерігати, як Кирило спілкується з дівчинами. Може тому, що на його пам'яті Кирило з дівчинами не зустрічався.
Кирило допоміг Віталіні зняти верхній одяг, Кирило відсунув для неї стілець, Кирило, нарешті, подарував їй квіти! Чорт, це точно – Кирило Холмогоров?! Або Посередник все ж таки викрав його друга і замість нього підсунув ганебну підробку?! 
«Якщо все це – заради справи, то я приголомшений!» – відправив Сашко повідомлення в «телеграм». Кирило скоса глянув на телефон, але навіть не взяв його в руки.
«Зразу видно, що вона тобі геть не подобається!»
Цього разу Сашко удостоївся лютого погляду і вирішив поки що Холмогорова не дражнити. Але той все ж не витримав, і на телефон Сашка прийшла зухвала відповідь:
«Якщо я щось роблю, то роблю це бездоганно!»
Після цього задоволений Кирило нахабно повернувся до друга спиною і цілком зосередився на побаченні. 
В цій кав'ярні обидва вони бували часто, тож добре знали, за який столик хто повинен сісти, щоб Сашко добре міг чути розмову Кирила з Віталіною. Не треба говорити, що столики ці були заброньовані заздалегідь.  
– Я люблю Поділ, – розповідала про себе дівчина. – Люблю гуляти Узвозом і Володимирською Гіркою. Я ж виросла тут, неподалік.
– Вчора я відвіз тебе на Харківський масив.
– Ми з мамою переїхали туди лише три роки тому. А до того жили тут, на Подолі, в старому будинку разом з її братом, моїм дядьком. Він лишився, а ми поїхали... Ну що я все про себе? Розкажи що-небудь і ти, Кирило. 
– Та нема чого розповідати! Вчуся на останньому курсі в університеті, підробляю в таксі...
– Це твоя машина? Фанатієш з фільмів Бессона?
– Чому фанатію? Що, не можна просто так тюнінгувати автівку? – гонорова натура Кирила не виносила навіть натяку на плагіат. Навіть, якщо він був не його. Навіть, якщо він не мав жодного відношення до цієї машини.
Віталіна відкинулася назад, трохи шокована таким натиском.
– Я ж просто спитала!
– То машина друга, – буркнув Кирило. – Я її... орендував. Тимчасово.
– Дивно... – Віталіна роздумливо покрутила в руках чашку з кавою. – Буду відверта з тобою, машина привернула мою увагу раніше, ніж ти...
– Я здогадався! – роздратовано перебив Кирило. – Ти витріщалася на неї два вечори підряд, перш ніж я під'їхав до тебе.
«Починає хамити, – подумав Сашко. – От що за людина! Навіть з дівчиною не може притримати язика!»
– Я... Так! – Віталіна була збентежена, але все ще намагалася виправити ситуацію. – Просто я чула про неї! Про машину. А потім, коли побачила...
– Чула?! – Кирило миттєво перехилився через стіл, і зараз ніхто б не сказав, що вони – закохана парочка. Допит! От що це більш за все нагадувало. – Від кого?!
– Від дядька! – Віталіна нервово відсунула вбік свою каву. – Я ж казала тобі, що дядько досі живе на Подолі. Він часто ходить через Узвіз додому пішки з Червоного Корпусу...
– Він працює в Університеті?!
Сашко не витримав, і кинув в «телеграм» одне слово: «Не тисни!!!» Хотів додати ще «бовдур», але побоявся, що Кирило видасть його присутність необережним вигуком, або поглядом.
Та Холмогоров навіть не глянув у бік смартфону.
– Працює, – кивнула Віталіна. – Він професор історії. Його ім'я...
– Професор Моріарті! – закінчив за неї Кирило і, спіймавши розгублений погляд дівчини, виправився: – Я хотів сказати, Вілен Макарович Роздобудько.  

Навкруги – самі маніяки!

«А пацан не виглядає приголомшеним, – подумав Сашко, намагаючись не дивитися в бік парочки за сусіднім столиком. – Навряд чи він це передбачив, але хоч не розгубився. Справа набуває цікавого повороту!»
– Мабуть, мені час додому, – Віталіна піднялася з місця. 
– Я тебе відвезу! – підхопився Кирило, із запізненням згадавши про роль галантного кавалера.
– Не треба. Піду сьогодні до дядька, бо завтра ранком потрібно бути в театрі.
– То хоч проводжу... 
– Ні! – дівчина поклала на стіл купюру в двісті гривень. – Це моя доля за вечерю.
– Навіщо ти так! – докірливо спитав Холмогоров, миттєво зробивши нещасні та ображені очі.
Сашко – той гарно знав ціну цим очам, але Віталіна ж бачила це вперше, тому дещо засмутилася.
– Не ображайся! Ти дуже дивний хлопець, Кирило. Може, навіть, гарний...
– Може?
– Може! – не піддалася Віталіна. – Я ще не знаю. Сьогодні ти мене неабияк налякав.
«Ще б пак! Замість побачення влаштував дівчині допит!»
– Вибач мені, – потупився Кирило. – Я ще подзвоню тобі, добре? 
– Може, – повторила дівчина і вийшла з кав'ярні.
Холмогоров спритно підсів до Сашка.
– Ти чув?!
– Звичайно ж чув! Тільки не зрозумів, навіщо ти просив дозволу їй подзвонити.
Кирило засмутився:
– Ну, я ж не такий гівнюк, щоб...
– Такий! – рішуче перервав його Сашко. – Ти отримав потрібну інформацію. Що ти ще хочеш від дівчини?!
Кирило винувато зітхнув:
– Вона ще може стати нам у нагоді. Я планую познайомитися з її дядечком не тільки, як колишній студент, а й як її хлопець.
– А казав, що не такий!
– Я збрехав! – ще більш винувато зітхнув Кирило.
– Звісно – збрехав! Але тут той випадок, коли я з тобою згоден! – Сашко махнув рукою, підкликаючи офіціанта. –  Цю кралю не можна випускати з поля зору. Машину вона, ти бач, знала! Що за тобою три вечори стежила, визнала...
– Два.
– Що, вибач?
– Два вечора стежила.
– Не нуди! Хай два. Це теж немало!
– А хто вчора волав «дівчина не може бути вбивцею»?
– А я сказав, не нуди!
– Ти повинен був сказати дещо інше.
– Добре, ти був правий! – здався Сашко.
– Як завжди! – не вгамовувався Кирило.
– О! Це вже занадто! До речі, розрахуйся з офіціантом.
– Чому я?
– Бо ти сьогодні цілий вечір нудиш! – гарикнув Сашко, і Кирило, задоволено хмикнувши, поліз за гаманцем. Адже перемога все ж таки була на його боці.
– Слухай, генію! – сказав Сашко, поки вони чекали рахунок. – Я згодний, ти досить швидко розкрутив цю справу...
– Ще ні, – вставив Кирило.
– Майже, розкрутив, – погодився Сашко. – Але скажи-но мені, чи не впустив ти, випадково, одну важливу річ?
– Яку? – насторожився Кирило. – Що ти маєш на увазі?
– Мотив, бовдуре! Я маю на увазі мотив! Навіщо Віталіні або її дядьку професору, або ще комусь... Навіщо їм полювати на «бісову тачку» і вбивати її водіїв у такий обтяжливий спосіб?! Я, звісно, не детектив, як дехто тут, я лише його вірний і кмітливий помічник... – Холмогоров закотив очі з мученицьким виглядом. – І не треба робити таку мармизу! Так от, навіть я знаю, що завжди потрібно шукати мотив. Знайдеш мотив, знайдеш і вбивцю!
– Послухай, вірний, кмітливий і все таке! Ну який мотив може бути у маніяка?! – Кирило розвів руками. – А ми з самого початку знали, що полюємо на маніяка.
– Ну то й що! – не бажав здаватися Сашко. – Навіть у маніяка повинен бути якийсь мотив!
– Добре, я подумаю. Біда мені з тобою! Тільки й робиш, що маніакально зі мною сперечаєшся. Загалом, навкруги – самі маніяки! – гучно вимовив Кирило, так що офіціант, що як раз підійшов забрати гроші, відсахнувся від друзів з видимою пересторогою. 

Якщо ти мітиш в її хлопці

– Ти вже обірвав їй телефон? – спитав Сашко в суботу за сніданком.
Кирило поперхнувся кавою.
– Зараз дев'ята година ранку!
– То й що? Саме час!
– Думаєш?
– Не гальмуй, серцеїд! Якщо ти справді мітиш в її хлопці.
Холмогоров нагородив його недовірливим поглядом, він не дуже вірив, що Сашко може дати слушну пораду в такій делікатній справі.
– Мені потрібен привід, – повідомив він.
– Щоб подзвонити дівчині не потрібен привід, йолопе! Просто візьми і подзвони.
– Відчепись! – буркнув Кирило.
Віталіна подзвонила сама приблизно через годину. 
– Привіт, Кирило!
– Привіт, Віталіно, дякую, що подзвонила! – чи то він так гарно прикидається, чи справді радий так, що аж голос тремтить, Сашко не зрозумів. – Я тільки-но збирався тобі дзвонити! Віриш, вже телефон з кишені витяг. Ми вчора розійшлися не дуже гарно...
– Облиш! Це я повелася, як дурна!
– Не ти, а я!
– Приходь сьогодні на гостини! – ошелешила його дівчина.
– З радістю!
– До мого дядька.
– До дядька?!
– Так. Я вчора розповіла йому про тебе, уявляєш, він тебе пам'ятає!
– Уявляю! – з невимовним почуттям проговорив Кирило. – Ще й як уявляю!
– Він стільки гарного про тебе розказав.
– Он як?! – брови Холмогорова піднімалися все вище й вище. Сашко скорчив дику мармизу, намагаючись не розсміятися. 
– Сказав, що ти був талановитим студентом, і він дуже жалкує, що ти обрав вивчати хімію, а не історію.
– О, ні! Він той ще «історик», – пробурмотів Сашко. Кирило показав йому кулак. 
– То ти прийдеш сьогодні до нас?
– Звісно ж, прийду! Тим більше, що я повинен вибачитися перед твоїм дядьком.
Сашко вирішив, що він хворий і тяжко марить, бо Холмогоров і вибачення, то були речі несумісні, приблизно як геній і злодійство. Віталіна, між тим, теж здивувалася.
– Вибачитися? За що? 
– Ми зустрілися на днях і я... був не дуже чемним, – визнав Кирило.
Сашко жестами показав, що непритомніє. Холмогоров вийшов в іншу кімнату, також жестами побажавши йому втратити свідомість безперешкодно, і зачинив за собою двері. Далі він говорив з Віталіною вже без свідка, а коли повернувся, Сашко спитав:
– Ну що, напросився в гості?
– Не напросився, а запросили! Ти ж чув. Кепкуєш?
– Є трішки... То я не зрозумів, кого ти там тримаєш за маніяка, її чи дядька?
– Поки неясно, – стенув плечима Кирило. 
– І ще я не зрозумів: вона тобі все ж таки подобається?!
– В тому то і сенс! – загадково відповів Холмогоров.
– В чому сенс?
– Щоб ти не зрозумів.
– Гівнюк!
– Є трішки...
Хлопці розсміялися. 
– Слухай, – Сашко почухав потилицю, – я ж не зможу піти з тобою до того лігва маніяків.
– Звісно ж, не зможеш! Ти й так за мною на побачення тягався! А тут, вибач, доведеться відпустити мене самого.
– Це мене і лякає.
– Не бійся, все буде добре.
– Хто сказав, що я боюся?! Ти пам'ятаєш, взагалі, навіщо ти туди йдеш?
– Звісно ж! Щоб визначитися, хто з них двох – справжній маніяк.
– Бовдур! – розсердився Сашко. – Мотив! Пам'ятаєш? Ти повинен визначити мотив! Без цього твоя теорія може в будь-який момент розсипатися в труху! 
– Може, – не став сперечатися Кирило. – А не хотілося б, чесно кажучи. Бо доведеться знову таксувати, знову сидіти з тобою вечорами в «бісовій тачці» і чекати, хто на неї клюне... 
– Ой, можна подумати! А так сидиш вдома і нудьгуєш! Скажи чесно, ти просто боїшся, що вони обидва непричетні, а ти – помилився.
– Як там Ромчик? – миттєво змінив тему Кирило.
– Одужує. Твоя берлінська лазур подіяла.
– Ще б пак! То ж антидот!

Хай поговорять

Він хвилювався! Чорт його забирай, але стоячи перед дверима старого будинку на Подолі, з пишним букетом хризантем, Кирило спіймав себе на тому, що хвилювався. І це був не той приємний азарт, який охоплював його, коли він відчував, щоб близький до розгадки чергової справи. Ох, як звучить! «Чергової справи». Хлопче, а ти дійсно стаєш справжнім детективом, якщо дозволяєш собі от так недбало кинути: «чергова справа»! Отже, якщо це не азарт, то що це, чорт забирай?!
Якби поряд був Сашко, він би неодмінно пожартував, що Кирило хвилюється через скору зустріч з дівчиною, яка йому... Небайдужа?! Ні, це повна маячня! Йому подобається вирішувати загадки, а дівчини – то не його сфера, як, власне, і хлопці, не подумайте чого! Взагалі, взаємини – то не про нього. 
Але Сашка поряд не було, тож Кирило зібрався і нарешті натиснув кнопку домофону. Про професора, Вілена Макаровича Роздобудька, він чомусь зовсім не думав, хоча в окремому пакеті в нього була пляшка дорогого віскі для старигана, і тому детектив був дещо неприємно здивований, коли йому відповів чоловічий голос замість дівочого.
Квартира була великою, з просторими кімнатами і високими стелями. Такими, що бувають лише в дуже старих, ще дореволюційних, будинках. Професор зустрів його напрочуд радо й одразу ж запропонував пройти до вітальні, де вже був накритий стіл. Віталіна лише помахала Кирилу рукою з кухні, з якої долинали апетитні запахи, й пообіцяла:
– Ще декілька хвилин, і я буду з вами! А ви поки поговоріть без мене. 
На мить між чоловіками застигла тиша, потім Кирило, ніяково посміхнувшись, простягнув професору пляшку віскі.
– Вибачте мені, будь ласка, Вілен Макарович. В нашу останню зустріч я був дуже нечемним. Зрозумійте мене, я був так шокований поверненням до альма-матір, що можна сказати, був не при собі, тому... Одне слово, я прошу у вас пробачення!  
Промовляючи всю цю несамовиту маячню, Кирило подумав, що от саме зараз такому зловісному мізантропу, як професор, час набурмоситися гордовитим павичем, але ні! Вілен Макарович, навпроти, дуже лагідно посміхнувся своєму колишньому студенту й ласкаво промовив:
– Забудьте, молодий чоловіче, забудьте! Я теж винний. Насипався на вас ні за що, якийсь допит вам влаштував, що та до чого! Ви прийшли сьогодні як хлопець моєї племінниці, то ж давайте розпочнемо знайомство з початку.
– Він не мій хлопець, дядьку! – заперечила Віталіна, вносячи до кімнати паруючий пиріг на великому блюді. – Поки що він просто друг!
– От зараз було образливо! – пробурмотів Кирило, ні до кого конкретно не звертаючись.
– Я волію знайомитися особисто з усіма твоїми друзями, Віталіно! – трохи бундючно промовив Вілен Макарович. – Я обіцяв твоїй матері наглядати за тобою після того, як твій батько покинув вас.
– Це було десять років тому, і я вже не дитина! – спалахнула дівчина, кидаючи винуватий погляд на Кирила.
Той поспішив втішити її:
– Нічого страшного! Я дуже розумію твого дядька! Я б теж переживав, якби в мене була така гарна племінниця!
– Бачу, ви гарний хлопець, Кирило! – кивнув професор. – Якщо ж ви ще цікавитися історією...
«Скоріше, вона мною!»
– Хіба що трішки!
– Он як? І яким саме періодом? Може, початком двадцятого сторіччя? 
«Цей повернутий на власній справі стариган шпарить просто в яблучко! Він знає?! Про Оперу, про прем'єр-міністра, про зірвану башту?! Але як?! Звідки?!» 
– Давайте пити чай з пирогом! – запропонувала Віталіна.

Він знає, що я знаю

Отже, хлопчик тригер мав нахабство заявитися до нього просто додому. Перед цим звабивши, – Вілен Макарович кинув косий погляд на племінницю, – та напевне ж звабивши цю дурепу! Як він його знайшов? Що йому відомо про події півторарічної давнини, а головне, про події, що сталися нещодавно?! Що йому взагалі потрібно від професора?
Кирило, між тим, розмірковував приблизно над тими ж питаннями. Навіщо професор Моріарті завів мову про історію початку двадцятого сторіччя? Що йому відомо про роль його, Кирила, в ній? 
А що він потрапив в неї, в цю кляту історію, і це не лишилося непоміченим, він знав напевне, бо відразу ж після подій першого квітня, після повернення в сьогодення з будинку Септера, побіг в університетську бібліотеку й розшукав газету, той самий випуск «Відомостей», де красувалася його об'ява: «Зірвана башта. Сьогодні вранці із страшенним гуркотом впала дзвіниця Андріївської Церкви. Городяни шоковані. Поспішайте бачити!»
Вона була там завжди, ця об'ява?! Чи з'явилася віднедавна, коли він сам її там розмістив? А віднедавна – це відколи? У нього паморочилося в голові. Посередник попереджав Кирила, що історія нелінійна, але ніколи не казав, що прояви цієї нелінійності будуть так тиснути навіть на тренований мозок детектива. А що тоді чекати від звичайної людини, якщо вона якимось чином стикнеться з «закільцьованою» реальністю, що створив своїми витівками Посередник? А якщо ця людина ще й опиниться професором історії або його племінницею?
«Чи може таке знання призвести до того, що людина з'їде з глузду і перетвориться на маніяка? Так, напевне. Але до чого тут «бісова тачка» і її бідолашні володарі?» 
І лише Віталіна, здається, зовсім не помічала напруги, що аж бриніла між двома чоловіками.
– Як тобі пиріг, Кирило?
– Дуже смачно. Сама пекла? – машинально відповів той.
– Так.
– Моя племінниця – гарна кулінарка! – гордовито сказав Вілен Макарович і, здається, вирішив перейти в атаку першим.
– То ж, дуже похвально, що ви цікавитеся не тільки майбутньою власною професією, але й історією власного міста, юначе! Це значно розширює кругозір молодої людини, і свідчить про неабиякий інтелект! Знаєте, мені дуже болить, що сучасні студенти іноді не знають найвідоміших фактів! От наприклад, на останньому екзамені другокурсник не зміг мені відповісти на питання, як загинув Петро Столипін, уявляєте?! – професор замовк і очікувально подивився на Кирила.
«Попав!» – подумав Холмогоров. Адже він знав аж два варіанти, як саме загинув Столипін. І який з них буде зарахований, як вірний?
– Його вбив якийсь терорист, – почав викручуватися Кирило. – Його звали... Дмитро Багров його звали!
– Так, його звали Дмитро Багров, – м'яко підтвердив професор, – але як саме це відбулося?   
– Дядьку, та що ти вчепився в того Столипіна? – обурилися Віталіна. – Можна хоч раз говорити про щось сучасне, а не про вбивства сторічної давнини?!
– Я хочу переконатися, що Кирило – дійсно гідний і розумний парубок. Кінець кінцем, ти збираєшся з ним зустрічатися!
Від доброго дядечка не лишилося й сліду. Вілен Макарович вчепився в Холмогорова, наче голодний кліщ.
«Він знає, – раптово зрозумів Кирило. – Він якимось чином знає про мої пригоди в минулому. Це він – той самий маніяк, наразі це стало мені зрозуміло. Віталіна ні в чому не винна, хіба що в тому, що родичка маніяка.  Хоч тут мені повезло. Але де ж я так проколовся?! Чи може, професор якось пов'язаний з Посередником? Ну, круглий покидьку, як побачу, голову відкручу! Йому, ти бачиш, історія нелінійна, а мені тут з наслідками у вигляді масових отруєнь розбиратися! Не можеш тримати язика на припоні, то не берись до таких справ!»
– Як саме це сталося? – повільно повторив Кирило, дивлячись прямо в очі професору. – Багров застрелив прем'єра в Оперному Театрі, прямо на спектаклі. Той помер на місці.
«От так! Тепер він знає, що я знаю. Знаю попередній варіант цієї історії. Який був реальністю до того, як в неї втрутився я. Може тепер я зрозумію твій мотив, оскаженілий ти маніяк?!» 
– Краще б ти мовчав, Кирило! – Віталіна жартівливо вдарила його по руці. – Тепер дядько мені всі вуха продзижчіть, що ти неук і мене негідний.
– Сумно, – зітхнув Вілен Макарович, пильно дивлячись на Холмогорова, – що сучасна молодь така необізнана. – Кирило винувато розвів руками. – Йдіть вже, гуляйте! Віталіно, розповіси своєму неуку, як все було насправді!
– Добре, дядечку, розповім!  

Я помилився

– Куди підемо? – спитала Віталіна, коли вони вийшли з під'їзду.
Червневий вечір оповив молодих людей теплими сутінками. Кирило гарячково вхопив дівчину за руку і потяг подалі від будинку і від пришелепкуватого професора.
– Що з тобою, Кирило? – здивувалася дівчина.
«Сказати їй? Але що?! Твій дядько – маніяк, який полює на водіїв моєї машини? І хто після цього буде пришелепкуватий?»
Несподівано для себе самого, він пригорнув дівчину до себе й жадібно поцілував в губи. 
– Не тут, божевільний! – вона вперлась руками в його груди, але Кирило не зрозумів, відштовхує його Віталіна, чи навпаки, хоче притягнути ближче. Але він взагалі був не дуже обізнаний в таких речах.
– Я відвезу тебе до дому! – він зазирнув в зелені очі і побачив там те, що очікував: неабиякий подив.
– Я... я думала, ми погуляємо трішки, а потім збиралася залишитися в дядечка.
– Ні! – вирвалося в нього.
– Що – ні?
– Ні – не погуляємо, і ні – не залишися. Я не дозволю!
– Не погуляємо?! – як і лічило дівчині, Віталіна звернула увагу тільки на те, що її цікавило найбільше.
– Вибач мені! – з гіркотою відповів Кирило, – але зараз мені потрібно побути наодинці. Це ніяк не пов'язано з тобою! – швидко додав він, побачивши, яка образа забриніла в її очах. – Просто мені потрібно подумати! Багато – думати! – майже з відчаєм повторив він.
Кирило не розумів, що він відчуває до цієї дівчини, але менш за все він хотів робити їй боляче.
«Здається, мене зараз розірве між обов'язком та бажанням. Так не повинно бути. Потрібно терміново відправити її додому!»
– Я відвезу тебе, – стримано повторив він, і Віталіна підкорилася.
В машині їхали мовчки. Кирило кермував, зосереджено дивлячись на дорогу, Віталіна весь час зорила у вікно, так, що Холмогорову було видно лише її набурмосений профіль.
– Приїхали! – з полегшенням сказав Кирило, нарешті загальмувавши біля її будинку на вулиці Ахматової. – Я подзвоню тобі трошки згодом. – Він знову потягся поцілувати її, але дівчина відхилилася.
– Я буду чекати. На пояснення, – двері машини тихо зачинилися за нею. Кирило зі злістю вдарив кулаком по керму.
– Бісова тачка! – загарчав він і ще раз вдарив ні в чому не повинну машину.
Дорогою додому Кирило трішки заспокоївся. Коли Віталіни не було поруч, мислити вдавалося більш ясно, що неабияк дивувало хвацького детектива. 
Сашко мав рацію. Єдине, чого йому не вистачало, щоб вважати справу закритою і щоб здати професора поліції, це мотиву. Але було ще одне «але»! До справи якимось боком був причетний Посередник. Отже, круглий нахаба все ж таки брехав, коли казав, що ніколи не бреше. І він зовсім не відчепився від них з Сашком, хоча й обіцяв не чіпати їх, поки на те буде їх воля. Кирило зітхнув. Менше за все він хотів знову вплутувати друга в темні справи Посередника. Отже... 
– Отже я повинен розібратися сам! 
Сашка потрібно виключити з розслідування. І найпростіший перевірений шлях до цього був тільки один – брехня. Кирило дуже не любив брехати єдиному другу, і кожен раз, коли таке відбувалося, вважав, що іншого виходу в нього немає. От і зараз, ну не бачить він іншого способу захистити Сашка від підступів Посередника і скаженого професора! 
– Ну що?! – нетерпляче зустрів його Сашко на порозі їх квартири. – Що там у лігві маніяків? Що-небудь з'ясувалося?!
Кирило мовчки пройшов у вітальню і впав на диван обличчям вниз.
– Що трапилося?! – неабияк схвилювався Сашко. – Агов, пацан! Не мовчи! Тебе там геть закатували, чи що?!
– Чи що! – Холмогоров підвівся, прийняв сидяче положення і втупився в підлогу перед собою. Підняти на Сашка очі він не ризикнув. – Вони ні до чого, обоє! Я помилився! Ясно?! Потрібно все починати спочатку.  

Поїдемо на Осокорки

Наступного дня, в неділю вранці, Кирило лежав на дивані й мовчки вивчав стелю. Сашко визвався сходити до крамниці по продукти самостійно, бо розумів душевний стан друга, в якого вмить розсипалася його теорія. Вчора він ще деякий час намагався допитуватися в Кирила, що саме наштовхнуло його на думку, що ані Віталіна, ані професор Моріарті, не причетні до отруєння Ромчика і попереднього хазяїна «бісової тачки».
Але Холмогоров так агресивно відбивався від розпитів, що було зовсім на нього не схоже, що Сашко вирішив – краще зараз від нього відчепитися.
Насправді Кирило боявся, що не витримає такого співчутливого допиту і розповість другу все, як на духу. Але страх надійно затуляв йому рота. І був не страх перед схибнутим професором, а перед тим самим «мотивом», на з'ясуванні якого так наполягав Сашко вчора, і який, за результатом, виявився тісно пов'язаний з усію тою містикою, якої Вартовий так прагнув позбутися.
І Кирило, який без коливань втягував Сашка в небезпечні пригоди помічника приватного детектива сьогодення, не міг і не хотів, щоб той знову опинився заручником в дивній і небезпечній грі Посередника.
Звичайно, справа Ромчика не могла потрапити в руки детектива випадково. Даремно він так радів, що нарешті діє самостійно. Ні, він, як і раніше, маріонетка в руках круглого маніпулятора, який, нажаль, багато на що здатний і невідомо чого від нього хоче! 
Та ба! Не треба вдавати з себе наївного! Як раз, відомо чого! А саме неприємне, що він, Кирило, знову нестерпно хоче сказати йому «так»!   
– Як порахуєш всі плями на стелі, то може трохи приберешся в хаті? – спитав Сашко, виходячи з квартири.
Кирило кинув на нього лютий погляд і демонстративно відвернувся до стіни.
– Ну от що я такого сказав?! – обурився той. – Господи, ну що за людина?! Від нього навіть святий оскаженіє! – долинало до Холмогорова ще деякий час з коридору його сердите бурмотіння.
Тільки-но за ним зачинилися двері, Кирило рвучко сів і вхопив телефон. Розлючений Сашко – це, безперечно, краще, ніж Сашко співчуваючий. За підрахунками, які при наявності такої купи інформації, зробив би навіть першокласник, в найближчі півгодини Кирило мав очікувати на дзвінок.
– Сподіваюся, тобі вистачить розуму і сміливості зробити його самостійно, і не втручати в наші відношення племінницю!
І дзвінок, звичайно ж, пролунав.
Холмогоров хижо посміхнувся:
– Слухаю вас, Вілен Макарович!
– Мені потрібне таксі, – вальяжно промовив професор, навіть не спитавши, звідки Кирилові відомо, що це телефонує саме він.
– До ваших послуг! – коротко відповів детектив.
– Під'їзджайте до мого будинку через півгодини. Поїдемо на Осокорки.
– Як скажете, професор!
Кирило накинув куртку і про всяк випадок ковтнув столову ложку порошку берлінської лазурі, рештки якої засунув в кишеню. Тепер він був готовий до будь-яких неприємностей!

На старих дачах дуже багато щурів

– У вас з Віталіною... це серйозно? – запитав Вілен Макарович, коли Кирило вирулив на Набережну.
– Дуже серйозно! – запевнив той.
– Це добре! – професор посовався на сидінні, наче йому було незручно сидіти.
Невелику валізу, яку він відмовився покласти в багажник, він поставив на підлогу між ніг.
«Ти диви, він за племінницю побивається! – із злістю подумав Кирило. – А те, що відправив на той світ одного хлопця і майже відправив – іншого, то його не обходить! До речі! Він же не знає, що Ромчик живий! От зараз я його й порадую!»
– Гарна машина, так? – Кирило лагідно поплескав по рулю. – Вам подобається?
– Подобається. У неї такий незвичний... дизайн! 
– В машинах це називається тюнінг.
– Дякую, буду знати, – професор знову посовався. – Давно вона у вас?
– Не дуже.
– Купили?
– Ні, взяв покататися у друга. Він захворів.
– Захворів?! – Вілен Макарович почав головою. – Який жаль! Мабуть, такий же молодий, як і ви...
– Та чого жаль, він же не помер! – реготнув Кирило. – Ромчик здоровий, як кінь, скоро одужає!
– Не помер?! – професор рвучко повернувся до Кирила, але швидко схаменувся і відвернувся до вікна.
– Ні, не помер, – з тиском повторив Холмогоров. – І не помре. Куди далі? Ми зараз з'їдемо з моста.
– Зверніть на дачі, – Вілен Макарович продовжив розсіяно вивчати пейзаж за вікном. – Далі я покажу.
– Гаразд.
Кирило не боявся. План професора навряд чи змінився з останнього вбивства. Він знову планує підкинути в машину талій, до речі, не завадило б з'ясувати, звідки він його взяв. І зробить це під час цієї поїздки. Потім, за планом, Кирило трішки покатається в машині з отрутою та й «двине коні» через декілька тижнів, а може й днів. Доза повинна бути не дуже великою, щоб професор сам не отруївся за ті півгодини, що вони їдуть разом в машині. 
Але їх подорож, здається, добігає кінця, а з мотивом все ще нічого неясно. Як же його розкрутити на зізнання? На звістку, що Ромчик, його остання жертва, вижив, професор аж підскочив, але нічого так і не сказав. Як ще може його розговорити?
– Зупиніть тут, ми приїхали, – сказав Вілен Макарович.
Кирило слухняно зупинився навпроти невеликого дерев'яного будиночку. Вони давно вже заїхали на територію дачного кооперативу, який будувався, мабуть, ще в середині минулого сторіччя, і деякий час блукали його вузенькими вуличками.
– Дякую! – Вілен Макарович вийшов з машини, акуратно тримаючи валізу. Він помітно вагався. – Може ви...
– Можна я у вас води вип'ю? – практично одночасно з ним спитав Кирило.
– Взагалі-то, я хотів запропонувати вам чай, – чемно сказав професор.
– Був би дуже вдячний! – з полегшенням зітхнув Кирило.
Здається, виникла додаткова можливість для розмови.
Вони зайшли на стареньку літню веранду, і Вілен Макарович включив електрочайник. – Вибачте, але вікна ще заклеєні з зими і не відчиняються. Я перший раз тут в цьому сезоні. Привіз цінний вантаж! – він посміхнувся і продемонстрував валізу.
– А що там?
– Щуряча отрута.
– Щуряча?! – щиро здивувався Кирило. – Тобто, я хотів сказати, отрута?
– Після зими на старих дачах дуже багато щурів, – сказав професор. – І не тільки на дачах! – з несподіваною злістю закінчив він.
Кирило в цей момент був зайнятий тим, що балансував на старому табуреті, який небезпечно хитався під ним. Може тому він пропустив той момент, коли професор опинився за його спиною, а коли нарешті второпав, що спускати з отруйника очей не слід, отримав міцний удар по голові і відключився.  

Що вас пов'язує з тим типом?!

Коли Кирило нарешті отямився, то з деяким подивом зрозумів, що зв'язаний, в прямому сенсі цього слова, по руках і ногах. А точніше, міцно обмотаний прозорим скотчем. Рот у нього також був заклеєний тим же самим скотчем. Він спробував було сіпнутися, але марно – клейка стрічка тримала міцно.
– Очуняв? – неприязно спитав Вілен Макарович, що весь цей час сидів на тому самому табуреті, на якому Холмогоров отримав удар по голові. 
Кирило енергійно закивав. Зараз він лежав на підлозі, і це його дещо дратувало. Так само, як і безпомічність.
– Якщо ти розкажеш те, що мені цікаво, то помреш швидко, – суворо сказав професор. Кирило знову покивав, і тоді скотч з його рота було зірвано одним швидким рухом, який в кров роздер йому губи, але детективу зараз було не до таких дрібниць.
«Ти ідіот, Кирило Холмогоров! Він з самого початку не збирався чекати, поки ти двинеш коні від дози талію в машині. Він порішить тебе тут! Але чим я, третій водій «бісової тачки» відрізняюся від двох попередніх? За що мені така честь?! І знову ж таки, все впирається в мотив, який мені досі не відомий!»
– Я не помру швидко, – Кирило сплюнув ці слова разом з гіркою слиною, що накопичилася в роті. – Не робіть з мене дурня, професоре! Ви обшукали мене, поки я був непритомний. А значить, знайшли антидот до вашої... щурячої отрути! Он та склянка з синім порошком, це воно і є! Я прийняв берлінську лазур перед поїздкою з вами, тому...
– Звідки ти знаєш про щурячу отруту?! – професор підскочив і навис над Холмогоровим у весь свій немаленький зріст. – Це він тобі сказав?! 
Кирило здивувався. «Щуряча отрута» – то була єдина імпровізація в його словах. Він і сам не знав, навіщо приплів її. Мабуть тому, що це було останнє, про що вони говорили з професором, перш ніж той зарядив йому чимось важким по макітрі.
– Вілен Макарович, – якомога м'якше сказав Кирило, – давайте вже розставимо крапки над «і»! В нас обох є якісь очікування один від одного, якісь непорозуміння. Не знаю, за кого ви мене приймаєте, але насправді я – приватний детектив, який розслідує отруєння власників той машини, що стоїть у вас під воротами. Один з них – мертвий, другий – на лікарняному ліжку. І в цьому винні ви, професор. Не заперечуйте! Фактів – більш ніж достатньо. І поки сюди не приїхала поліція, раджу вам все ж таки розказати мені, як так сталося, що поважний університетський професор перетворився на маніяка-отруйника?
– Ти погрожуєш мені?! – вигукнув професор, хапаючи свого в'язня за грудки. – Ти, хлопчик-тригер! Де твій бос?! Чому він не з'явився сюди, щоб врятувати свого служку?!
– Та про кого ви мені весь час торочите, чорт вас забирай?! 
Роздратування Холмогорова досягло крайньої мети. Мало того, що він, як повний бовдур, не зміг передбачити дій злочинця, так тепер ще цей божевільний трясе його, зв'язаного, немов грушу. А ще, насправді, Кирило знав, про кого торочить гепнутий професор Моріарті. Але до останнього не хотів визнавати, що ця справа – не його самостійне розслідування, а майстерно підсунута йому загадка. Наче цукерка дитяті, підсунута тим, про кого він намагався не згадувати.
Вілен Макарович трохи заспокоївся, відпустив детектива і відійшов від нього на декілька кроків.
– Що вас пов'язує з типом, який називає себе Посередником? – холодно спитав він.

Ну і дурень ти, Холмогоров!

Кирило скривився.
– А ви звідки знаєте цього неприємного типа?
– Питання тут задаю я! – гарикнув Вілен Макарович.
– Я б так не сказав, професор Моріарті!
– Що?!
– Чому ви так вз'їлися на щурячу отруту?
Зв'язний і безпомічний, Кирило вперто йшов в наступ і перехопив таки ініціативу. Вілен Макарович потер лоба і з викликом відповів:
– Якщо австралійська домогосподарка змогла виділити талій з щурячої отрути, то чим я гірший?
– О! – тільки й спромігся вичавити з себе Кирило.
– Ви не знали? Ви нічого не читали про «талієве божевілля» в Австралії в середині двадцятого сторіччя? – здивувався професор. – То який же ви, в біса, приватний детектив і розслідувач отруєнь?
«От зараз було особливо образливо!»
– Тобто, де взяти отруту, ви зметикували. Але навіщо?! Що вам зробили ті двоє, Ромчик і перший володар машини?
– Чому ви живий? – поставив зустрічне питання професор. – Я бачив, як ви котилися по схилу гори, а потім ваше тіло зникло і з'явився той... круглий нахаба! Що ви зробили з прем'єр-міністром?! – заволав Вілен Макарович. – Що ви зробили з історією?! Що ви зробили зі мною?! Чому я пам'ятаю те, чого ніколи не було?! Або було в якійсь іншій реальності!
«Посередник що, проґавив свідка?! Ну хіба ж не бовдур?! А Сашко ще мене постійно йолопом кличе!»
– Припустимо, – сказав Кирило вголос, – що саме так все і було, хоча це повна маячня і ви хворий, професору, чесно вам кажу! Але навіть – хай! Але до чого тут вбивства і отруєння?!
– Бо історія – лінійна!!! – заверещав Вілен Макарович. – Повинна бути лінійною! А ти змінив її, хлопчик-тригер! Ти, і те бісове створіння, що називає себе Посередником! 
– Та чому ви вирішили, професоре, що це зробив я?!
Вілен Макарович примружився:
– Не тримайте мене за дурня, хлопчику! Якщо зі мною на протязі півроку відбуваються одразу ж дві незбагненні з точки зору здорового глузду події, то що – вони геть не пов'язані між собою? Ви зовсім відмовляєте мені в логіці?
Тут Кирилу крити було нічим.
– То й шукали би мене! Навіщо ви заходилися труїти ні в чому не винних людей? 
– Вони – свідки. А всі винні, причетні та свідки повинні вмерти!
– Це нічого не пояснює, – Кирило відчув, як починає паморочиться голова. – До речі, для розуміння, професор, в машині ми обидва дихали талієм з вашого чемоданчику? – професор кивнув. – І зараз дихаємо? – професор кивнув повторно. – Дуже дякую! Отже, повернемося до нашої розмови, поки ми ще можемо! То ті двоє теж причетні до змін в історії? Або винні? Або... дайте вгадаю... свідки?
– Я так подумав! – професор знову всівся на табурет. – Якщо я, який опинився поряд з тобою, пам'ятаю попередній варіант історії, то і всі, хто був поряд...
– А вони були поряд?!
– Їхня стоянка прямо під річардовою горою!
– О господи! – застогнав Кирило. – І через це ви заходилися вбивати таксистів?! Через те, що вони просто паркувалися під горою?!
– Саме так.
– Ви схиблений! – з почуттям сказав Кирило. – Я завжди знав, що зайняття історією до добра не доведуть! Ви гепнулися задовго до всіх цих подій, професоре! Я здам вас навіть не поліції, а санітарам в білих халатах.
– Ти помреш тут через декілька годин, – втомлено сказав Вілен Макарович.
– А ви – ні? Вирішили, що ви безсмертний?
– І я теж. Всі, хто знає про минуле, якого вже немає, повинні померти.
І от тут Кирило остаточно зрозумів, в яку халепу він вляпався. Вілен Макарович привіз його сюди вбивати, це так, але й він сам приїхав сюди вмирати.
Холмогоров сплюнув на підлогу і без здивування відмітив, що слина змішана з кров'ю.
– Ви такий ідіот, професор Моріарті! – з огидою вимовив він. – Якби ж у вас дійсно був мотив! Але ж ви все собі придумали і через це занапастили стільки життів! 
– Ідіот – це ви, наївний ви хлопчик-тригер, – заперечив Вілен Макарович, – якщо думаєте, що той чорт на ім'я Посередник вас не обдурить! Обдурить, використає, а потім – викине на смітник! – він закашлявся. 
Літня веранда із щільно заклеєними вікнами була повна парів талію. Кирило подумав, що скільки б берлінської лазурі він не проковтнув, йому це навряд чи допоможе.
Нарешті, професор, який про антидот не знав і його не завчасно не прийняв, знепритомнів, і до Холмогорова теж підкралося милосердне безпам'яття.

Випадковість (від першої особи)

– Кх-кх!
Я відкрив очі, і побачив над собою знайомі круглі окуляри, вуса та круглий капелюх.
– Як же ви так примудрилися, пане Холмс! – несхвально сказав Посередник. – А я покладав на вас такі великі надії!
– Може розв'яжете мене для початку? – запропонував я.
– Я не маю права втручатися в реальність! 
В його голосі насправді бринів відчай? Чи мені здалося?
– Та що ви говорите! – я вклав в цей вигук всю іронію, яку тільки зміг.
– Даремно ви іронізуєте, пане Холмс! – Посередник швидко забігав по веранді. – Ще кілька годин тут, і ви помрете від отруйних парів, ви розумієте це?!
– Я вже помирав одного разу. Не можу сказати, що мені сподобалося, але й нічого особливо страшного в тому не було.
– Ваша бравада зараз ні до чого! – він зупинився, сердито виблискуючи окулярами. – Краще б подумали, як звідси вибратися!
– А може, ви подумаєте!
– Чого це? – з підозрілістю спитав він.
– Тому що це ви проґавили свідка, який успішно гепнувся через те, що Столипін, ти бач, помер не просто в театрі, а через три дні потому! – із злістю сказав я.
– То була прикра випадковість! – набурмосився Посередник.
– Випадковість?! Це була ваша недбалість, Посереднику! І одна людина вже померла через неї, а інша – потрапила на лікарняне ліжко!
– Бо люди завжди це роблять! Помирають! – заволав він прямо мені в обличчя, і несподівано спокійно додав: – А чого це ви мене вичитуєте, пане Холмс? Ви й самі дуже недбало віднеслися до справи. Хай професор навіть і з'їхав з глузду через мою помилку – хоча це не так – та не Моріарті ж він, ну насправді! Проте обкрутив вас кругом пальця! Як ви збираєтеся справлятися із справжніми вбивцями, коли вас водить за носа якийсь там доморощений маніяк!  
– Ми дали йому це прізвисько, коли вчилися, – пригадав я. – Про щось ми, мабуть, здогадувалися тоді, на другому курсі. 
– Прикра несподіванка!
– Знову випадковість?
– Так. Але з такими випадками, пане Холмс, я б серйозно задумався над тим, де ваше справжнє місце.
– На що це ви натякаєте? – підозріло спитав я.
– Дайте мені згоду! – палко сказав Посередник. – І витягну вас звідси.
Він-то, звичайно, витягне, але куди?!
– Згоду на вашу пропозицію?
– Так!
– Ні!
– Ви – повний і невиліковний йолоп! – неабияк розсердився він.
Я пропустив його волання повз вуха:
– Зараз – ні. Згодом – можливо. Я хочу ще подумати.
– Та скільки можна думати?!
– Пам'ятається мені, є таке спеціальне місце, де дуже гарно думається!
– Он ви про що! – Посередник розсміявся. – Хитро придумано, пане Холмс! І не скажеш, що ви зараз під дією отрути!
– То не говоріть, а дійте! – запропонував я.
Посередник клацнув пальцями. Дачну веранду почав заповнювати сірий туман. Я гарно пам'ятав його – то був туман того загадкового місця, де ми з Посередником уклали нашу першу угоду. 
– Здається, мені вже краще!
– То вам лише здається, пане Холмс!
– Називайте мене Кирилом.
– Знову ви за своє! – він закотив очі. – Слухайте, молодий чоловіче, ви розумієте, що заради вас я і так порушую всі свої принципи?!
– А вони у вас є?
– По-перше, я ніколи не брешу! – смішно набундючився він. 
– Тоді скажіть чесно, це ви підсунули мені цю справу з отруєнням?
– Ні! – жваво заперечив він. – Я тут геть ні до чого! Це все ваш Ватсон. А ось, до речі, і він сам, – Посередник нашорошив вуха. Я теж прислухався і почув завивання поліцейських сирен. – Кавалерія підтягнулася своєчасно, пане Холмс! Ви знову завдячуєте другу життям! Пам'ятайте про це, коли будете приймати остаточне рішення!
Посередник зробив крок назад і просто зник, розчинився в сірому тумані, 
– До скорої зустрічі, пане Холмс! – почув я і, здається, знову вирубився. Вже котрий раз за сьогодні.

Кавалерія підтягнулася вчасно

– Кирило, ти живий?! – Холмогоров прийшов до тями від того, що хтось досить відчутно плескав його по щоках. – Агов, пацан! Скажи що-небудь!
– Та живий я, живий... – мугикнув Кирило.
– Я тебе зараз вб'ю! – радісно пообіцяв Сашко.
– Це якось... нелогічно!
– Та мені по барабану! Ти знову втік від мене за черговим маніяком! І знову...
«Господи, гарно то як! – подумав Кирило, водячи очима навкруги. – Свіже повітря, Сашко гарчить, як завжди, і ніяких тобі психованих отруйників... Куди він, в біса, подівся?!»
– Де професор?! – Кирило сів, роззираючись навкруги. Під ним була зелена трава, отже, його витягли на двір з отруйної веранди.
– Чортам в пеклі свідчення дає твій професор! – різко відповів Сашко. – А тушка його – онде валяється! Тобі-то як вдалося протриматися до нашого приїзду?
– Берлінська лазур, – Кирило знову озирнувся. 
Він сидів на дворі, руки й ноги були вільні від скотчу. На вулиці, під воротами, стояло дві поліцейські машини. Між ними, явно задоволена такою увагою, хизувалася тюнінгом «бісова тачка». Хоча чого це вона бісова?! Машина, як машина! І геть не винна в тому, що схиблений маніяк обрав своєю ціллю її водіїв.
– Як ти мене знайшов? – з підозрою запитав Холмогоров у Сашка. – Ти що, «маячок» в мій телефон поставив?
– Ти ідіот?! – обурився Сашко. – Чи може мене тримаєш за повного дурня?! «Я помилився»! – передражнив він. – Та скоріше небо на землю впаде, ніж ти вимовиш ці слова! Тебе так на них перекосило, що я одразу зрозумів – ти мене дуриш! 
– Як ти мене знайшов?! – вже більш нетерпляче перепитав Кирило.
– Та просто подзвонив твоїй Віталіні! Вона сказала, що де ти, вона не знає, але дядько викликав таксі і поїхав на дачу. Нескладно було здогадатися, хто кермує тим таксі! Я щось не второпав: чого ти знову сам один поперся з ним розбиратися?!
Кирило відвів погляд.
– Думав, що впораюся.
– Думав він! Поїхали до шпиталю. Свідчення поліцейським напишеш там, я вже домовився.
– Не треба до шпиталю! – заблагав Холмогров. – Я майже здоровий! Я прийняв антидот, а потім... – він прикусив язика, але дещо запізно.
– Що? – насторожився Сашко. – Що – потім?! У що ти ще встиг вляпатися, поки я бігав по поліцію? 
– Ні в що я не вляпався, поки ти вештався невідомо де! – відбрикувався Кирило. – Тобто, крім маніяка – більше ні в що!
– Я вештався?! 
– Ну а хто?! Я ще трошки не при собі, бо я ж постраждалий! Мною навіть лікар опікується.
– Де? Хто? – закрутив головою Сашко.
– Та ось же! – Кирило тицьнув в нього пальцем.
– От йолоп! – буркнув Сашко з полегшенням.
«Могло ж і примаритися, – з надією подумав Кирило. – Я ж так боявся, що цю справу Посередник підкинув мені навмисно... Ось він і заявився мені в передсмертному кошмарі. Втім, яка різниця! Насправді то було, чи примарилося, Сашкові про те знати необов'язково. Добре, що – як там він казав? Що кавалерія підтягнулася вчасно!»  
До хлопців підійшов лейтенант поліції, високий і досить молодий хлопець.
– Це і є твій Шерлок, Сашко?
– Оцей бовдур? – Сашко недбало кивнув на Холмогорова. Той мовчки закотив очі. – Ну... так! Малий не без здібностей! Дещо він все ж таки вміє! – змінив гнів на милість Сашко. – Кирило, це Мартін, мій армійський приятель. Нині – лейтенант поліції. До речі, Мартін, він тільки що спіймав вам маніяка!
– Майже спіймав, – тихо додав Кирило, кинувши косий погляд на труп професора, що як раз накривали щільною тканиною.
– Неважливо! – Сашко відмахнувся від цього несуттєвого з його точки зору факту. – Мартін, ми домовлялися! Хлопчина заслужив на ліцензію приватного детектива.
– Хлопчина заслужив на гарного прочухана за свою самодіяльність! – заперечив Мартін. 
– З цим я сам впораюся! То як щодо ліцензії?
– Що поробиш, домовленість є домовленість! – Мартін знизав плечима. – Ми дійсно твої боржники, Кирило. За цим отруйником бігаємо вже кілька місяців! То ж, чим можемо, допоможемо. А зараз, сідай в машину. Е-е! Куди?! В нашу машину, а не в «бісову тачку»! Чи може, все ж таки краще в лікарню?
– Ні! – Кирило рішуче струснув кучерями. – Краще вже у відділок! 

КРОК ЧЕТВЕРТИЙ. ВИРІШАЛЬНИЙ. Привиди метрополітену

Як важко кинути палити

Лагідні промені осіннього сонця, що нещодавно піднялося над небокраєм, ласкаво підсвічували багряне і жовте листя великих дерев у тихому і затишному дворі. Одному з багатьох у цьому сонному місті. Але зовсім не лагідно і не затишно було у квартирі, яку орендували приватний детектив та його вірний друг і за сумісництвом помічник, на п'ятому поверсі звичайної багатоповерхівки.
– Ну що там на нашій сторінці у «фейсбуці»? – Кирило нервово розгулював по кімнаті.
Сашко зітхнув.
– Нічого.
– А у «твітері»?
– Теж саме.
– Дідько! – процідив Холмогоров, накручуючи круги по вітальні, і раптом різко зупинився: – Будь людиною, Вартовий, дай одну.
Сашко зітхнув вдруге і коротко відповів:
– Ні.
– Будь ласка, – голос Кирила зрадницькі затремтів, – Дай. Мені. Одну.
– Ні, я сказав, – підвищив голос Сашко. – Ти протримався вже тиждень, потерпи ще трохи, і твоя тяга до паління...
– О чорт!!! – Кирило одним стрибком підскочив до столу і почав нервово перевертати шухляди одну за одною. – Навіщо я погодився на твою дурну ідею?! Де ти заховав мою заначку, клятий ти лікар!
– Хм... – Сашко намагався зберегти спокій. – По-перше, я військовий лікар. По-друге, ми домовилися. По-третє, ми побилися об заклад, і ти програв. Забув?
– Я не програв, – Кирило трохи втратив запал. – Я лише...
– Ти лише вирішив, що клієнтка зраджує чоловіка, але насправді все було навпаки – це чоловік завів собі коханку, – Сашко знизав плечима. – І ще ти сказав, що зрозумів це по новому нашийнику його лабрадора. І більш нічого не пояснив. 
– Це дуже просто... – почав Кирило, але цього разу відволікти його таким простим фінтом Сашку не вдалося. – Я потім тобі все поясню! Факт той, що вона теж пішла «наліво»!
– Але ж після того, як ти викрив зраду її чоловіка!
– Той що?! Технічно – у нас з тобою вийшла нічия. Отже, дай мені цигарку і негайно!
– Йди і купи, – роздратовано кинув Сашко, – але більше зі мною у парі не грайся, пацан! Або хоч не програвай так жалюгідно!
Кирило вхопив зі столу першу-ліпшу книгу, що трапилася під рукою, і щосили жбурнув її в стіну.
– Припини трощити казенне приміщення, бовдур! – крижаним тоном наказав Сашко.
Кирило впав на диван і втупився в стелю.
– Нудно, – повідомив він через деякий час. – Дуже нудно! 
– Та якого лиха тобі ще треба?! – нарешті зірвався Сашко. – Хотів ліцензію – маєш ліцензію приватного детектива! Хотів цікаві справи, до тебе йдуть з усього міста... 
– Хто йде? Ну хто, покажи мені!
– Та ти ж все вирішуєш за лічені дні! Ну збав трохи обороти, працюй повільніше...
– Повільніше?! – губи Кирила затремтіли від обурення. – Оцю маячню про подружні зради, яку ти чомусь називаєш цікавими справами, я повинен мусолити ще довше?
– Знаєш що, йди до біса! – образився Сашко, який приклав немало зусиль, щоб розкрутити цього невдячного типа в соц.мережах. – Отруйники закінчилися!
– Може в своєму шпиталі ще пошукаєш? – з надією спитав Холмогоров.
– Ідіот! – гаркнув Сашко. – Людські життя – то тобі не жарти! – і пішов на кухню, щоб випити води і трішки охолонути.
– Від ідіота чую! – крикнув Кирило йому в спину.
– Це якесь божевілля, – Сашко нервово ковтав водичку. – Він кого хочеш до сказу доведе! Нудно йому, ти бачиш, звичайні справи розслідувати! Подавай йому вбивства, отруєння, зникнення, Посередника... А біс з ним! Хай би й Посередника! От хай являється і розважає пацана своїми загадками, бо я так більше жити не можу!!!
В цю ж мить в коридорі пролунав виклик домофону.
Здивований Сашко поспішив до дверей, де вже пританцьовував заінтригований Кирило. Він встиг вдягнути піджак і випрасувані штани замість домашнього одягу і тепер виглядав більш-менш пристойно, якщо не рахувати скуйовдженого волосся і абсолютно дикого погляду.
– Хто це? – підозріло спитав Сашко. – Ти когось чекаєш?
– Ні. Але ж... Один короткий дзвінок.
– Клієнт! – хором заволали хлопці і наввипередки кинулися відчиняти двері.
Ліфт тим часом вже піднявся на їх п'ятий поверх, і у двері квартири, лише вони прочинилися, ввалився захеканий Посередник власною персоною.
– Привіт, хлопці, – видохнув він. – Шерлоку, Сашко... Тобто Кирило, Ватсоне... Допоможіть!
І гепнувся долілиць прямо на порозі.

Проблема Посередника

– Ага! – зловісно протягнув Кирило. – Здається, у цього хитруна великі проблеми! 
– Він так і буде тут валятися? – Сашко дивився на Посередника так, ніби розмірковував, чи не викотити того у загальний коридор за двері квартири, поки він не прийшов до себе.
– Навіть і не думай, – перервав його роздуми Кирило. – Зараз він – наш клієнт.
– А чого він знову приперся?! – почав виправдовуватися Сашко. – Він же обіцяв залишити нас у спокої!
– А хіба ж ви не покликали мене самі декілька хвилин тому, Олександре? – ображено відгукнувся з підлоги той мерзенним і скрипучим голосом.
Кирило здивовано присвиснув: 
– Навіть так?! Ну, ви побалакайте тут поки без мене, а я той... мабуть каву піду зроблю.
– Ти ж ніколи не робиш каву, пацан! – з відчаєм гукнув Сашко йому в спину.
– Тепер – роблю! – долинуло до нього з кухні.
Сашко присів навшпиньки поряд з Посередником.
– То чого ж ви дійсно приперлися, іроде? – лагідно спитав він. – У нас все добре. Без вас.
– А чого ж ви мене тоді покликали, лікарю? – не менш лагідно відгукнувся Посередник, сідаючи посеред коридору, – коли у вас все добре? Чи може – все добре було тільки у вас, Олександре?
– Ви що, нас весь час підслуховували? Не могли заявитися самі? Потрібно було, щоб хтось з нас покликав? Так я не кликав, я сварився!
– Може, ви все ж запросите мене до кімнати? – обірвав його Посередник. – Мені, відверто кажучи, не дуже зручно сидіти на підлозі.
– Добре, проходьте, – позіхнув Сашко, підводячись.
Вони пройшли до вітальні і вмостилися за столом. Посередник обвів іронічним поглядом розгардіяш, що вчинив тут Кирило у пошуках своєї тютюнової заначки. До нього швидко поверталася впевненість, нібито і не він волав про допомогу кілька хвилин тому.
– То що у вас сталося, шановний? – у кімнату увійшов Кирило, тримаючи в одній руці кавник з завареним напоєм, а в іншій – три великі чашки. Детектив аж світився, передчуваючи нові пригоди. А от Сашко – ні! 
– В мене, як ви знаєте, – Посередник зняв і ретельно протер окуляри, – дещо нетривіальний бізнес...
– Не треба так здалека, – нечемно перебив Кирило. – Про особливості вашого бізнесу мені добре відомо.
– Він з усіма клієнтами так розмовляє? – вражено повернувся Посередник до Сашка.
– Майже, – кивнув той. – Але зараз він правий. Про ваш бізнес нам відомо достатньо. А особисто мені...
– Потрібно, щоб я забрався звідси якомога скоріше, – іронічно перебив Посередник. – Добре, тоді коротка версія: – Хеміш Хогс зник. Вчора ввечері, просто із власної квартири в Лондоні.
На мить у кімнаті запанувала тиша. Потім Кирило спантеличено спитав:
– Хто в біса такий цей Хеміш Хогс?
– Якщо б ви дали мені почати спочатку, ви б знали!
– А не з початку?
– Це той, хто повинен зайняти вакантне місце найкращого детектива всіх часів, – невинно повідомив Посередник.
– Тобто... моє місце?! – ошелешено перепитав Кирило.
– Чому це – твоє? – скинувся було Сашко, але марно. Втрутитися в холмогорівську драму не вдалося.
– Я не зрозумів, ви що конкурсний відбір вирішили влаштувати? Ви геть подуріли, чи що?! Це я... Це ж я...
– Що – ви? – круглий нахаба відверто насолоджувався ситуацією. – Ви, наскільки я пам'ятаю, наказали мені більш не з'являтися на очі, і прийняли рішення повернутися до свого нудного повсякденного життя.
– Я вирішив?!
– Ми вирішили, – знову встряв Сашко. – Вірно, все так і було. Але ж ви не заспокоїлися, так? Приперлися сюди, щоб зваблювати пацана скаженими пригодами і нечуваними загадками. Так?!
– Ні! – Посередник  знову прилаштував окуляри на ніс. – Я вже знайшов іншого кандидата, я ж вам сказав! Але, розумієте, – він розвів руками, – він зник.

Я знайшов іншого

– Коли?! – Кирило жбурнув кавник і чашки на стіл. Гаряча кава ледь не пролилася на скатертину.
– Що – коли? – перепитав Посередник. – Коли він зник? Чи коли я вирішив шукати іншого кандидата? Він зник вчора ввечері.
– Вчора ввечері – це якого року? – Сашко звично виступив перекладачем холмогорівського обурення. – Ви знову запхаєте нас у минуле, розгадувати ваші дурні загадки?
– А... Ви про це... – Посередник потупився і заходився розливати каву по чашках. – Ви щось маєте проти загадок минулого?
– Ні, – швидко відповів Кирило.
– Так, – одночасно з ним гарикнув Сашко.
– Пийте каву, хлопці, – турботливо запропонував гість і підсунув до них чашки з гарячим напоєм. – А я поки все ж розповім більш докладно, і, вже вибачайте, з початку! Отже, хм... Хєміш Хогс, який взявся розслідувати для мене одну цікаву справу...
– Для вас? – Сашко не пропустив повз вуха цю подробицю. – А хіба ви працюєте на себе? Ви ж весь час торочили нам про якогось замовника!
Він перевів погляд на Кирила. Той був напружений, наче кілок проковтнув, стискав кулаки і не звертав жодної уваги на каву, що остигала перед ним на столі.
– Хай продовжує, – буркнув Кирило, перехопивши його погляд. – Мені цікаво послухати!
– Ще б пак, тобі цікаво, – зітхнув Сашко. – Загадкова справа сторічної давнини – це ж набагато краще, ніж нудне наше сьогодення!
Посередник мовчав, але з помітним задоволенням стежив за їхньою перепалкою.
– Продовжуйте, – нарешті махнув рукою Сашко, не дочекавшись реакції Холмогорова.
– Отже, – слухняно завів Посередник, – ви праві, Олександре, я завжди, – він підкреслив останнє слово, – працюю на певного замовника. Але цей випадок – виключення. Я стикнувся з дещо нестандартною, я б навіть сказав, містичною... – тут Сашко не витримав і фиркнув, за що отримав одразу два суворі погляди – від Посередника і Кирила.
– Ой, та годі! – обурився він, – можна подумати ці ваші справи, заради яких ви жбурнули нас з пацаном на сто років назад – то було тривіально!
– Нічого містичного в ваших останніх справах і близько не було, – знизав плечима Посередник. – Така вже в мене робота. 
Сашко закотив очі і одразу ж поперхнувся кавою.
– Я що – один тут реагую, як нормальна людина?
– Занадто – реагуєш, – нетерпляче зауважив Кирило. – Продовжуйте! – повернувся він до Посередника.
– Деталі тієї справи вас не обходять! – раптом визвірився той. – Все, що вам потрібно знати, що за неї взявся дехто Хеміш Хогс, у минулому військовий, а потім – гм... Можна сказати, що він, на моє прохання, спробував себе у амплуа приватного детектива. Так склалися обставини. – Кирило хмикнув. Уж хто-хто, а він добре знав, як вправно Посередник вміє створювати ті самі обставини. – Ніщо, як то говорять, не віщувало, – тим часом провадив Посередник, – бо справа не здавалася кримінальною. Але, як я вже казав, Хогс зник. Можливо – викрадений, а можливо і мертвий. А я – у розпачі, бо ніколи ще не опинявся у такій халепі, що не можу довести справу до кінця. То що скажете? – він зробив ковток кави і очікувально подивився на Холмогорова.
– Ви з глузду з'їхали, Посередник, чи що?! – Кирило сердито блимнув очима.
Сашко полегшено зітхнув.
– Радий, що ти... – почав він.
– Як, по вашому, я зможу розслідувати зникнення того нехлюя, якщо ви не кажете, що саме намагалась розслідувати та жалюгідна пародія на детектива? – Кирило з неабиякою злістю міряв кімнату довгими пружними кроками.
– ...при розумі, – тихо закінчив Сашко. – А ні, я помилився.
– Певний сенс у ваших словах є... – Посередник знову заходився протирати окуляри. – То ви згодні взятися за цю справу, пане...
– Ніякого сенсу в його базіканні немає! – заволав Сашко, відчуваючи, що зараз азартний пацан зробить крок прямо в дбайливо розставлені тенета. – Ми не згодні! І він не «пан Холмс»! Та що ж ти вчепився в цього шмаркача, потворо! Знайди вже собі іншого ідіота!
– По перше, чому тільки в нього? – щиро образився Посередник. – Вас, Олександре, я теж прошу про допомогу.
– Час від часу не легше!
– По друге, я і знайшов! Іншого, як ви кажете, ідіота! А насправді, розумного, сміливого, відчайдушного, симпатичного, привабливого...
– Досить!!! – гаркнув Кирило. – Просто скажіть вже: що то була за справа? На кого полював цей розумний, сміливий, дідько б його вхопив, Хеміш Хогс?!
Посередник задоволено посміхнувся:
– На привида.

Ми домовимось!

На мить у вітальні запанувала тиша. Потім Кирило обережно відсунув чашку вбік.
– Дякую, що завітали, Посереднику, – сухо сказав він. – Але привиди – то не моя сфера. Допобач...
– Стійте! – з розпачем вигукнув той. – Кирило, ви ж нещодавно мали нагоду переконатися, що я ніколи не брешу!
– Про що це він? – з підозрою спитав Сашко.
– Гадки не маю!
– А-а... Ну якщо, не маєш... – і Сашко вхопив Посередника під лікоть, ніби, щоб допомогти піднятися, і заходився виштовхувати того із-за столу.
– Пан Холмогоров, скажіть вже йому! – заверещав Посередник.
– А-а! То він вже пан Холмогоров, а не містер Холмс! А скажи-но мені, пан Холмогоров, які ще справи з цим типом ти від мене приховав?!
Кирило вперто мовчав, Посередник міцно вперся ліктями в стіл, не даючи змоги Сашкові витягти його. Ситуація зайшла в глухий кут, і Кирило нарешті здався.
– Облиш його! – попросив він Сашка. – Хай говорить далі.
– І не тягніть мене так сильно, Олександре! Ви ж мені руки відірвете!
– Голови б вам відірвати! Обом! – геть розлютився Сашко. – Інтригани!
Кирило проігнорував його гнів і підійшов до вікна, уважно щось там роздивляючись.
– То що там далі про того привида? – нарешті спитав він. – Чому він так вас зацікавив?
– Бо Хеміш Хогс зник після того, як зустрівся з ним! – розсердився Посердник. – А я покладав на нього неабиякі надії після того, як ви, пане Холмогоров і до речі ви, Олександре, відмовилися від моєї пропозиції!
– Стоп! – здійняв руку Сашко. – Я геть заплутався! Хто до кого приходив, хто куди зникав?
– Привид декілька разів навідувався до пекарні... – почав терпляче пояснювати Посередник.
– Якої ще пекарні?!
– Яку тримає Хогс.
– То він пекар, чи детектив?!
– Був – пекарем, а стане – детективом, якщо, звичайно, ви його знайдете.
– На біса його шукати, того пекаря, – знизав плечима Кирило, – якщо він спекся, даруйте за таку алегорію, на першому ж простому завданні! Краще пошукайте собі іншого кандидата.
Настрій Кирила значно покращився, коли він почув, що конкурент – не такий вже й вправний!
– Мене цілком влаштовував цей! – набундючився Посередник. – Крім того, привид...
– Привидів не існує!
– Сперечатися не буду, пане Холмогоров, але були свідки, яки теж його бачили, і знаєте що? Я знаю, хто цей привид! – Посередник поліз у кишеню і виклав на стіл пачку газетних вирізок. – Ось, дивіться!
На фото був молодий хлопець середнього росту та статури, але з такою кудлатою рудою шевелюрою і таким видатним носом, що це відразу ж кидалося в очі.
– Погодьтеся, його важко з кимсь сплутати!
– Тут написано, що це – випадкова жертва! – Кирило гарно володів англійською, тому без проблем прочитав текст. – Його вбито при спробі пограбування будинку. Кому і навіщо знадобилося грабувати пекарню?
– Ходили чутки, що замість неї збираються відкрити ювелірний магазин. Можливо, грабіжники вирішили, що в будинок вже завезли майбутній крам. І тоді ж було вбито випадкового відвідувача – їм виявився актор початківець Террі Вільямс. Але найголовніше – не це, пан Холмогоров, – Посередник мав вигляд кота, що нарешті дістався до сметани, – а те, що ви бачите, але, нажаль, не спостерігаєте!
Сашко подумки вхопився за голову. Круглий маніпулятор поцілив просто в яблучко! Бо заради того, щоб довести, хто тут самий розумний, пацан може утнути будь-що!
Кирило гордовито задер голову.
– І що ж я, по-вашому, не спостерігаю?
– Якого року ця стаття? – спитав Посередник. – І в якому році мешкає Хогс?
– А ви не говорили, де здибали цього Хогса! – Сашко зробив спробу хоч трішки пом'якшити удар по холмогорівському самолюбству, але марно. 
– Хеміш Хогс мешкає в Лондоні наприкінці дев'ятнадцятого сторіччя, це очевидно! – Кирило знову відвернувся до вікна, глибоко засунувши руки в кишені.
– Ну, мені ось це зовсім не очевидно, – пробурмотів Сашко і теж підійшов до вікна. Вулицю швидко затягував густий туман. Сусідній будинок вже розчинився в щільному сірому мареві. 
– Отже уявіть моє здивування, – м'яко сказав Посередник, – коли до звичайної лондонської пекарні почав навідуватися привид актора, який на той момент ще не народився, і якого вб'ють на тому самому місці лише п'ятдесят років потому. Ви б зацікавилися такою справою, пане Холмогоров?
– Думаю, що так, – крізь зуби процідив Кирило.
– От і я зацікавився! Крім того, мені все ще потрібен детектив. І я домовився з Хогсом. Він спробував вистежити того привида і зник! – Посередник розвів руками. – Тому я знову прийшов до вас!
– От радість! – не втримався Сашко.
– Допомогти мені знайти Хогса, то і в ваших інтересах, Олександре! – Посередник говорив м'яким вкрадливим тоном, що ніби гіпнотизував хлопців. – Ви ж розумієте, якщо в мене нарешті буде свій детектив, я залишу вас у спокої назавжди.
– Ви вже обіцяли це в будинку Септера!
– І я виконав обіцянку! Але саме ви, Олександре, сьогодні покликали мене!
– Та не покликав, а лише згадав! Як чорта згадують!
– Але ж я не чорт! І тепер мені потрібна згода не лише Кирила, але і ваша.
– Так, я поставив таку умову в останній раз, – кивнув Кирило.
– В передостанній, – прискіпливо виправив його Посередник.
– Передостанній?! – підняв голову Сашко. – Тобто, ти бачився з ним ще раз?
– Ми говорили на дачі у професора Моріарті, поки не з'явився ти з поліцією, – вичавив з себе Кирило.
– І ти мені нічого не сказав?!
– Я думав, мені це примарилося...
– Ні, пане Холмогоров, ви так не думали, – сумно похитав головою Посередник. – Але то вже ваші особисті справи! То що? Ви допоможете мені?
Сашко тоскно подивився за вікно, де вився сірий туман десь і колись, ніби вичікуючи на його рішення. Перевів погляд на Кирила, який аж тремтів від нетерпіння кинутися з головою в нові пригоди, і зрозумів, що це єдиний розумний вихід.
Посередник дійсно ніколи не бреше. Сашко дійсно покликав його сам. І Посередник дійсно відчепиться від них, якщо знайде Кирилу заміну. Треба ризикнути. Інакше це не закінчиться ніколи. Сашко ледь помітно опустив вії, і Холмогоров одразу ж випалив:
– Я згодний!
Посередник навіть не глянув в його бік. Він очікувально дивився на Сашка. Той зітхнув і твердо вимовив:
– Я теж!
І туман десь і колись ринувся в кімнату, миттю заполонив її і занурив хлопців зовсім в іншу реальність.   

Стійте, де стоїте!

– Розташовуйтесь зручніше! – сказав Посередник. – Сподіваюся, тут нам запропонують справжній англійській чай. 
Кирило і Сашко роззирнулися. Ще хвилину тому вони були у власній вітальні, а зараз сиділи за столом з картатою скатертиною у невеличкій і затишній кав'ярні.
– Нічого собі! – присвиснув Сашко. – Швидко! Ви б хоч раз дали валізу зібрати, Посереднику!
– Все за рахунок замовника, – той лагідно посміхався та із задоволенням сьорбав чай з великої чашки.
– Май на увазі, це – останній раз, пацан! – Сашко повернувся до Кирила, який насилу зберігав непорушний вигляд. – Останній раз, коли я пішов у тебе на поводу! Чого щиришся? Задоволений?
– Так, – Кирило все ж таки не втримав посмішки. – Дуже задоволений!
– І вже точно буде спокійніше, ніж витримувати напади хандри у пана Холмогорова, – підморгнув Сашкові Посередник.
– Ну добре, – Сашко роздратовано відсунув стілець і різко піднявся, – Якщо вже вийшло по-вашому, то годі тут сидіти! Ходімо шукати привида. Чи кого там ми підрядилися знайти? Хеміша Хогса? Та яка, в біса, різниця...
– Оце я називаю діловим підходом! – із захопленням вигукнув Посередник.
Але, – Сашко раптово зробив крок впритул до нього і міцно стиснув за плече, – якщо на цьому знову все не закінчиться... Якщо ви знову знайдете спосіб нас надурити... Я вб'ю вас, Посереднику! Я ще не знаю як, але я знайду спосіб, клянуся!
– Це буде дуже справедливо, – Посередник скривився від сашкової залізної хватки і обережно вивільнився. – Проте, вам немає чого турбуватися, Олександре! Я ніколи не брешу і завжди виконую домовленості.
Сашко відпустив Посередника і пішов до виходу, не звертаючи уваги на дещо розгубленого Кирила, який широким кроком поспішив слідом. Посередник дріботів останнім.
– Де ми? – спитав Сашко, оглядаючи вузьку вулицю, вимощену бруківкою. Три, чотири і п'ятиповерхові будинки стояли впритул один до одного.
– Мерілебон-роуд, – коротко відповів Посередник. 
– Це – серце Лондону! – захоплено видихнув Кирило. – Агов, докторе, ти ж завжди хотів побачити Лондон! – він штрикнув ліктем Сашка.
– Вгамуйся, пацан! Ми тут заради діла, а не розваг!
– Ходімо до пекарні, – нетерпляче сказав Посередник. – Там ви зможете зорієнтуватися на місці злочину.
– Не факт, що саме там – місце злочину, – Кирило швидко обігнав своїх менш довгоногих супутників. – Гасаючи за привидом, Хогс насправді мав змогу зникнути будь-де! Викрали? Пхе! Кому міг знадобитися цей нехлюй? Хіба що, все тому ж привиду? Але...
– Самі побачите, – обірвав Посередник розлогі міркування детектива. – Та не біжіть ви так, пане Холмогоров, я вже захекався! – він зупинився і витер спітнілого лоба. – Ми прийшли.
– Хм... – Кирило не поспішав заходити всередину і заходився оглядати будинок ззовні. – Не схоже, що помешкання лишилося без власника.
– З чого ти це взяв? – Сашко і собі підійшов ближче. – Здається, двері зачинено.
– Так, але, – Кирило вказав на вітрину, – дивись, тут свіжа перепічка.
– Дійсно! – Сашко підійшов ще ближче, майже ткнувшись носом у скло. – А може, в нього є помічники, у цього Хогса? Посередник?
– Є, – не став заперечувати той. – Кілька хлопчиків, які розкладають товар на полиці та відносять його постійним покупцям.
– Може це вони?
– Може, – Кирило ще раз ретельно оглянув вітрину. – Проте давайте вже зайдемо.
– Але ж двері зачинені... – зауважив Сашко. – Упс... Посереднику?! Де це ви так вправно навчилися зламувати замки?
– Була така нагода, – просопів той, ховаючи в кишеню набір відмичок. – То ви заходите?
– Так, – Холмогоров відсторонив Посередника і зробив рішучий крок всередину. – Сашко, давай за мною.
Сашко переступив поріг і озирнувся. Невеличка акуратна хлібна крамничка, сходи на другий поверх, де, напевно, розташована квартира Хогса.
– Треба глянути, що там, – сказав він Кирилу, який вже заніс ногу над першою сходинкою.
– Стійте, де стоїте! – раптом роздалося зверху.
Хлопці одночасно підняли голови. З другого поверху, над перилами сходів, на них дивилося дуло пістолету.

Хеміш Хогс

– Хто ви в біса такі? – спитав різкий голос зверху. – І як сюди потрапили?
– А ви хто такий? – не розгубився Кирило, поки Сашко прикидав свої шанси обеззброїти невидимого поки що супротивника. – До речі, не раджу в нас стріляти, бо наш товариш за дверима вже викликав поліцію.
– Які нахабні грабіжники, – з тіні виступила висока фігура. Високий і стрункий чоловік з темним, гладко зачесаним волоссям, тонким хижим носом і досить великими вухами, у довгому халаті, накинутому поверх штанів і сорочки. Пістолет він як і раніше держав наставленим на хлопців. – Я володар цієї крамниці – Хеміш Хогс. Попереджую, я служив в армії і вмію поводитися зі зброєю.
– От і слава богу! – полегшено позіхнув Сашко. – Тобто, ніхто нікуди не зникав, і ми можемо бути вільними.
– Стояти! – вигукнув Хогс, коли Сашко зробив крок до дверей. Кирило, проте, і не думав йти.
– Мені потрібні докази, що ви – Хеміш Хогс. Я – приватний детектив, і мені доручено розслідувати зникнення одного нікчемного пекаря. 
– Та ми зараз запитаємо у Посередника, – Сашко повернувся до дверей, але там  вже нікого не було. – Ах ти ж бісова потвора! – просичав він. – Кирило, він нас підставив!
– Очевидно, – тихо відповів Холмогоров. – Ти тільки-но зрозумів?
– Підставив і покинув?! Я точно його вб'ю!
– Ви геть здуріли? – втратив терпець Хогс. – Вдираєтеся до мене в крамницю, торочите щось про зникнення, але я повинен вам щось доводити?
– Саме так, – кивнув Кирило. 
– І сховайте вже, заради бога, вашу запальничку, – додав Сашко. 
Хогс помовчав, потім заховав пістолет в кишеню довгого темного халату.
– Хм... Мабуть ви справді детективи, якщо з такої відстані побачили, що пістолет не справжній, панове... 
– Кирило Холмогоров, – коротко кивнув Кирило. – А це мій друг і помічник – Алекс Вартовий. 
– Добре, проходьте, – Хогс, вочевидь, прийняв остаточне рішення і спустився на перший поверх до несподіваних гостей. – І розкажіть мені більш докладно про моє... хм... зникнення.
– Ну, – сказав Сашко, все ще озираючись на двері. – Ви зникли... – Кирило закотив очі, але промовчав, – а містер... Посередник...
– Це той ввічливий, але слизький, пан? – Хогс махнув рукою. – Проходьте, нумо! Так, я дійсно маю деякі справи з паном Посередником, але я нікуди не зникав. І я не розумію, до чого тут ви.
– Маєте справи? – примружився Кирило. – Я думаю, що ви працюєте на нього, Хеміш. Точніше кажучи – працювали. 
– Цікаві висновки! 
– Боюся, ви розчарували свого замовника, – Кирило проігнорував останню репліку.
– Що ти верзеш?! – процідив Сашко.
– Я в змозі виконати свої домовленості з ним, і не потребую помічників, – гнівно відрубав Хогс.
– Посередник вважає інакше, і запросив нас з приятелем, щоб виконати ваші з ним домовленості. Чесно кажучи, ви його дуже розчарували, Хогс. І я цим геть не здивований. 
– Припини... – знову спробував вгамувати друга Сашко, але наразився на фірмовий холмогорівский шалений погляд, і мимоволі стулив рота.
– Ви хочете сказати, що Посередник розриває нашу угоду? – спитав Хогс. 
– Саме так! Як ви взагалі вплуталися в його справи, пекарю?
– Послухайте, містер...
– Холмогоров.
– Так, я пам'ятаю, – Хогс вже близький до вибуху, але Кирила це геть не хвилювало. – До вашого відома, я не завжди був пекарем.
– Служили в армії, так я пам'ятаю.
Сашко бачив, що Кирило навмисно передражнює та дратує Хогса, але не міг зрозуміти, навіщо його друг так поводиться з англійцем. 
– І коли в моїй крамниці стали відбуватися дивні речі...
– Які саме?
– Чому я повинен вам про це розповідати?!
Сашко зітхнув. Схоже, другий кандидат Посередника був ще більш впертий, ніж його ліпший друг.
– Хлопці, – примирливо сказав він. – Ми всі опинилися в одному човні. Той покидьок Посередник нахабно втік, перед тим звівши нас докупи. Чи не здається вам, що ми повинні діяти злагоджено?
– Ні, – знизав плечима Хогс.
– Не здається, – одночасно з ним стенув плечима Кирило.
Сашко закотив очі. 
– Слухайте, ви, детективи! Запхайте свою пиху куди подалі і давайте вже розберемося з тією справою клятого привида, бо інакше я за себе не ручаюся!

Будинок з привидом

– Все почалося десь тиждень тому, – Хогс зручно вмостився в кріслі біля каміну в кімнаті на другому поверсі. Кирило і Сашко сиділи навпроти в не менш зручних кріслах для гостей. – В домі і в крамниці почали відбуватися незрозумілі речі. Для початку, якось ввечері зі стелі у крамниці ні с того ні з сього посипалася штукатурка.
– А що тут дивного? – здивувався Сашко. – До такого, буває, призводить рух транспорту.
– Якого транспорту? – перебив його Кирило. – Ти пам'ятаєш, взагалі, де ми? Карети й кеби тут землю трусять по-твоєму?
– А, дійсно, не подумав...
– Не розумію, про що ви! – Хогс вийняв з кишені халату люльку, – але, як на мене, осипання штукатурки – то дивно. А потім, наступним вечором, я побачив його.
Він замовк, розпалюючи люльку. 
– Кого – його? – нарешті не витримав Сашко.
– Того чоловіка. У дивному одязі. В крамниці після зачинення. Я вирішив, що це злодій. Власне, я і про вас так подумав.
– Ви і зараз ще не до кінця полишили цю думку, – Кирило з цікавістю роздивлявся люльку в руках Хогса. – Хоча більше схиляєтеся до того, що ми трішки не сповна розуму...  До речі, у вас немає ще одної люльки? Це... знаєте, заспокоює.
– Ти не палиш, ми домовлялися, – прошипів Сашко.
– Ми домовилися про цигарки, – нахабно відмахнувся Кирило. – Про люльку мови не йшло.
– Ви доволі спостережливий, – Хогс встав з місця і взяв з камінної полки ще одну люльку та кисет з тютюном. – Тримайте.
– Я – детектив, – нагадав Кирило і заходився набивати тютюн в люльку.
– Власне, я мабуть вже теж.
Кирило зміряв конкурента пронизливим поглядом.
– І як з вами сталася така біда, Хогсе?
– Ну, після того як той візитер розчинився в стіні...
– Що, даруйте, він зробив? – перепитав Сашко.
– Я не сказав? – здивувався Хогс. – Той чоловік у яскравому лахмітті, якого я застав у крамниці після її зачинення, він пішов просто в стіну. Це мене дещо налякало, чесно кажучи.
– Я б не сказав, що ви з лякливих, – зауважив Кирило.
– Це так. Але привиди... – Хогс пересмикнув плечима. – Власне, саме тоді я вирішив, що від будинку треба позбавлятися. Я і раніше хотів... Думав про зміну роду діяльності. Але виявилися, що це не так вже й просто. Якимось чином вістка про привида розповсюдилися містом, і тоді до мене з'явився цей пан – Посередник. Він зробив мені пропозицію: я вистежу привида, а він купує мій будинок.
– Будьте впевнені, Хогс, саме він і розповсюдив ці плітки! – запально вигукнув Сашко. – Не здивуюся, якщо він і нацькував на вас привида.
– Але навіщо? – здивувався Хогс.
– Бо... Не знаю!
– Не верзи дурниць, – обірвав його Кирило і повернувся до Хогса. – Отже, ви детально описали цього привида у лахміттях Посереднику. Зрозуміло... До речі, що значить «вистежити»? Ну побачите ви його ще раз, Хеміше? І що? Це рахується за «вистеження»?
– Він сказав, що я маю слідувати за ним.
– Куди? В стіну??? – щиро здивувався Кирило. – Щось тут не в'яжеться...
– Так... – розгублено кивнув Хогс. – Про це я якось не подумав...
– А про що ви взагалі подумали, пекарю? – презирливо фиркнув Кирило, підвівся з крісла і підійшов до вікна. – Перш, ніж укладати такі угоди з такими... істотами, треба дуже гарно подумати.
– Власне, я подумав, що спробую його застрелити, – Хогс і сам не помітив, як почав виправдовуватися.
– Посередника? – глузливо перепитав Холмогоров, розсіяно роздивляючись вулицю за вікном. – Чи привида? 
– Ви самі себе чуєте? – обурено спитав Сашко. – Привиди... Застрелити... Ви при розумі, хлопці?
– Ти правий, – Кирило різко стрепенувся, немов великий кіт. – Ми щось не туди зайшли з Хемішем у наших міркуваннях. – А все почалося зі штукатурки... Транспорт, кажеш? – він раптом розвернувся до Сашка. – Ти вмієш подати ідею, друже!
– Що? – напружився той. – Про що ти?
Але Кирило вже звернувся Хогса.
– Скажіть-но, Хеміше, а де тут найближча станція метро?

Неадеквати і реакції

– Якого ще метро? – знизав плечима Сашко, поки Хогс морщив лоба. – Нагадаю тобі твої ж слова: ти забув де знаходишся?
– Ні, – Кирило із задоволенням затягнувся димом з люльки під несхвальним поглядом Сашка, – я то як раз пам'ятаю. Друже, ми в місті, що найперше побудувало метрополітен. І було це, – він зробив дещо театральну паузу, – у тисяча вісімсот шістдесят третьому році. Тобто, майже за сорок років від сьогоднішнього дня.
– Не знав, що ти такий ерудований, – здивувався Сашко. – Думав, ти тільки в своїй хімії обізнаний.
– Як бачиш, не тільки.
– Про що ви взагалі, панове? – здивовано спитав Хогс, витрушуючи люльку у камін.
– Де найближча станція Труби? – повторив Кирило.
– Декілька кварталів звідси. А навіщо вам?
– Декілька кварталів? Серйозно? А може, ще якась будується десь поряд?
– Може... – Хогс знизав плечима. – Я не цікавився. 
– Може... Навіщо... Не цікавився... Як для детектива, ви занадто тупі, – визвірився Кирило.
Хеміш спалахнув так, що навіть його великі вуха, що стирчали як вітрила над піратським судном, почервоніли.
– А ти, як для гостя, занадто нахабний! – рішуче перебив товариша Сашко. – Вибачте його, Хеміше. Він не завжди буває адекватним.
– Це я неадекватний? – обурився Кирило. – У вас, Хогс, майже розвалилася справа всього життя, крамницю довелося зачинити, привиди по будинку вештаються, як у себе вдома, та штукатурка зі стелі сиплеться, а ви навіть не спромоглися поцікавитися, чи є цьому якесь розумне пояснення!
– А будівництво нової станції Труби, це, по-вашому, розумне пояснення?!
Холмогоров лише презирливо фиркнув, але до роз'яснень не зглянувся.
– Ясно, – Хогс різко підвівся з крісла. – Ну ходімо, прогуляємося, нетупий детектив! Я вдягнуся, з вашого дозволу, – і він зник у спальні.
– Вибачся перед ним, – прошипів Сашко. – Нам ще працювати разом.
– Ще чого! – відрубав Кирило. – Я не винен, що Посередник обрав такого нездару.
– Ах он воно що! – закотив очі Сашко. – Ревнощі? Все ж таки боїшся, що він займе твоє місце найкращого детектива всіх часів і перехопить головну роль у темних справах Посередника?
– Ще чого! – повторив Холмогоров, набурмосився і відвернувся.
Хогс вийшов із спальні. Халат, накинутий поверх штанів і сорочки, він зняв. Замість нього вдягнув піджак, поверх якого накинув довгий темний плащ. На голові у нього був дерстокер.
Володар пекарні і новоспечений розслідуватель темних справ Посередника (як тільки що зауважив Сашко), був настільки схожий на відомий образ Шерлока Холмса, описаний сером Конаном Дойлем, що Сашко не стримався і розреготався. І реготав він не стільки з розгубленого Хогса, скільки з неперевершеного виразу обличчя Холмогорова. Кирило тільки що зубами не рипів, розглядаючи стрункого і високого Хогса, з типово англійським обличчям і довгим, ніби дзьоб хижого птаха, носом. Скуйовджені кучері Холмогорова ще трішки, і стали б дибки, вилиці напружилися, а свого кирпатого носа Кирило задрав майже до стелі.
– Охолонь, бовдур! – все ще сміючись, звелів Сашко.  
– Вибачте, – звернувся він до Хогса. – Я сміявся не з вас.
– Ви обидва дуже дивні, – процідив крізь зуби той. – Можливо я пошкодую, що з вами зв'язався, але, якщо подумати, в словах вашого зухвалого приятеля може бути рація. 
– В моїх словах завжди є рація! – відрізав Кирило. – Звідки у вас ця шапка?
– Яка шапка?
– Ви знущаєтесь?! – скипів Холмогоров. – ЦЯ шапка! Це шапка Шерл... Коротше кажучи, де ви, в біса, її взяли, Хогс?
– Це звичайний мисливський капелюх, – холодно відповів Хогс. – Я завжди вдягаю його на полювання задля вдачі, а зараз у нас начебто теж полювання. Не розумію, чому я виправдовуюся перед вами обома? Ми йдемо? 
– Так, – кивнув Сашко. – Охолонь, кажу тобі! – і непомітно від Хогса дав Холмогорову добрячого стусана. Той скривився, але промовчав.

Вартовий висуває гіпотезу

– Ага, – Кирило із задоволенням пильно озирав свіжу траншею. – Отже, щодо будівництва я не помилився.
Вони стояли поряд з великим ровом, в якому порпалися робітники і будівнича техніка, якщо ці примітивні машини можна було так назвати. З похмурого лондонського неба накрапував дощ. Хогсовий дерстокер опинився дуже доречним о цій погоді, Холмогорову, як і завжди, було просто однаково на мряку, а от Сашко із своєю по-військовому короткою зачіскою кривився і втягував голову в плечі.
– Припустимо – так, то і що? – задерикувато спитав Хогс. – Це за сім кварталів від мого будинку! Як це пояснює штукатурку, що сипалась зі стелі?
– Ще не знаю, – роздумливо протягнув Кирило, – але якось, мабуть, пояснює.
– А я знаю! – швидко, поки ці двоє знов не посварилися, сказав Сашко.
Двоє потенційно великих детективів одночасно повернулися до колишнього військового лікаря і зміряли його майже однаковими недовірливими поглядами.
– Та невже! – критично сказав Кирило.
Більш ввічливий Хогс попросив:
– Поясніть вашу думку, шановний Алекс.
– Охоче. Тільки ходімо кудись... Кудись, де не ллється за комір! – попросив Сашко. – Ви вже побачили все, що хотіли?
– Те ж мені, бравий військовий! – хмикнув Кирило. – Якийсь дощик, і ти ледь не розтанув. – Він махнув рукою на ріг вулиці. – Ходімо туди. Здається, там можна отримати чашку чаю, або навіть кави!
– Як ви його ще не вбили за такі манери? – з подивом поцікавився Хогс.
– Сам не знаю, – знизав плечима Сашко.
– Бо я розумний, – долинуло до них майже від дверей маленького ресторанчику.
– Замовляй на всіх, генію, – крикнув Вартовий. – Моя черга висувати гіпотези.
Вони всілися за прямокутний стіл біля вікна, чекаючи на замовлені Кирилом чай та каву, і двоє кандидатів Посередника очікувально зорили на Сашка.
– Добре, – зітхнув той. – Хотів спочатку кави випити, але ж ви, панове, такі нетерплячі. Обоє! – підвищив голос він, коли Хогс відкрив було рота, щоб заперечити. А Холмогоров – той навіть заперечувати не став. Тільки вишкірився.
– Давай, – наказав Сашко йому.
– Що? – невинно перепитав Кирило.
– Те, що дав тобі Посередник, перед тим, як майстерно зникнути на порозі хогсової пекарні. Що, думав я не помічу?
– Ти і не помітив, – засопів Кирило. – Здогадався?
– Застосував дедукцію! Давай сюди!
– Що, всі? – неабияк засмутився детектив.
– Та не гроші, йолоп! Їх можеш лишити собі. Дай мені мапу Лондону!
– А, це! – Кирило з полегшенням поліз у кишеню піджаку, і раптом зупинився: – Тільки з поверненням! Вона мені ще стане у нагоді!
– Не блазнюй! – розлютився Сашко. – Не тільки в тебе бувають гарні ідеї, звикни вже до цього!
Детектив норовливо відкрив було рота, але чомусь передумав сперечатися і мовчки витяг з кишені згорнуту в декілька разів мапу міста.
– Дивіться, хлопці, – Сашко розстелив мапу на столі. – Пекарня Хогса знаходиться тут. – Він ткнув пальцем у карту на розі Мерілебон-роуд і Бейкер-стріт. – Тут, – палець перемістився на півмилі правіше, – будується нова станція метро «Регент-парк». – А тут, – палець вказав на точку майже поряд з пекарнею, – вже існуюча станція «Бейкер-Стріт», до речі, перша у світі. Як думаєте, що повинно з'єднувати ці станції?
– Підземний тунель, – прошепотів Хеміш Хогс.
– Підземний тунель, що наразі будується, – виправив його Кирило. – Ось вам і штукатурка зі стелі, Хогс! – Визнаю, – звернувся він до Сашка, – іноді тобі вдається міркувати досить логічно. Звісно, це мене дивує!
– Ви ніколи не думали викликати його на дуель, Алекс? – Хогс несхвально дивився на кучеряву маківку детектива, що схилився над мапою і більше геть ні на що не звертав уваги. – Я міг би бути вашим секундантом.
– Дати йому прочухана? – стенув плечима Сашко. – Це я завжди встигну.
– Кулачний двобій, розумію... – кивнув Хогс. – Це дуже чемно, а ви – справжній джентльмен! Моя пропозиція щодо секунданта лишається в силі.
– А це що? – Кирило підняв очі від мапи. Його палець був посередині між пекарнею і рестораном, де вони зараз знаходились.
Хогс зацікавлено перегнувся через стіл.
– Дайте подивитися, пане... Холмос-го...
– Коротко кажучи, Холмс, – буденним тоном виправив його Кирило і ледь помітно підморгнув Сашкові, який ледь кавою не вдавився від такого нахабства.
– Це музей воскових Фігур мадам Тюссо, – сказав Хогс. – Він не так давно переїхав сюди з Бейкер-Стріт.
– Ага, – задоволено мугикнув Кирило. – А ось і наш привид намалювався!

Небезпека для Хогса

– Та ну! Облиш! – недовірливо сказав Сашко. – Ти хочеш сказати...
– Невже ви думаєте, що якась з воскових фігур музею ходила вночі моєю крамницею?! – обурено вступив Хогс.
– А чом би й ні? – Кирило із задоволеним виглядом відкинувся на стільці. Схоже, ідея йому сподобалася. – Такий собі утікач від жалюгідного буденного життя експонатів.
– Ти ж не віриш у привидів! – обурився Сашко.
– Так, – коротко відповів детектив. – Але, якщо ми відкинемо все неможливе, те, що залишиться, яким би неймовірним воно не здавалося, і має бути правдою.
– Гарна сентенція! – захоплено вимовив Хогс, поки Сашко очманіло кліпав очима на приятеля.
– Занотуйте, – недбало кинув Кирило.
– Похизувався? Тепер давай по-людськи.
Холмогоров театрально позіхнув, покосився на кулак, який показав йому Сашко, і перейшов до пояснень. 
– Отже, панове шукачі пригод, які в нас є факти? З недавнього часу в крамниці Хогса відбуваються незрозумілі речі. Зі стелі валиться штукатурка – але цьому ми вже знайшли логічне пояснення, а хатою вештається привид у брудному простирадлі і згодом – розчиняється у повітрі.
– Зникає у стіні, – прискіпливо поправив його Хогс. – І він був досить пристойно, хоч і яскраво, вдягнений.
– Так. Деталі мають значення.
– Ти сьогодні так і сиплеш цитатами, – їдко сказав Сашко.
– О! Ти помітив? – Кирило посміхнувся. – Маю вас розчарувати. Ніякого логічного пояснення другій загадці наразі в мене немає. Але! – він рвучко перехилився через стіл, – невже ви справді вірите в такі збіги?
Сашко і Хогс перезирнулися. 
– Не знаю, – Хогс нервово потер довгого носа, – але маю погодитися з вами, пане Холмс, на збіг це не схоже.
– А на що це схоже? – спитав Сашко.
– А схоже на те, що,  наш бідолашний пекар, сам того не відаючи, опинився в центрі невідомих і небезпечних подій ще до того, як зв'язався з Посередником. А ми з тобою, Сашко, повинні з'ясувати, що це за події. І саме для цього ми тут! – Кирило прийняв гордовитий вигляд, як і завжди, коли був впевнений в своїх висновках.
– Ну не знаю... – засумнівався Сашко. – Ти буваєш таким самовпевненим індиком! Думаєш, що справді викрив плани Посередника?
Кирило лише коротко хмикнув.
– Що ж, – сказав Хогс. – Я згодний прийняти вашу допомогу, панове. Бо твердо вирішив позбутися будинку. А без прояснення історії з привидом це неможливо. Чи можу я запропонувати вам ночівлю?
– Так, – відповів Сашко.
– Ні, – рішуче заперечив Кирило. І під здивованими поглядами обох пояснив: – Це небезпечно.
Хогс іронічно хмикнув, і Холмогоров одразу ж вибухнув:
– Не фиркайте, бовдуре! Кажучи про небезпеку, я у першу чергу мав на увазі вас!
– Що ви собі дозволяєте?! – обурився Хогс, підхоплюючись на ноги. – Знаєте, пане Холмс, я маю всі підстави вважати, що впораюсь із своєю справою без вас!
– Знаєте, пане Хогс, я теж маю всі підстави вважати, що впораюсь з вашою справою без вас, – іронічно заперечив Кирило. – Сідайте! – різко додав він, і Хогс слухняно сів. – Ви справді хотіли змінити свою пекарню на кар'єру детектива? З таким маленьким і неповоротким мозком?! Ви не розумієте, що комусь ви добряче заступили шлях?! Це вчора вас трохи полякали привидом у ночі, щоб ви зникли з будинку і не відсвічували, а сьогодні, якщо ви натяку не зрозуміли, приб'ють і закопають без зайвого галасу!
– Він правий, – втрутився Сашко. – Він – зухвалий гівнюк і часто поводиться нечемно, але зараз він правий, Хогсе!
– Чому я взагалі вас слухаю? – пробурмотів той, втупившись в чашку з чаєм.
– Бо ми вам потрібні, – відрубав Холмогоров.
– Я не ваш клієнт.
– Наш клієнт – Посередник. Він же, за сумісництвом, ваша остання надія на продаж будинку і спокійне життя в майбутньому. 
– З чого ви взяли, що мені потрібне спокійне життя? – з викликом спитав Хогс. – Я, може, сам в хотів розгадати цю загадку!
Кирило скривився, як від зубного болю, а Сашко покачав головою:
– Боюся, одному це вам не під силу.
– Ну? – звернувся він до Кирила. – То де ми будемо ночувати, розумник?
– Як це – де? – здивувався той. – Ну звичайно ж, на Бейкер-стріт!

221В

– Звідки ви все знаєте? – здивувався Хогс, поки Сашко очманіло кліпав очима. – Буквально на днях я читав у газеті, що поряд з моєю пекарнею на Бейкер-Стріт купила будиночок літня леді, і тепер здає там в оренду кімнати. Оскільки купила вона його нещодавно, думаю, що вільні кімнати в неї ще не закінчилися.
– Буду радий бачити пані Хану! – засміявся Кирило.
– А це ти з чого взяв? – Сашко вже втомився дивуватися.
– Поб'ємося об заклад?
– Ще чого! Обійдешся!
– Як скажеш!
– Про що це ви? – Хогс ніяк не міг припинити дивуватися.
– Про нашу давню знайому. Ходімо, – Кирило кинув на стіл гроші і попрямував до дверей, не дуже турбуючись, чи йде за ним взагалі хоч хтось. Хогс і Сашко перезирнулись і рушили за ним.
Не встиг Кирило вийти на вулицю, як дорогу йому заступив брудний волоцюга.
– Містере, подайте пені бідоласі! На корку хліба! Подайте! 
– Бог подасть, – гидливо кинув Кирило. – Хоча... – Він зупинився, риючись у кишені, і, користуючись тим, що Сашко і Хогс трохи затрималися у приміщенні, рвучко нахилився до волоцюги. Той, на диво, не відсахнувся.
– Тримайтеся подалі від пекарні на Мерілебон-роуд, містере, – погрозливо прошепотів він майже у саме холмогрівське вухо.
– З чого б це? Я заважаю чиїмось планам?
– Моє діло – попередити.
– Я зрозумів. Тримай! – Кирило кинув йому дрібну монету. – Я буду триматися подалі, і Хогса притримаю. – Так і передай. Зрозуміло?
Волоцюга мовчки дивився на детектива. Той зітхнув і знову поліз в кишеню.
– Добре. Тримай ще.
Ще декілька монет зникли в брудних лахміттях волоцюги.
– Що це ти тут робиш, пацан? – загрозливо спитав Сашко. Він вийшов з дверей і з подивом дивився на цю сцену. Тим не менш, він миттю опинився між Кирилом і волоцюгою, прикривши Холмогорова собою. – Нашими спільними грошима розкидаєшся? Треба таки було їх в тебе відібрати!
– Облиш, я дав йому лише одну монету, – посміхнувся Кирило. Маневри товариша не сховалися від його уваги. – Добре, дві, – виправився він під недовірливим поглядом. – Може, три...
– Топай, давай, генію! – гаркнув Сашко. – Ані на мить тебе одного залишити не можна!
– Так, сер! –  Кирило додав швидкості, ухиляючись від стусана.
Хеміш Хогс, що вийшов трохи згодом, з посмішкою дивився на друзів. Волоцюги вже і сліду не було.
– То куди ж ми все ж таки йдемо? – Хогс випередив Сашка і прилаштував свої кроки під розмашисту ходу Холмогорова.
– Ви ж самі сказали – на Бейкер-стріт!
– То це не жарт? – здивувався Хогс.
– Чому це повинен бути жарт? – цього разу здивувався вже Кирило.
– Але ж... Хіба ви знайомі з літньою леді?
– Можливо, що так.
– Але звідки?
– Одного разу вона вже була така ласкава, і надала нам з Алексом притулок на декілька ночей.
– Як її звуть?
– Тоді її звали пані Хана. Але ми прийшли.
Кирило зупинився під масивними чорними дверима, на яких золотими літерами було виведено «221В».
– О господи! – видихнув Сашко за його спиною. – Це було б смішно, якби не було так моторошно...
– Моторошно? – криво посміхнувся Холмогоров. – Облиш! Я б сказав – це було передбачувано.
«Хіба від цього легше?», – подумав Сашко, але промовчав.
– Про що ви, панове? – розгубився Хогс.
Йому ніхто не відповів. Кирило повільно, ніби вагаючись, підняв руку і подзвонив у дверний дзвоник. Сашко стиснув кулаки і коротко зітхнув, пошепки згадавши бісову потвору Посередника. За дверима почулися швидкі дрібні кроки. 
Нарешті, двері дома 221В прочинилися, і на порозі виникла невисока сива леді.
Уважно оглянувши трійцю молодих джентльменів, вона стримано кивнула:
– Вітаю! 

І знову пані Хана

– Добрий день, пані Хана, – після невеличкої паузи привітався Сашко. 
Кирило мовчав, напружено дивлячись на домогосподарку.
– Мене звати Хадсон, – відповіла та. – Міссіс Хадсон, до ваших послуг. Якщо ви прийшли по оренду кімнати.
– Так, ми саме для цього прийшли, – порушив мовчання Холмогоров. – А мій приятель, він... мабуть сплутав вас з кимсь.
– Але ви ж говорили, пане Холмс... – втрутився Хеміш.
– Я мабуть помилився! Ви дозволите? – звернувся Кирило до літньої леді.
– Заходьте, – кивнула та і непомітно від Хогса підморгнула Сашкові.
– Що за цирк ви тут влаштували, пані Хано?! – роздратовано прошипів той, проходячи повз неї. – Як ви тут опинилися? А! Міг би і не питати. Знову витівки Посередника!
– Проходьте, – повторила пані місіс Хадсон.
Хлопці увійшли у передпокій і роззирнулися. Домогосподарка зайшла за ними.
– На першому поверсі – кухня, вітальня і одна спальня. На другому – дві спальні і маленька вітальня. Вирішуйте самі, хто з вас яку кімнату займе.
– Ми тут ненадовго, – сказав Хогс.
– Сподіваюсь, – додав Сашко.
– А що з оплатою? – спитав Хогс.
Міссіс Хадсон тільки покачала сивою головою:
– Спершу чай. Тим більше, вже наближається п'ята година. Про платню поговоримо згодом.
– Ми з Вартовим займемо кімнати на другому поверсі, – сказав Кирило. – Зустрінемося через півгодини на файв'о'клок. – І він почав підніматися сходами.
Хогс знизав плечима і повісив свій дерстокер на гачок у передпокої. Домогосподарка зникла на кухні, а Сашко, очманілий від такого швидкого перебігу подій, рвонув слідом за Кирилом.
– Агов, пацан! Що тут, в біса, відбувається?!
Кирило стрімко озирнувся, вхопив Сашка за руку і різко втягнув у кімнату. Захлопнув двері, і тільки після цього зашипів:
– Тш-ш! Не галасуй!
– Ти здурів?! – обурився Сашко, видираючись. – Що ти, в біса, коїш?!
– І що ж я кою? – хижо примружився Кирило.
Сашко схопився за голову і впав у крісло, що дуже влучно опинилося посеред кімнати.
– Ти справді не розумієш, що тут відбувається? – тихо спитав він друга, що став біля вікна, сунувши руки в кишені і витягнувшись, немов голоблю проковтнув. – Лондон, Бейкер-стріт 221В, нарешті – місіс Хадсон і... Звіть мене Холмсом, містер Хогс! – відчайдушно передражнив він.
– То й що? – не дуже дружелюбно перепитав Кирило.
– Ти вважаєш це грою?! – знов вибухнув Сашко. – Ти всерйоз вирішив, що можеш переграти Посередника? Що можеш розважитися тут за його милістю і не сплатити по рахунках?! Онде з'явилася і пані Хана! Ти бачиш, що вона на його боці?
– А ти? – все так же напружено спитав Кирило, вперто дивлячись у вікно.
– Що – я?
– Ти – на чиєму боці?
– Та на твоєму ж, бовдур!!! Але...
– Але?! – Холмогоров повернувся до Сашка, дивлячись на нього із непідробною люттю. – Ну, дякую!
– Ти що, справді хочеш спаскудити своє життя заради цієї гри у великого детектива? – суворо спитав Сашко. – Тобі не обридло робити вигляд, що нічого дивного не відбувається?
Кирило сіпнув плечем.
– Не драматизуй.
– Я не драматизую. Я просто бачу до чого це все призведе! А ти – ні.
– Хочеш сказати, що я бачу, але не спостерігаю? – іронічно спитав Кирило.
– Та припини вже шпарити цитатами з Конан Дойля!!!
– Я... – Кирило розсіяно заморгав. – Я не помітив, чесно кажучи! Слухай, – він зробив широкий крок до друга, нависнувши над ним, – давай просто розкриємо справу, а вже потім поговоримо про все інше.
– Сядь, не стовбичь, – зітхнув Сашко. – Господи, ну за що це мені?! Ти зараз, як мале цуценя, що вчепилося в нову іграшку! Геть шалений від азарту! Тебе ловлять на твої слабкості, пацан.
– В мене немає слабкостей, – огризнувся Кирило, але Сашко помахом руки відсторонив цю дурницю.
– Посередник! Ось хто головний гравець в цій історії. І Пані Хана, чи місіс Хадсон, як вона тут себе називає, йому допомагає. А ти – ти лише здобич.
– Маячня, – фиркнув Кирило, повертаючи собі самовпевненість. – Я просто гарно роблю справу детектива, на відміну від того ж Хогса. Маю дещо важкуватого замовника, згоден. Але його проблеми мене не обходять.
– Який же ти самовпевнений йолоп! – кинув Сашко, і Кирило миттєво ображено набурмосився. – Добре, – здався Сашко. – Нехай буде по-твоєму. Завжди – по-твоєму! – він майже у розпачі вдарив кулаком по бильцю крісла. – Але ми ще повернемося до цієї розмови. Не думай, що я тобі так подарую!
– Я згодний! – неабияк зрадів Кирило закінченню цієї важкої розмови. – Ходімо донизу, чай остигає. До речі, в мене є план.

Хтось когось тримає за дурня

У вітальні на першому поверсі вже був накритий невибагливий стіл для справжнього англійського файв'о'клоку. З кавником, печивом та вазочками з варенням. За ним сиділа пані Хана, вона ж місіс Хадсон, вона ж можливий таємний агент Посередника і просто – приємна літня жінка.
– Рада вас бачити знову, хлопчики! – вона підвелася і обійняла Кирила, а за ним і почервонілого Сашка. – Поки до нас не приєднався мій третій квартирант, хочу попросити вибачення  насамперед у вас, пан Вартовий, за той спектакль, що була вимушена розіграти при нашій зустрічі, – вона привітно посміхнулася Сашкові. – У вас, пан Холмогоров, вибачення просити не буду.
– В цьому немає потреби! – засміявся Кирило. – Невже ви тримаєте мене за дурня, пані Хана?
– Звісно ж ні, молодий чоловіче! – вона погрозила йому пальцем. – І на майбутнє: мене звати місіс Хадсон.
– Бачу, що за дурня тут тримають мене, – Сашко  налив собі чаю у чашку. – Може поясните мені, місіс Хадсон, як ви тут опинилися? Навіщо – питати не буду.
– Може ми поговоримо про більш нагальні справи? – нетерпляче перебив його Кирило, невимушеним жестом притягаючи до себе налитий чай. – Наприклад, про мій план?
– У вас є план, Кирило? – зраділа домогосподарка. – Сподіваюсь, це щодо справи того симпатяги Хогса, вашого нового знайомого?
– Симпатяги? Ну ви й скажете! – фиркнув Кирило.
– Ви що, не знали, що єдиний симпатяга тут він, місіс Хадсон, – Сашко вказав на Кирила. Він вирішив підтримати гру, в яку, вочевидь, невимушено грали ці двоє, і яку він поки що не розумів, але про всяк випадок вирішив бути насторожі.
– Це очевидно, – серйозно кивнув Холмогоров, і Сашко подумав, що невідомо, хто над ким пожартував. – Отже, план...
– Вибачте, – знову втрутилися літня леді, – а хіба Хогс не повинен це чути?
– Слушно, – кивнув Кирило, – проте, – він нетерпляче глянув на годинник на зап'ястку, – де він? Де його славнозвісна англійська пунктуальність? 
– Ти ба, який нечема! – хитнув головою Сашко. – Не те, що інші!
Кирило кинув на нього косий погляд, але коментувати не став.
– То давай вже послухаємо твій план, – запропонував Сашко. – Сподіваюсь, ти помітив, що як тільки з'являється Хогс, ти невимушено переходиш на гарну англійську? Не знав, що в ти ній так добре обізнаний!
Кирило відкрив було рота, але тут від вхідної двері долинуло:
– Хлопці!
Холмогоров підскочив:
– З планом не склалося, – повідомив він другу. – Це ж місіс Хадсон волає? Коли, в біса, вона встигла підскочити до дверей?
– Не озивайся так про літню леді! – суворо дорікнув йому Сашко. – Ходімо краще, та й подивимося, чого вона галасує.
Штовхаючись плечима, вони кинулися до вхідних дверей.
– Що сталося? – першим спитав захеканий Сашко.
– Чорт!!! – Кирило кинувся до гардеробної шафи.
– А ти чого волаєш?! – здивувався Сашко.
– Ви вже все зрозуміли, Кирило? – співчутливо спитала домогосподарка. – Містер Хогс пішов.
– Та от же його шапка... тобто дерстокер, – Сашко вказав на вішалку.
– Дурень! – сердито кинув Кирило. – Шапку він побачив, а плащ? Де його плащ? Він міг піти без дерстокера, але без плащу навряд чи. Ви чули, як він пішов, місіс Хадсон?
– Ні, – знизала плечима та. – Він зробив це вкрай тихо.
– Куди він поперся, як думаєш? – стурбовано спитав Сашко.
– Очевидно, – Кирило почав швидко вдягатися. – Він пішов додому, тобто в пекарню, поки ми тут з тобою чаї ганяли. Ворушися! Може ще встигнемо його перехопити.
– А як же твій план? – Сашко теж почав натягувати пальто, що начебто спеціально було приготовано тут для нього.
– До біса план! Все пішло шкереберть! Цей впертий віслюк...
І Холмогоров вискочив за двері, не закінчивши речення. Сашко, невідомо для чого, вхопив дерстокера і поспішив за ним слідом під співчутливим поглядом пані Хани.

Все не так

– Чи є сенс так бігти, генію? – Сашко захекався, поки наздогнав Холмогорова на середині вулиці. – Що могло статися за ті пів-одини, що ми пили чай та балакали з пані ... місіс Хадсон?
– Все, що завгодно, – на ходу кинув Кирило. – Ти ще не знаєш, але той волоцюга...
– Той, якому ти віддав всі наші гроші?
– Дві монети! Лише дві монети!
– Ти що, і побалакати з ним встиг? 
– Трішки...
– А чому нічого мені не сказав?
– Та ось кажу ж...
– Чому ти зразу не сказав?
– Слухай, невже це важливо? – роздратовано зупинився Холмогоров. – Не сказав, бо ніколи було. Зараз кажу, бо це має сенс. Що знов не так? 
– Все – не так, – зітхнув Сашко. – Добре, потім про це. То що сказав тобі той волоцюга?
– Щоб я тримався подалі від будинку на Мерілебон-роуд. Якщо, звичайно, не хочу наразитися на неприємності. 
– Ага... А ти його послав до біса... А ні! Ти дав йому грошей! Навіщо?
– Щоб використати його і закинути «дезу» тим, хто його послав. Я натякнув, що не тільки я, але й Хогс не з'явиться в своїй пекарні цього вечора. – Кирило з досадою почухав потилицю. 
– Власне, в цьому і полягав мій план. Ми повинні були піти туди вже затемно, коли ці артисти погорілого театру зі своїми «привидами» впевнилися б, що будинок пустий. Тоді ніхто б не заважав їм займатися своїми справами, – замріяно зітхнув Холмогоров. – І тоді – о! Тоді б ми прихопили їх на гарячому і все б з'ясували! Але ти навіть не уявляєш, як тяжко працювати, коли твій напарник – впертий віслюк, який врешті-решт робить все по-своєму! – гнівно закінчив Кирило.
– Авжеж, – лагідно погодився Сашко. – Ти правий, геть не уявляю.
Холмогоров з підозрою подивився на друга, але той був сама невинність, тому детектив тільки зітхнув і знов рушив у попередньому напрямку.
В мовчанні вони дійшли до пекарні. Двері були відчинені.
– Чорт! – процідив крізь зуби Холмогоров і притримав Сашка за руку.
– Треба зайти, – стурбовано сказав той, намагаючись звільнитися від чіпкої хватки детектива. – Якщо з тим нехлюєм щось трапилось...
– З ним точно щось трапилось, з тим бовдуром, – гнівно відповів Кирило. – Не поспішай! 
– Чому?
– Щоб наразі з нами це щось – не трапилось.
– Не розумію... – почав Сашко, але Холмогоров вже відсторонив його від дверей, пильно оглядаючи кожну деталь навкруги.
– Вважаю, що тут вже нікого немає, – нарешті сказав він. – Ми можемо увійти.
– Геніально! – вигукнув Сашко. – А п'ять хвилин тому ми увійти не могли?
– Досить з мене одного нездари, який робить, що заманеться і геть не прислуховується до порад професіонала, – процідив Кирило і переступив поріг.
– До кого, даруй, я повинен прислухатися? – очманів Сашко, крокуючи слідом, але Холмогоров вже не слухав.
Він кинувся до стіни, біля якої лежав плащ Хогса, і прийнявся гарячково обмацувати її.
– Тут, зар-раза... Вона повинна бути десь тут! – бурмотів він, наче скажений.
– Що ти шукаєш, поясни? – продовжував дивуватися Сашко. – Де бісов Хогс?
– Він шукає пояснення, – долинуло від вхідних дверей. – А Хеміш Хогс – зник, як я вам і сказав сьогодні вранці.
Хлопці озирнулися. В дверях стояв Посередник.

А я вам казав!

– А що я вам казав! – миттєво перейшов у наступ Посередник. – Я казав, що Хеміш Хогс зник ввечері, просто із свого будинку, а ви... Ви ж не повірили мені, Олександре?!
– Я?! – неабияк обурився Сашко. – Ти знову надурив нас, покидьку!
– Припини, він правий! – Кирило продовжував обмацувати стіну. – Він дійсно казав, що Хогс зник в той самий вечір, коли ми з'явилися тут.
– Але ж...
– Він не повинен казати все! – гаркнув Кирило. – Він ніколи не каже геть усе! Але ніколи і не бреше!
– Ви як ніколи праві, пане Холмс, – миттю набундючився Посередник. – Я не брешу, але й не зобов'язаний розжовувати всі обставини справи найвидатнішому детективу всіх часів.
– Ах ти ж... – Сашко зробив крок до Посередника, і про його наміри нескладно було здогадатися.
– Облиш його! – звелів Холмогоров. – Ти не про те думаєш.
– Він хоче зіпсувати мені пику, – пожалівся Посередник огидним скрипучим голосом. – І все через вас, пане Холмс.
– Здається, він вже передумав... Ага!
Останній вигук був викликаний тим, що Кирило нарешті щось намацав у стіні.
– Що там? – майже одночасно спитали Посередник І Сашко.
– Те, що й повинно було бути. Двері! – переможно вигукнув Кирило. – Сашко, йди-но сюди! Застосуй свою силу із користю. Ну, хоч раз у житті!
– Нариваєшся, – попередив Сашко, підходячи ближче. 
Холмогоров виявив у стіні щілину, в яку Сашко миттєво вставив лезо кишенькового ножа. Підчепив ним цеглу, що хиталася, і перед ними відкрився прохід кудись вглиб стіни.
– Здається, загадка привида вирішена, – задоволено сказав Кирило.
– Тепер ви просто повинні купити цей будинок у Хогса, – піддів Посередника Сашко.
Той скривився. 
– Куплю, коли і якщо він знайдеться! Де пекар?! 
– Ходімо і з'ясуємо! – Кирило витяг з кишені ліхтарика і зробив рішучий крок уперед.
Темними і короткими сходами вони спустилися до підвалу будинку.
– Поки не дуже цікаво, – пробурмотів Посередник. – Всього лише – потаємні двері у підвал.
– Чим ви знову не задоволені, роботодавцю? – їдко перепитав Сашко. – Загляньтеся! Пацан розкрив вам загадку появи привида.
– Ще ні.
– Чого це – ні?
– Бо тепер ми знаємо, як саме той «привид» розчинявся у стіні, – Кирило ретельно оглянув підвал, – але все ще гадки не маємо, навіщо був весь цей спектакль... Але є у мене одна підозра... – він неспішно обійшов приміщення і зупинився біля купи землі в кутку. 
– Здається, ті двері були не останнім сюрпризом на сьогоднішній вечір, – Посередник аж сяяв від задоволення.
– І чого я не здивований?! – пробурмотів Сашко. – Де ви, там завжди сюрпризи. І я б не сказав, що приємні!
– Просто ви мене не любите, Вартовий, – ображено відповів Посередник.
– Так, – погодився Сашко, – не люблю. А де пацан? – покрутив він головою. – Чорт би вас забрав! Куди він подівся, поки ми тут базікали?
– Пішов далі по сліду, – Посередник обережно наблизився до кута підвалу. – У вас є ліхтарик? Бо він, здається, і світло з собою забрав.
– Є в мене ліхтарик! – остаточно розсердився Сашко. – Якщо і Кирило зникне в цьому бісовому будинку з привидами, я вас точно придушу!
– Не хвилюйтеся так за пана Холмса, хвилюйтеся краще за його супротивників!
– О господи! – не витримав Сашко. – Та годі вже мені локшину на вуха вішати! Куди він подівся? Ого! Тут здається діра у підлозі!
– Очевидно! – глузливо відгукнувся Посередник. – Ви ж не думаєте, що Холмс, начебто якийсь недолугий привид, розчинився в стіні? І що тут у нас? – він обережно зазирнув в діру. – Так я і думав, ще один прохід. Як думаєте, Ватсоне, куди він веде?
– Очевидно! – передражнив його Сашко. – Він веде в недобудований тунель метрополітену. До речі, моє прізвище – Вартовий.

Полонений

– Ну що тут? – Посередник гидливо обтрушував піджак від підземного бруду. – І що далі?
Вони з Сашком спустилися через ту щурячу нору і тепер стояли посеред вузького і тісного тунелю, не знаючи, що робити далі, і де шукати Кирила.
– Як я і казав, тут недобудований тунель метрополітену, – Сашко розсіяно озирався. – Щодо того, що далі...
– А можна тихіше! – зненацька пролунало зовсім поряд сердитим холмогорівським шепітом. – Ми тут не самі!
З тіні виступив він сам, геть перемазаний у глині та пилу.
– Де ти був? – також пошепки обурився Сашко. – Ніколи більше не кидай мене на одинці з цим... цим...
– Справу робив, поки ви лаялися.
– Я ніколи не лаюсь! – цього разу обурився вже Посередник.
Кирило мовчки, але дуже виразно, закотив очі. Його компаньйони замовкли. Витримавши секундну паузу, він сказав:
– Я знайшов Хогса.
– Він живий? – стурбовано спитав Посередник. – З ним все гаразд?
– Так, живий. Щодо іншого – не впевнений. Тут поряд тупикове відгалуження, де вони тримають свої інструменти. Хогс там, і він непритомний. Поряд з ним – двоє. Один – майже підліток, думаю, що це один з його помічників, він з самого початку був «у справі», другий – той волоцюга, з яким я розмовляв вдень.
Кирило замовк. Посередник і Сашко очікувально дивилися на нього.
– Що? – нарешті не витримав детектив.
– Які інструменти? – спитав Вартовий.
– Будівничі, які ж іще! Ті, якими вони продовбали цю нору.
– Хіба це не тунель метрополітену?
– Ні, тунель – там, – Кирило мотнув головою кудись у темряву. – А цей «апендикс» вони пробили нещодавно, і пробивають його далі кожну ніч. Тому у бідолашного пекаря і сипалася зі стелі штукатурка. Тому його і лякали привидом, щоб звалював з дому куди подалі!
– Але навіщо...
– Пояснення потім, зараз немає часу.
– Ви вже розкрили справу, пане Холмс, я вірно зрозумів? – поцікавився Посередник, що досі лише слухав їхню розмову.
– Вірно, – кивнув Холмогоров. – Не вистачає лише кількох деталей, але я сподіваюсь сьогодні їх тут отримати. Отже...
– Даруйте, ви збираєтесь визволяти Хогса врукопашну?
– Чорт! – Кирило, що вже зробив було крок назад, у темряву, зупинився.
– Не поминай, – тихо сказав Сашко, – бо він вже тут.
Посередник несхвально похитав головою і витяг з кишені два однакових револьвера.
– Тримайте, хлопці. Що ж ви за детективи, без зброї!
– Сподіваюсь, це не запальнички, – пробурмотів Сашко, але револьвер взяв.
Кирило рвучко вхопив свого і, вже не озираючись, зник у темряві. Сашко поквапився за ним, незлим тихим словом поминаючи азартного пацана та підбурювача Посередника.
Метрів за сто Кирило зупинився, притиснувся спиною до стіни і загасив ліхтарик.
– Це тут, – пошепки повідомив він. – Спробуй нікого не вбити, вони мені ще потрібні, але можеш добряче налякати!
– Слухаюсь, командире! – похмуро відповів Сашко, обережно визираючи з-за рогу.
– Тоді я пішов! – і перш, ніж Сашко встиг хоч слово промовити, Кирило двома швидкими кроками перетнув тунель і опинився на вході імпровізованої кімнати.
– Ну що, хлоп'ята, погралися, та й годі! Відійдіть від Хогса і тримайте руки так, щоб я їх бачив!
Підліток застиг, очманіло кліпаючи очима, а волоцюга вхопився було за кайло, що лежало поряд з ним, але Сашко миттєво наставив на нього револьвер.
– Без жартів! – суворо попередив він. – У тебе лише кайло, і пацан тобі не помічник.
– Це очевидно, – крізь зуби процідив Кирило.
– Я не про тебе, – також крізь зуби відповів Сашко, – а про його пацана.
– Хм...
– Добре, – підняв руки волоцюга, – не треба стріляти. Забирайте вашого і дайте нам піти.
– Ага, – кивнув детектив. – Але спершу ти відповіси мені на декілька запитань.

Хлопці, ви кумедні

– З якого це біса? – набурмосився волоцюга.
– Як бажаєш, – знизав плечима Кирило. – Тоді лишайся тут, а я швиденько збігаю по копів.
– По кого?
– По боббі, – виправився Холмогоров. – Думаю, викрадення володаря будинку і нанесення йому ушкоджень «потягне» на багато років в буцегарні, як думаєш?
– Або навіть, на шибеницю, – додав Сашко. – А ти, хлопчику, як вплутався в цю справу? – лагідно запитав він підлітка.
Той раптом заридав:
– Відпустіть мене!
– Як тебе звати? – спитав Кирило.
– Біллі...
– Куди ви пробивали цей тунель, Біллі?
– Не знаю...
– Ти брешеш! – суворо обірвав його детектив. – Так діло в нас не піде. Ти допомагав банді грабіжників і зрадив господаря... Заради чого? Напевно, заради грошей, що тобі пообіцяли, якщо справа «вигорить». Отже, ти встряв по самі вуха. То де ж був повинен закінчитися цей тунель, Біллі? У банку? Або в ювелірній крамниці?
– У банку, – опустивши очі, відповів юнак. Волоцюга сердито сплюнув і пробурмотів щось про жалюгідних тремтячих цуциків. – Це за два будинки від пекарні господаря Хогса.
– Зрозуміло, – кивнув Кирило. – І коли до тебе прийшли з такою смачною пропозицією, ти не втримався. Що з Хемішем Хогсом?
– Хлороформ, – коротко відповів Сашко. – Це я тобі як лікар кажу. Сморід відчувається досі. Мабуть, коли Хогс увійшов у пекарню, його оглушили, а потім накинули на обличчя хустинку з хлороформом і притягли сюди.
– Ми його не чекали, – похмуро подав голос волоцюга, бо ви, містере... – він тицьнув пальцем в детектива, – ніби-то все зрозуміли і пообіцяли утриматися від візиту до пекарні цього вечора.
– Знову я винуватий! – розвів руками Кирило. – Ну вибачте, що зіпсував вам такий гарний план! До речі, передавайте мої вітання сторожу музею Мадам Тюссо! Привид в його виконанні був неперевершений!
Невдалі крадії вирячилися на детектива, розкривши рота.
– Хто ви в біса такий?! Як ви визнали?! – вигукнув волоцюга.
Кирило розплився в задоволеній посмішці.
– Холмс. Я – Шерлок Холмс.
– Бонд. Джеймс Бонд, – тихо пробурмотів Сашко. – Хвалько!
І отримав невдоволений погляд від друга.
– Ви вчасно, Холмсе, – долинуло з кута. – Але все ж таки трохи запізнилися.
– Здається, полонений оклигав, – посміхнувся Холмогоров. – Чого це я запізнився?
Хеміш Хогс із стогоном сів і схопився руками за голову.
– Біллі, ти мерзотник! – повідомив він своєму помічникові. – Розв'яжи мені руки! – Хлопчик мовчки виконав наказ. – Тебе звільнено!
– Легко відбувся, – вишкірився волоцюга. – Чи не хочеш розповісти поважним панам, як все було насправді? Я не маю наміру самотужки вигрібати за всіх!
Кирило повернувся до юнака і виразно підняв брови. Біллі зіщулився.
– Я розповім, – сказав Хогс, розминаючи долоні. – Цей маленький покидьок влаштувався до мене помічником кілька тижнів тому.
– Бо будівництво тунелю вже почалося, і план пограбування банку саме дозрів, – перебив його Кирило, – і Біллі...
– Мовчить! Я перший здогадався! – повернув собі слово Хогс. – Поки ви пили чай на Бейкер-Стріт, я поміркував, хто у мене у сусідах, і до чого тут може бути будівництво метрополітену...
– І тоді згадали про банк в сусідньому будинку...
– Через будинок...
– Неважливо...
– Деталі важливі, містер Холмс! Я пішов сюди, щоб захопити всю банду на гарячому...
– Один і без зброї. Я казав – ви не дуже розумний, як для детектива, Хогс!
– У мене був револьвер!
– Запальничка!
– Ні! В шафі в спальні був справжній револьвер!
– Але до спальні ви не дійшли.
– Так! Бо отримав по голові! Але все ж таки я перший...
– Бо головою – треба думати, а не отримувати по ній, містере Хогс!
– На що ви натякаєте, містере Холмс?!
– Хлопці, ви такі кумедні, – втомлено сказав Сашко. – Але ж нам треба якось вибиратися звідси, поки не з'явилися інші члени банди.

Постріл в пітьму

Детективи замовкли, але пропалювати один одного обуреними поглядами не припинили. Сашко подумки знову згадав незлим тихим словом Посередника, який підступно підкинув йому цей дитячий садок на прогулянці, і спитав:
– Що будемо робити з цими двома? – він кивнув на Біллі і його старшого товариша.
– Зв'яжемо, – не довго думаючи, відповів Хогс. – Вартуйте їх, а я піднімусь на гору і викликаю поліцію. Ми тут гарненьку справу для них розкрили.
– Ми?! – неабияк обурився Кирило. – Оце так маєш!
Біллі розридався в голос, а волоцюга, обравши слушну мить, кинувся на Хогса, звалив його з ніг, та миттю зник в глибині тунелю.
– Стій! – заволав Кирило, хапаючись за револьвер, але було пізню. – От бачите, що ви наробили, Хогсе! – обурився він. – Ви хоч щось можете зробити нормально?!
Хогс піднявся, обтрусив одяг, та хмуро відповів:
– Це через те, що ви весь час вихваляєтеся, Холмс! А це неабияк нервує.
– Ні, ти чув? – Кирило повернувся до Сашка. – Я його нервую, виявляється! А я вважав, що рятую.
– Чув. Припиніть вже, обоє! – гарикнув Сашко. – Через ваші дурні сварки вся справа йде шкереберть! Свідка ви вже проґавили. То може відпустите і малого?
– Особисто я – згодний, Кирило опустив зброю. – Я б його відпустив під три чорти! Пограбування відкладається на невизначений час, бо той волоцюга точно попередить своїх подільників. До речі, готовий укласти парі на пляшку гарного віскі, що той, хто за цим стоїть, працює на будівництві метрополітену. І він там велика шишка. Що скажете, Хогсе?
– Приймаю парі, – жваво відгукнувся той. – Думаю, ця банда грабіжників просто втерлася в довіру керівництву і найнялася звичайними робітниками.
– І хто ж це? – поцікавився Сашко.
– Гадки не маю! – одночасно відповіли обидва детективи.
– Але я з'ясую! – додав Кирило.
– Ні, я з'ясую першим, – заперечив Хогс.
– Ви нестерпні! Обидва! – обурився Сашко.
– Я можу йти? – боязко спитав Біллі.
– Ти можеш бігти, поки я не навісив тобі копняків для швидкості, – розсердився Хогс.
Хлопчина підхопився на ноги і теж зник у пітьмі тунелю. Кирило, Хогс і Сашко залишилися на самоті.
– Ходімо, – кивнув Кирило. – Треба підніматися нагору, в будинок, і викликати нарешті поліцію. Думаю, офіційне розслідування «Скотланд Ярд» поставить крапку в нашому парі, Хогс.
– Підтримую, – кивнув той.
Хогс, незадоволено потираючи потилицю, яка ще свербіла після невдалою спроби самотужки затримати банду грабіжників, пішов вперед.
Кирило і Сашко йшли трохи позаду, тримаючи зброю напоготові.
– Власне, – тихо сказав Сашко, – тут вже все зрозуміло, генію, чи не так?
– Що саме тобі зрозуміло? – розсіяно відгукнувся Кирило.
– Я маю на увазі, що цю справу розкрито, – Сашко трохи розсердився на його демонстративну нетямущість.
– Я б так не сказав. І я, і я Хогс, виказали декілька припущень. Деякі з них підтвердились, деякі – ще під питанням.
– До речі, як ви знали про сторожа музею Мадам Тюссо, Холмс? – спитав Хогс, що мимоволі прислухався до їхньої розмови.
– Постріл в пітьму! – Кирило був явно задоволений питанням. – Коли я почув про дивно одягненого привида, то логічно припустив, що одяг може бути театральним, або музейним, реквізитом. А коли почув про музей воскових фігур, який нещодавно переїхав на вашу вулицю...
– Але чому саме – сторож?
– Чесно кажучи, це перше, що спадає на думку. Це міг бути будь-який працівник музею. Але на такі авантюри зазвичай погоджуються люди низького соціального статусу – як отой ваш хлопчик Біллі...
– Зрозуміло. Так би й сказали, що навмання!
– Ні, то була дедукція.

Сварка в підземеллі

– І все ж таки справу розкрито! – вперто повторив Сашко. – І Хеміш Хогс знайдений. Ми саме на це і підписувалися. Все! Ти допоміг Посереднику. Його кандидат – живий і здоровий. Хай тепер робить з ним, що хоче! – Кирило вперто задер підборіддя, не відповідаючи. – О-о! Так я і думав! Тепер тобі цього вже не достатньо! І що далі? Повернемося на Бейкер-Стріт до місіс Хадсон? Допоможемо «Скотланд Ярду» розставити крапки над «і»?
– Чом би й ні? – відвів очі Кирило.
– Чом би й ні?! – вибухнув Сашко. – Я обіцяв Посереднику, що голову йому відкручу, якщо він знову спробує нас надурити! Але зараз мене дуриш ти!!!
Він зупинився, Кирило – також. Хогс, нічого не помічаючи, продовжував йти по тунелю.
– Не влаштовуй мені тут істерику! – процідив Кирило, нависнувши над другом. Сашко мимоволі подумав, що той вже не в перший раз, і мабуть цілком свідомо, використовує їх різницю в зрості. – Зараз ми тихо й спокійно виберемося з цієї нори, викличемо копів і дамо свідчення. Сподіваюсь, я зрозуміло пояснюю? А вже потім поговоримо про всі твої побоювання, і про те, хто кого і навіщо дурить. Хочеш – на Бейкер-Стріт, а хочеш – у будь-якій іншому місці. Думаю, Посередник до нас залюбки приєднається.
– Ого! – Сашко відступив на крок, з подивом роздивляючись друга, який раптом вдався йому таким чужим. – То ось як ти заговорив?
– А що мені з тобою робити?! Я не можу прямо зараз дістати тобі з-під землі Посередника й вимагати в нього, щоб він відправив нас додому! До речі, ми і так під землею. 
Кирило рвучко розвернувся і поквапився наздоганяти Хогса. Сашко вперто стояв, тримаючи у кишенях стиснуті кулаки, поки ті двоє не зникли за рогом. Він розумів, що поводиться не дуже розумно. Як ідіот поводиться, відверто кажучи. Але не міг заставити себе рушити з місця. Поведінка Холмогорова неабияк зачепила його. Здається, Кирило робив все, щоб залишитися тут, в Лондоні, якомога довше. І всі його обіцянки, які він давав Сашкові раніше, не вартували й ламаного шелягу.
Через декілька хвилин Сашко все ж таки вирішив вибиратися з тунелю нагору, бо дійсно почувався неабияким ідіотом. Але, пройшовши метрів зо триста вслід Кирилу й Хогсу, з подивом зрозумів, що заблукав, хоча блукати тут було начебто ніде. Ще годину тому тут була діра в підлозі льоха пекарні Хогса, і через неї линуло слабке світло, але зараз у тунелі панували темрява і тиша.
– Ну зажди! – пробурмотів Сашко і ввімкнув ліхтарик. – Ти мені і за це відповіси, шмаркач-детектив, я тобі...
Що очікувало шмаркача-детектива при неминучій зустрічі з розлюченим доктором, ніхто так і не почув, бо Сашко помітив слабкий промінь світла зовсім в іншому боці. Схопившись за револьвер у кишені, він обережно рушив туди.
Через декілька хвилин він вийшов на перон недобудованої станції. На диво, вона була майже закінчена. Не вистачало, мабуть, лише якихось деталей зовнішнього оздоблення, та Сашко не дуже знався на будівництві метрополітену. Тому він просто сів на лавку і почав чогось чекати... Сам не відаючи, чого.
– Вітаю! – почув він із-за лівого плеча. Неспішно повернув голову і недбало кивнув.
– І знову не сказав би, що радий вас бачити, Посереднику.
– А дарма! – усміхнений Посередник вийшов з пітьми тунелю і всівся поряд з ним. – Бо я прийшов виконати свою обіцянку.
– Переправити мене до двадцять першого сторіччя? Чесно кажучи, я ще не...
– О, ні! Мене здається, ви вже все вирішили, Олександре Вартовий! Ба більше – я в цьому впевнений, інакше б не потурбував вас.
– Впевнені? – Сашко піднявся, міцно стискаючи у кишені револьвер. – От що я вам скажу, чорт ви язикатий: свою локшину вішайте на вуха пацану. А мені – не треба!
Посередник тільки посміхнувся. В тунелі раптом почувся гуркіт, Сашко відчув щільний потік повітря, який буває в метро, коли до станції наближається поїзд. І вірно – до станції справді підійшов поїзд. Двері автоматично розчинилися. У вагоні не було ані душі.
– Прошу! – широким жестом запросив Посередник.
– У мене є вибір? – повагавшись, спитав Сашко.
– Думаю, що ні.

Це очевидно

Сашко увійшов у вагон. Посередник прослідував за ним. Двері повільно зачинилися і поїзд рушив від станції. Сашко подивився у вікно. Замість очікуваної пітьми тунелю, там був сірий туман десь і колись.
– Не знав, що ви і техніку використовуєте для своїх фокусів, – сказав Сашко. – Маю на увазі – сучасні засоби пересування.
– О! – сказав Посередник. – Історія цього поїзда дивовижна! Він поїхав від станції Південний Кінсігтон у тисяча дев'ятсот вісімдесят другому році і прямував в депо. Більше його ніхто ніколи не бачив.
– Поїзд-привид? – здійняв брови Сашко. – Ви знаєте, що я не вірю в потойбічних... істот?
– Так, знаю, – посміхнувся Посередник. – Але це не заважає вам користуватися послугами одного з них.
– Слушно, – вимушений був визнати Сашко.
– А ще кажуть, що цей поїзд просто розібрали на металолом, а хитрий машиніст на виручені гроші поїхав жити на Багами. 
Сашко розсміявся:
– Така історія мені здається більш вірогідною!
Вони помовчали, розглядаючи одноманітний пейзаж за вікнами. 
– Отже, – нарешті порушив тишу Сашко. – Про що ви хотіли поговорити зі мною?
– Я хотів трохи супроводити вас.
– Навіщо? Щоб впевнитися, що я не повернуся?
– Це ваше рішення, Олександре, – стенув плечима Посередник. – Я лише його виконую.
– Облиште! – Сашко невесело посміхнувся. – Вам конче потрібен детектив, чи не так ви йому сказали тоді, на кладовищі, коли зваблювали всіма загадками світу?
– Звідки ви...
– Він розповів мені. А що ви думали? Я його найкращий друг.
– Тому ви кидаєте його, – різко відповів Посередник. – Якщо він переказував вам зміст тієї нашої розмови, то ви повинні знати, що я сказав йому: мені однаково, де Холмс зустріне свого Ватсона.
– А вам не однаково, хто виконає призначену роль? – потяг качнуло на стику рейок, і Сашко вхопився за поручень, щоб не впасти. – Чому б вам не взяти Хогса для вашого прототипа?
– Хогса? Цього бовдура? – розсміявся Посередник. – Дякую красно, хоча... – він замислено поліз у кишеню.
– Я так і думав, що зникнення Хогса – це пастка.
– Ви не зовсім праві, – Посередник нарешті витяг з кишені те, що там шукав. – Це виявилася книжка у м'якій обкладинці. – Він казав вам, що історія нелінійна?
– Він казав, що це ви так казали.
– Дивіться, такий варіант теж цілком можливий, – він простягнув книжку Сашку.
Той взяв її обережно, ніби боявся обпектися.
«Пригоди Шерлока Холмса та Хеміша Хогса», – значилося на обкладинці.
– Що це?
– Це – варіант розвитку подій, в якому не існує ніякого Ватсона.
Сашко пересмикнув плечима і відвернувся.
– Але ж великий детектив наразі не лишиться без компаньйона, – глухо сказав він.
– Ні, не лишиться.
– Тобто, все було вирішено наперед. Ви все вирішили наперед, Посереднику! Ви натаскували його, ніби сліпе цуценя! – Посередник опустив очі. – Ви допомагали йому у першій справі, щоб він відчув смак вдалого розслідування. Скажіть, чи зрозумів би він самостійно, хто замовив вбивство прем'єр-міністра?
– Навряд чи, але з іншого боку, я ж підказував йому зовсім небагато, – заперечив Посередник. 
– А як щодо Ордену Святого Станіслава? За ним наглядала пані Хана? Вона ж дала вирішальну підказку, чи не так?
– Олександре...
– Так, я зрозумів. Вам просто конче був потрібен детектив!
Сашко відійшов до вікна, бездумно розглядаючи сірий туман.
– Принаймні, ви повинні бути мені вдячні, що я врятував його від божевільного отруйника, професора Моріарті, поки ви вешталися невідомо де із своєю допомогою! – закричав Посередник.
– Вдячний?! – теж закричав Сашко. – Ви взяли живу людину, Посередник, і чотирма влучними кроками зробили з неї літературного персонажа!
– Він сам робив ці кроки! Сам!!! – заревів Посередник. – Затямте собі раз і назавжди, Алекс Вартовий, я нічого не можу зробити замість вас. Ви, люди, все і завжди робите самі!!!
– Облиште! Не будьте таким скромним! Ви приклали досить зусиль, щоб занапастити його реальне життя!
– Реальне життя?! – істерично розреготався Посередник. – Його реальне життя скінчилося півтори роки тому, коли він поліз у справи реальних наркоділків і реально звернув собі шию, стрибаючи з обриву, бо в нього летіла реальна куля, яка, до речі, в нього реально влучила!
– Але ж...
– Але ж я вклав з ним угоду, хотіли сказати ви! Та подумайте ж головою, Вартовий! Що він утне надалі у вашому так званому реальному житті? Коли, лізучи на стіни з нудьги, втрутиться в таку ж, або ба більшу халепу? І знову наразиться на кулю! Чи ви думаєте, що я буду давати йому шанси до нескінченності?!
– О! То ви його благодійник, виявляється... – хмикнув Сашко, хижо мружачись. – А підкажіть-но, скільки насолоджувався своїми пригодами Шерлок Холмс, перш ніж загинув в Рейхенбахському водоспаді? Через декілька років своєї бурхливої діяльності?
Посередник посміхнувся:
– Ви знову забуваєте, що історія нелінійна. І хто знає, що може відбутися з Шерлоком Холмсом, коли поряд буде надійний компаньйон.
– Хто ваш замовник? – різко спитав Сашко, наближаючись впритул до свого візаві.
– Це має значення? – підняв брови Посередник.
– Хто. Ваш. Замовник. З самого початку цієї історії, коли ви з'явилися на нашому шляху. Я хочу знати, хто замовив вам Шерлока Холмса. Я маю право знати.
– То скажіть мені, – украдливо спитав Посередник. – Хто міг замовити Шерлока Холмса?
І Сашко прошепотів:
– Це очевидно! Той, хто придумав його. 

Алекс Вартовий (від першої особи)

Хіба він сказав щось таке, про що я не здогадувався?
Я сів на лавку цього клятого поїзду і стис голову руками. Як він це робить, проклятущий спокусник?! Як він підкидає нам сподівання, сумніви, надії... І де він взяв цей бісов поїзд? Поїзд-привид... 
Якщо мені судилося стати героєм книжки, Джоном Ватсоном, дідько б його вхопив, то своє перше оповідання я назву «Привиди метрополітену», і хай той Конан Дойль геть обзаздриться!
А що, я ж маю право писати свої «записки про Шерлока Холмса»?!
Я підняв голову, подивився в непроникні очі Посередника і сказав:
– Я не впевнений.
Бісова потвора навіть не змінилася в обличчі:
– В чому ви не впевнені, Олександре?
– Я не впевнений, що маю намір повернутися до власного часу і власного життя.
– А вам не здається, що вже запізно?
– А якщо я зараз прострелю вам макітру, Посереднику, то може це буде не запізно? – вибухнув я і вихопив з кишені револьвер.
Він лагідно посміхнувся.
– Яка дивна манера – зупиняти поїзд вогнепальною зброєю! Але на ваше запитання, Олександре, відповім так: ні, це все не зникне, наче марення, якщо ви мене зараз пристрелите. Та ви й самі це знаєте! Ваш вибір, під яким би впливом ви його не зробили, не може зникнути, як морок. Бо вибір – це єдине, що творить нашу справжню реальність.
– Не треба читати мені проповіді, Посереднику! – виплюнув я. – Ви... не та особа, яка може собі це дозволити.
Він ніяк не прокоментував мої слова. Я знову сів і вхопився за голову.
– Ви гарантуєте мені, що він проживе більше, ніж ті кілька блискучих років, що їх описав сер Артур Конан Дойль у своїх оповіданнях, якщо я залишуся з ним?
– Я – не та особа, яка може собі дозволити давати гарантії, – знизав плечима він. – Ви самі це сказали. Але напевне, з вами йому було б краще, ніж без вас. Ви ж вважаєте себе зобов'язаним наглядати за пацаном, – посміхнувся він.
– А пані Хана нагляне за нами обома? Гарно придумано, Посередник!
– Так, непогано, – без удаваної скромності визнав він. – Але, як бачите, навіть мої плани не завжди втілюються. Ви відмовилися, Олександре. Вам більш до вподоби повсякденність. Ви не готові ризикнути звичним життям заради дружби. Вибачте, але ви не підходите на роль компаньйона великого детектива, – жорстко закінчив він.
Я скипів. Ніхто не буде наказувати мені, що робити! Навіть пацан, з  його геніальним егоїзмом, второпав це з першої ж нашої розмови. Олександр Вартовий все і завжди вирішує самостійно! 
– Скажіть, як це воно, Посереднику, – украдливо запитав я, обережно наближаючись до нього. – Як це – перетворити реальну об'ємну тривимірну людину на плаский персонаж з книжкової сторінки? Як ви почуваєтеся тепер?
Він зрозумів. Гидко посміхнувся і відповів, ніби чекав на це питання:
– Прекрасно! Це затягує. Відчуваю себе справжнім творцем.
Я вхопив його за комір і притяг до себе:
– Керувати всесвітом треба так, щоб на це не звертали уваги лікарі, – лагідно повідомив я і стиснув кулак міцніше. Так, щоб у паршивця перехопило дух. – Не пощастило тобі, потворо. Я – лікар, і я – помітив!
Ох, з якою ж насолодою я врізав йому межі очі! Як довго я чекав на цю мить!
Посередник не очікував удару, це було очевидно, як полюбляє казати пацан. Він відсахнувся, і я додав йому ліктем піддих. З огрядної мордяки злетіли окуляри і капелюх звалився з круглої макітри. Беззвучно роззявивши рота, Посередник почав танути в повітрі, просто у мене на очах.
– Стій! – заволав я, зрозумівши, що ще мить, і я лишуся сам один у цьому поїзді-привиді, що мчить мене невідомо куди. Наодинці з остогидлим десь і колись.
Та де там! Круглого мерзотника вже й дух не пах! 
Я заметушився. Посередник, із справжньою майстерністю, вкотре заманив мене в пастку. А я, як справжній бовдур, в неї попався! Думай, Вартовий, думай... Як зупинити цей поїзд? Що сказав би пацан? Як би він вирішував цю задачу?
«А як взагалі зупинити будь-який поїзд?» – пролунав у мене в голові впевнений голос Кирила.
Я ледь втримався, щоб не вдарити себе кулаком по лобі. Стоп-кран! В будь-якому поїзді повинен бути стоп-кран!

Вітальня на Бейкер-Стріт

У затишній вітальні 221В на Бейкер-Стріт Посередник сьорбав чай з чашки тонкої порцеляни, стогнав і прикладав лід до синця під оком.
Пані Хана, вона ж за сумісництвом місіс Хадсон співчутливо зорила на компаньйона і підливала йому гарячий напій.
– Це було так жахливо нечемно з його боку! – жалівся Посередник. – Накинутися на мене, як... як... 
– Але визнайте, любий, ви перегнули палицю, – говорила пані Хана. – Навіщо ви дражнили Олександра?
– Він... ох!... він повинен був пройти це випробування!
– Ну і як, пройшов?
– Ох дідько... Ви ж розумієте, пані... місіс Хадсон, що у геніального детектива повинен бути вірний помічник? А не такий... шибайголова, що покине нашого хлопчика при перших же труднощах! – Посередник сьорбнув чаю і продовжив: – Але цей Вартовий накинувся на мене, наче скажений пес, коли я тільки натякнув, що він не достойний...
– Як вартовий, – перебила його пані Хана.
– Перепрошую?
– Він накинувся на вас не як скажений, а як вартовий пес. І це краще за все інше каже, що він буде гарним товаришем для Шерлока Холмса.
– Ви праві, – визнав Посередник. – А я, здається, дійсно перегнув палицю.
– Що каже Замовник? – поцікавилася місіс Хадсон.
– О! Він у захваті! – Посередник на мить забув про синець, відсторонивши від себе пакунок с льодом. – Йому потрібен тільки Холмогоров, і більш ніхто.
– А Хогс? Хеміш – теж гарний хлопчик, – зауважила пані Хана.
– Він повний нездара, той Хеміш! – неабияк розсердився Посередник. – Якби не Кирило, його труп знайшли б в тунелі метро через кілька днів, а банк вже був б давно і безнадійно пограбований. До речі, де він?
– Холмогоров? Гадки не маю.
– Ні, Хогс. Де Кирило, я здогадуюсь.
– Мабуть дає свідчення «Скотланд Ярду». Це важливо?
– Не знаю, – Посередник відкинувся у кріслі. – Загалом, вся ця історія...
– Як і три інші... – підказала пані Хана.
– Були конче потрібні Кирилу для набуття необхідного досвіду, – закінчив Посередник.
– І як ви втягнули мене у все це?! – сплеснула долонями домогосподарка.
– Гадки не маю, – посміхнувся Посередник і тут же скривився, потривоживши синець. – Він все ж таки надмірно агресивний, цей ваш Олександр! – знов пожалівся він.
– А чого ж ви хотіли, – стенула плечима пані Хана. – Не всі згодні бути покірними жертвами ваших афер.
– Афер? – щиро здивувався Посередник. – Тобто, не тільки Вартовий вважає мене аферистом і проклятою пекельною потворою? 
– А як ви думали? Згадайте, що ви казали мені, коли вмовляли влаштуватися на роботу у дохідному домі булочника Септера?
– А що? 
– Що за хлопцями треба наглянути, чи не так?
– Та-ак... – Посередник все ще не розумів, до чого клонить домогосподарка.
– А що ви сказали, коли Кирило заплутався в справі?
– Що йому потрібна невелика підказка. Так, але до чого ви ведете?
– Ви спокушали його! – пані Хана гнівно випросталася. – Раз від разу вселяли в нього впевненість у власну геніальність!
– Що тут поганого? Він справді дуже талановитий! – від обурення Посередник забув навіть про синець.
– Ви  – справжній змій-спокусник! – дещо пафосно промовила місіс Хадсон. – Геть з мого дому, рептилія!
– З вашого дому?!
– Тепер це мій дім. Сподіваюсь, надовго, якщо не назавжди!
– Зрозуміло, – буркнув Посередник. – І хто з нас наразі аферист?! – питання залишилося без відповіді. – Хоч льод я можу забрати? 
– Лід, – виправила його пані Хана.
– Я так зрозумів, ви тепер і ліду для мене жалкуєте?!
– Не ліду, а льоду!
– Бачу, у вас тут дідька лисого полікуєшся! – Посередник шваркнув об стіл пакет з льодом і вийшов за двері. – Ще побачимося, місіс Хадсон!
– Бувай, бідолашна ти, наївна, потвора! – розсміялася пані Хана до закритих дверей. – І більше не приходь, а то не дай боже і мене вирішиш повернути до того нудного часу, де я – гидко подумати – отримувала пенсію! Ну вже ні! Не знаю, як Сашко Вартовий, а я точно залишаюся! Дуже гарна в тебе вийшла афера!
І, насвистуючи мелодію, що стане популярною лише через сторіччя, вона пішла на кухню, варити каву для «своїх хлопчиків», яких очікувала невдовзі побачити.

Чи впевнений ти?

Поїзд майже беззвучно підійшов до перону. Кирило, що сидів на лавці, стиснувши долонями скроні, підняв голову. Поїзд зупинився, двері з тихим шипінням відчинилися, і з них таким прожогом вискочив Сашко, ніби за ними гналися всі демони пекла. Але за ним ніхто не слідував, навіть Посередник.
– Бісова машина! – випалив Сашко. – Радий, що ти тут.
– А де мені ще бути? – меланхолійно запитав Кирило. – Ти ж зник. Йшов за мною слідом, а потім раптово зник. Ви що всі змовилися сьогодні?! Зникати, я маю на увазі... І що це за... – він махнув рукою в бік поїзду, добираючи слова.
– Це – бісова машина, – з натиском повторив Сашко. – Воно навіть на стоп-кран якось дивно реагує. Не зупинилося, а поїхало в інший бік.
– Воно? – підняв брови Кирило.
– Поїзд, – пояснив Сашко. – В сенсі – машина... 
– А-а...
Вони замовчали. І це мовчання між ними кожної миті ставало все більш напруженим.
– Я не думав, що побачу тебе знову, – нарешті порушив тишу Кирило.
– Чому ж тоді прийшов? – резонно запитав Сашко. – Я теж не думав, що знайду тебе тут. Думав, ти вже розвив омріяну бурхливу діяльність разом із слідчими «Скотланд Ярда».
– Ще встигну, – буркнув Кирило.
– Тобто, повертатися додому ти не плануєш, – підсумував Сашко. – І не планував.
– Чому я? – замість відповіді спитав Кирило. – Я все думаю, чому Посередник обрав саме мене? Навіщо були всі ці складнощі з переміщеннями у часі? Невже не можна було взяти того самого Хогса і за одну-дві справі зробити з нього більш-менш пристойного детектива?
– Я ж із самого початку питаю тебе, чи замислювався ти, чому він до нас причепився?
– Звичайно ж замислювався! – Кирило підскочив і забігав по перону, розмахуючи руками. Сашко дещо втомлено спостерігав за його хаотичним переміщенням. – Вся справа в тому, що він казав. Чорт! Він же казав! Він повторював це знову і знову!
– Що саме? – спитав Вартовий.
Кирило зупинився, переможно дивлячись на друга:
– Історія нелінійна! – випалив він.
– Що, вибач? – перепитав Сашко.
– Історія – нелінійна! – розсміявся Кирило. – А я – ідіот!
– Дуже самокритично! А головне – зрозуміло.
Кирило знову почав бігати туди-сюди.
– Я знаю все наперед. Ну, майже все... Він творить часову петлю для гарантованого результату. І це – безпрограшний варіант!
– А ти в цю петлю покірно встромив власну шию, – не втримався Сашко. – Так виходить, генію? Я правий?
Кирило знову зупинився.
– Їдь, – коротко наказав він.
– Що? – не зрозумів Сашко.
– Їдь звідси! Прямо зараз! – він махнув рукою в бік відкритих дверей поїзду, що тихо, немов справжній привид, чекав біля перону.
– Ти впевнений? – тихо спитав Сашко.
– Це все не по тобі, – з гіркотою сказав Кирило. – Я ж бачу! Тебе дратують ці пригоди, отже, не силуй себе, тим більше, заради мене... – тихо додав він. – Потяг відвезе тебе додому. Посередник потурбувався про транспорт. 
– Я питаю, чи впевнений ти, що можеш вирішувати за мене? – підвищив голос Сашко. – Посередник сьогодні вже спробував. 
– І що? – Холмогоров з цікавістю підняв голову.
– Був вимушений розтанути у повітрі з розбитою пикою.
– Ти відгамселив Посередника?! – здається, детектив був у захваті. – Та ти просто звір!
– Ти дуже близький до того, щоб повторити його вдачу!
– Ну, танути в повітрі я точно не збираюся, – засміявся Кирило. – До речі, про привидів, – він знову махнув рукою у бік потягу. – Ось він – справжній привид метрополітену.
І, відповідаючи на не виказане питання Сашка, додав:
– Всьому іншому я знайшов пояснення. А тут, навіть не знаю, що воно є. Поки що – не знаю. А я не люблю не знати, – він звів брови, – Але я це обов'язково з'ясую! – в світлих очах заграли знайомі вогники. І Сашко з тугою подумав, що Посередник, навіть побитий, і тут примудрився підкинути йому неприємностей. 

Час бути…

– А я думав, що справжній привид, на якого тебе впіймав Посередник – це той бідолашний сторож музею мадам Тюссо, – сказав Сашко. – Як ти все ж таки здогадався? 
– Це було не складно, – знизав плечима Кирило. – Чесно кажучи, я був в цьому впевнений вже у кав'ярні, де ми розглядали мапу. Але впіймали нас, підкреслюю – нас, а не мене... Так, не треба зітхати так тяжко, доктор Вартовий!  Проте, впіймали нас не на Террі Вільямса, а на його діда.
– Це як?! – очманів Сашко.
– Дуже просто! Цей привид, тобто сторож, він рідний дід Террі Вільямса, якого вб'ють в тому ж самому будинку через п'ятдесят з гаком років! – Кирило виглядав дуже задоволеним. – Ось так, почнеш вивчати фамільні портрети і повіриш у переселення душ та іншу потойбічну маячню!
– Звідки ти знаєш?
– Буду відвертим, я не зразу побіг тебе шукати, – потупився детектив. – Спочатку ми з Хогсом піднялися до будинку, коли туди вже прибули полісмени. Уяви, Хогс виявився не таким вже й бовдуром! І перед тим, як один поперся в ніч у будинок з привидами, все ж таки повідомив фараонів. Моя здогадка про сторожа припала йому до душі, і він вмовив слідчого «Скотланд Ярду» нанести візит в музей, добре, що той недалеко. Ну і як тільки я побачив того сторожа...
– Ти все зрозумів, – закінчив за нього Сашко. – Гарно нас Посередник взув! 
– Так, – розсміявся Кирило. – «Ви б зацікавилися такою справою, пане Холмогоров?» – передражнив він Посередника. – А насправді – тут відбулося банальне пограбування банку!
– Майже відбулося! – виправив його Сашко. – Сподіваюсь, нерухомість Хогса тепер в безпеці. – До речі, а чого в цей будинок поліз Террі Вільямс? Тобто, полізе через півстоліття?
– Хто ж його знає! – стенув плечима Кирило. – Може, сімейна традиція вабила його до порушення закону, а може, дід розповів йому про банк і майже закінчений підземний хід до нього.
– Друге більш ймовірне, – кивнув Сашко. – Пробач, але не довіряю я сімейним традиціям. – Він зітхнув. – Проте, давай вже повернемося до нашої справи, Кирило.
Кирило підібрався, як і завжди, коли Сашко кликав його на ім'я, а не «пацан» або «бовдур». 
– Послухай, ти не повинен...
– Припини вказувати мені, що я повинен, а що – не повинен! – обірвав його Сашко. – А ось ти геть не помічаєш того, що під самісіньким твоїм носом! Соромно, детективе! – він вказав на поїзд, що, як справжній привид, продовжував сумирно стояти біля перону.
– Чого я не помітив? – розгубився Кирило.
– Ти геть сліпий?
– Та що?! Кажи вже!
– Він зачинив двері!
– Дідько! – Кирило схопився, підскочив до дверей і грюкнув в них кулаком, але марно. – Чого ти іржеш?! Це був твій останній шанс повернутися!
– Куди, пацан?! Куди я, по-твоєму, можу повернутися?! – Сашко дійсно іржав. Сміявся так, що аж заходився. 
– Так, ну... Додому ж! – розгублено і навіть перелякано сказав Кирило.
– Справді? – Сашко витяг з кишені хогсовий дерстокер і кинув його детективу. – Вдягай!
– Навіщо?
– Слухай, я знаю тебе не перший день і я бачу, що ти не відступишся. І не Посередник в цьому винний, хоч він і справедливо отримав по пиці. Ти хочеш бути першим, ти хочеш бути – найкращим.
– Це погано? – пригнічено спитав Кирило.
– Не знаю, – чесно визнав Сашко. – Часом це бісить...
– Але?
– Що?
– В твоїй останній фразі міститься чітко виражене «але», – сумно посміхнувся Кирило.
– Але – закінчуй вже! Оці свої проникні дедукції, – геть розсердився Сашко. – Просто вдягни той клятий дерстокер! 
– Та навіщо?!
– Бо час бути Шерлоком Холмсом! Все давно вирішено. І все вирішив ти, саме – ти! І не роби такі нещасні очі, на мене це не діє! Он диви! – Сашко махнув рукою в бік поїзда. – Він поїхав! Немає зворотного шляху!
Кирило здивовано посміхнувся і натягнув історичного капелюха на непокірні кучері.
– Я що, дійсно схожий на Шерлока Холмса?
Сашко окинув критичним поглядом довжелезну постать друга:
– Ні, ти не схожий. Ти він і є! 
Подумав і додав: 
– І тільки спробуй не впоратися!!! –