Вільям Шекспір 

СОНЕТИ 

Переклав Віктор Марач

1

Від ніжних роз ми приросту чекаєм, 
Щоб їх краса, не в’янучи, цвіла, 
Старі всихають – знов нові плекаєм, 
Щоб в молодих вже ніжність їх жила. 

А ти, закоханий у свою вроду, 
Марнуєш все найкраще у тобі. 
Перетворивши річку повноводу
В рівчак вузенький – ворог сам собі. 

Ти – нетривала часу лиш оздоба, 
Лишень провісник весняних надій, 
Приречена вже в зародку ця спроба –
Розтрат зазнав і в скнарості своїй. 

   Світ пожалій – не прирікай на тлін
   Надбання всі майбутніх поколінь. 

2

Як сорок зим твої посріблять скроні
Й глибокі зморшки ляжуть на чоло, 
Й ти в тім дранті сидітимеш на троні, 
Що королівським одягом було; –

Коли спитають: де краса поділась, 
Відрада вся твоїх колишніх днів?–
Що скажеш? Що в очах твоїх втопилась?
Але цим збудиш сором лиш і гнів. 

Достойніш буде відповідь звучати, 
Як скажеш: Гляньте, ось – моє дитя!» –
Це переважить всі твої розтрати, 
В нім – виправдання й сенс твого життя. 

   Й твоя з роками охолола кров
   Гарячою у ньому стане знов. 

3

Глянь в дзеркало й скажи собі у ньому:
Чи не пора і нам продовжить рід?
Майбутня матір й світ осудять в цьому
Тебе, як не залишиш в дітях слід. 

Зерном твоїм яка б не захотіла
Засіять свого лона цілину?
І хто б згодивсь, щоб все взяла могила, 
Не залишивши згадку хоч одну. 

Для матері ти – дзеркало: в нім квітні
Стрічає знов – в тобі вони збулись;
Так в вікна твоїх зморщок непривітні
Квітуча юність зазирне колись. 

   Як житимеш, замкнувшись у собі, 
   То вмреш і сам, і пам’ять по тобі. 

4

О, марнотрате любий, нащо ти
Краси своєї тратиш скарб безцінний?
Не в дар дає природа з доброти, 
А позичає, й то лиш тим, хто бідний. 

О, скнаро милий, ну навіщо те
Привласнюєш, що мав би передати?
Чому твоє багатство не росте, 
Як мало б буть, коли про нього дбати?

Торгуючи з собою лиш самим, 
Чи ж варт якісь очікувать прибутки?
То ж в час прощальний відзвітуєш чим, 
Коли спитають про твої здобутки?

   Краса – якщо не втілена в життя –
   З тобою вмре і кане в забуття. 

5

Той самий час, що тішить нам серця
Взірцем краси, приємної для зору, –
В тирана перетворює творця, 
Над гарним щоб потворне брало гору. 

Це він, неспинний, літо віддає
Зимі суворій, цим замкнувши коло;
Сік застигає, листя не стає, 
Мов саван, сніг вкриває все навколо. 

Якби не квітка ця, яку зима
Замкнула бранцем у скляній в’язниці, –
Подумать міг би, що краси нема, 
І літа не було, а тільки сниться. 

   Нехай під снігом квіти і трава:
   Пропав лиш блиск, душа ж краси – жива. 

6

Не дай зимі збороти літа шал
В душі своїй, допоки не здолала
Її нудьга; наповнюй свій фіал
Весни красою, поки не зів’яла. 

Не обзивають лихварем того, 
Хто з зиском повертає нам заставу. 
Щасливий, хто повторення свого
Діждавсь; ще ліпше – з десятьма мать справу. 

Ти будеш щасливішим в десять раз, 
Десятикратно в дітях повторившись, 
Не владна й смерть тоді – не вмреш зараз, 
Живим в своїх нащадках залишившись. 

   Не будь же впертим і не бійся змін, 
   Щоб не лишив у спадок тільки тлін. 

7

Поглянь на схід, коли уже світає, 
Як ранок осяйний встає і всі
Йому радіють, всяк його вітає, 
Всі моляться святій його красі. 

Як сонце в полудень дійде зеніту –
Сяга так юність зрілої пори –
Ще теж всі шлють йому слова привіту
За золотисте сяєво згори. 

Коли ж, як вечір вже, воно сідає, 
Втомившись, наче старець, від життя –
Вже поглядом ніхто не проводжає
Його, і слів не чутно співчуття. 

   Якщо без сина полудень минеш, 
   То в світі цім, як мить, лишень майнеш. 

8

Чом музики ти прагнеш лиш сумної, 
Хоч радість бачить радісне у всім, 
Чом лиш печаль бринить тобі струною, 
І навіть втіху ти знаходиш в цім?

Чи не тому, що ці чарівні звуки
В акорді дружнім докором звучать
Твоїй самотності, й сердечні муки
Як лікувати, вони ніжно вчать. 

Завваж: акорд не встиг ще відзвучати, 
Як інші уже линуть вслід за ним, 
Неначе батько, син, щаслива мати
Співають пісню голосом одним. 

   Вливсь в дружний хор спів кожної струни:
   Один ні в чім не матимеш ціни. 

9

Чи не із страху за вдовині сльози
На холосте життя прирік себе, 
Та якби вмер раптово, – що не в змозі
Ми передбачить – світ увесь тебе

Оплакав би – твоя вдова бездітна, –
Що по собі нащадка не лишив. 
Вдова ж реальна не така невтішна:
В очах дітей для неї муж ожив. 

Не пропада, лиш іншим дістається
Багатство, що спускає марнотрат, –
А молодість одквітне й не вернеться, 
Нічим не надолужиш її втрат. 

   Не зможе той і інших полюбить, 
   Хто так своє покликання ганьбить. 

10

Скажи по правді, чи когось ти любиш, 
Хоч є немало люблячих тебе, 
Та так бездумно молодість ти губиш, 
Що ясно всім: не любиш ти й себе. 

Ненавидиш себе й свої розтрати, 
Та цим свою лиш множиш самоту. 
Ти прагнеш той притулок зруйнувати, 
Що лагодити мав би за мету. 

Одумайся – й образи я забуду, 
Не докори – лелій в душі любов, 
Будь, яким є, відкинь з очей полуду
І стань до себе милосердним знов. 

   Ще в комусь повтори себе, молю:
   Подвой красу, яку я так люблю. 

11

Йдучи на спад, в потомстві ти зростаєш, 
В своїх нащадках, що життя їм дав, 
В красі їх юній знову розквітаєш, 
Колишній дар твоїм здобутком став. 

І мудрість, і краса, і поступ в цьому, 
Без них – безумство, старість, смерть і тлін;
Не міг би світ здолать відчай і втому
Й за шість десятиліть вже б згинув він. 

Хай ті, кого природа обділила, 
Безликі й злі, безслідно пропадуть, 
Ті ж, кому щедро все вона вділила, 
Сторицею колись їй віддадуть. 

   Ти, мов печать, зразком їй мав служити, 
   Щоб і по смерті у відбитках жити. 

12

Коли дивлюсь, як час годинник лічить, 
Як світлий день в ніч чорну порина, 
Й фіалка в’яне, що весні так личить, 
Як скроні посріблила сивина;

Коли я бачу знов гаї безлисті, 
Де в спеку тінь знаходили стада, 
Й кива з возів у павутин намисті
Снопів остистих сива борода; –

Тоді я згадую про твою вроду, 
Що і її загибель скоро жде. 
А втім, краса дасть радо на це згоду, 
Як бачить, що нова на зміну йде. 

   Час нищить помахом коси одним:
   Залиш нащадків, щоб змагаться з ним. 

13

О, будь собою! Ним ти можеш буть
Не довше, ніж живеш на цьому світі. 
До смерті ж готуватись не забудь:
В кімсь повторись – нехай це будуть діти. 

Тоді твоя не кінчиться краса, 
По смерті не лишивши навіть згадку –
Вона в майбутнє перейде уся, 
Твій образ повторивши у нащадку. 

Хіба ж не милий нам батьківський дім, 
Його ми від негод оберігаєм, 
Від буревіїв і суворих зим, 
В нім смерті подиху не відчуваєм. 

   Не будь лиш марнотратом, любий мій:
   Ти батька мав – то й син хай має твій. 

14

Хоч астрономію я поважаю, 
Та зорі не повідають мені, 
Чи недороду бути, чи врожаю, 
Чумі, потопу, голоду, війні;

Погоду я й на день не передбачу, 
Що буде завтра: вітер, дощ, роса;
Й сказать не зможу: успіх чи невдачу
Правителям віщують небеса. 

В твоїх очах лиш вловлюю зізнання, 
Й підтверджують зірки пророцтва їх, 
Що вічне правди і краси єднання, 
Як у нащадках втілишся своїх. 

   А якщо ні, то щезне за тобою
   Краса – і правду забере з собою. 

15

Коли я бачу, як краса згоря, 
Як мить лиш відділя ріст від згасання, 
Й що світ – лиш сцена, лиш вистава й гра, 
Щоб в ній збувались зорей віщування;

Коли дивлюсь, як нас ті ж небеса
Ростять і нищать, мов стебло рослини:
Леліють юних, як згаса краса –
Байдужі, й забувають в домовині; –

Я ладен юнь твою боготворить, 
Схвильований несталістю такою, 
Де час і тлін взялись перетворить
Твій юний день в ніч вічного покою. 

   Й мов пагону, тобі – вже так люблю –
   Змарноване все знов я прищеплю. 

16

Але чому із часом у двобої
До перемоги ти не прагнеш більш, 
Й для захисту вже не шукаєш зброї
Надійнішої за мій скромний вірш?

Тепер, як ти досяг свого зеніту, 
Сади ж дівочі заглушив бур’ян, 
Вони твого живого прагнуть цвіту, 
А не під пензлем зрощених рум’ян. 

Саме життя акценти всі розставить. 
Ні грифель часу, ні перо моє
Не збереже й належно не представить
В очах потомків надбання твоє. 

   Лиш втілившись у дітях за життя, 
   Продовжиш цим земне своє буття. 

17

Ну хто колись повірить у мій вірш, 
Хай ти у нім коштовніший перлини;
Та – свідок бог – могили він не згірш:
Все взявши, не покаже й половини. 

Якби вмістити навіть зміг в сонет
Красу очей твоїх в рядку одному, 
Потомок скаже: «Бреше цей поет, 
Божественне даруючи земному», –

Й на кпини візьме зжовклий папірець, 
Немов дідка, що здатен прибрехати;
Мовляв, поет собі брав за взірець
З античних од спотворені цитати. 

   Живи ж тоді твій син – і в спорі тім
   Явивсь би двічі ти: в віршах і в нім. 

18

Чи ж порівнять тебе із літнім днем?
Миліший ти й чарівніший за нього. 
Буває, в травні холодом війне, 
Та й літо наше – кілька тижнів всього:

То спекою сяйне з усіх сторін, 
То лиш прогляне з хмар небесне око, 
Природа в круговерті примх і змін
То нас леліє, то гнітить глибоко. 

Але твоя не кінчиться краса, 
І літо твоє вічне не зів’яне, 
Безсила смерть тут і її коса, 
Бо охоронцем твоїм вірш мій стане. 

   Ти будеш в ньому жити до тих пір, 
   Допоки дишуть груди й бачить зір. 

19

О, ненаситний часе, лева кігті
Затуплюй, все живе винищуй, рви
Із пащі тигра ікла, якщо б міг ти, 
То й фенікса спали в його крові;

У круговерті вічній пори року
Тасуй, як хочеш, в радості й журбі;
Пошли нам кару, навіть хай жорстоку –
Забороняю лиш одне тобі:

О, не карбуй чоло його в знемозі, 
В глибоких зморшках усміх не гаси –
У юності й краси апофеозі
Хай він залишиться взірцем краси. 

   Та якщо навіть вчиниш ти найгірш –
   Він вічно юним увійде в мій вірш. 

20

Ти у природи взяв обличчя жінки, 
Панянко-пане пристрастей моїх, 
Жіночу серця ніжність, та не вчинки
Примхливі – корінь вад її усіх. 

Такий же погляд, тільки без лукавства, 
Що в позолоті бачить все навкруг, 
Весь – гра відтінків, але без недбальства, 
Чаруєш друзів, зваблюєш подруг. 

Тебе природа жінкою б створила, 
Та, спалахнувши пристрастю сама, 
Вона мене з тобою розлучила, 
Те давши, в чім потреб мені нема. 

   Для втіх жіноцтва створений – будь ним:
   Мені любов віддай, все інше – їм. 

21

Ні, тих поетів не візьму подобу, 
В чиїх віршах фальшивий блиск краси, 
Які і в небі бачать лиш оздобу, 
Й лиш ангельські скрізь чують голоси;

Що з місяцем і сонцем все рівняють, 
З землею і з перлинами морів, 
З квітневим цвітом першим, всім, що знають
У цім найкращому з усіх світів. 

Дозволь мені, правдивому в любові, 
Й у вірші обійтися без прикрас –
Він весь земний, не в осяйному слові, 
Як той, що з неба споглядає нас. 

   Та й що любові похвали мої –
   Я ж продавати не берусь її. 

22

Не вірю дзеркалу, що постарів, 
До того часу, поки юний ти;
Та ляже зморшка і тобі між брів, 
Як визнаю: й мені більш не цвісти. 

Бо вся краса квітучих днів твоїх –
Мого лиш серця сяючий убір, 
Що в твоїх грудях, як твоє – в моїх;
Й не старший я за тебе вже з тих пір. 

То ж, любий мій, і ти про себе дбай, 
Як я про тебе, в кім моє життя;
Про серце в грудях теж не забувай, 
Як ніжна мати про своє дитя; –

   Бо б’ються спільно юне і старе –
   Й твоє загине, як моє замре. 

23

Як той актор невпевнений на сцені, 
Що з остраху з своєї ролі збивсь, 
Чи той безумець, що в злобі шаленій
Безвольним і засліпленим зробивсь –

Так я, сором’язливий, забуваю, 
Що про любов сказати було б слід;
Від ніжності більш мовчазним буваю, 
Не в змозі подолать любові гніт. 

То ж хай хоч книга до тебе говорить, 
Німий посланець, мовою віршів;
Що рветься з серця, хай вона повторить, 
Сказавши більш, аніж лавина слів. 

   Що пише – вмій читать – любов німа:
   Очима чути вчить вона сама. 

24

Мій маляр-зір наніс лице твоє
На найніжніше серця тло мого;
Й за раму стало тіло вже моє, 
За перспективу ж – майстра ремесло. 

А ти, щоб свій побачить силует, 
Крізь маляра вдивляйся в його твір;
В моїх грудей майстерні твій портрет, 
Та вікна в ній вже склитиме твій зір. 

На послуги очей взаємні глянь:
Мої твій образ творять, а твої
Є вікнами грудей моїх, крізь грань
Їх сонце осяйне скарби мої. 

   Та їх майстерність з присмаком вини:
   Прикрашують, що бачили вони. 

25

Хай хваляться, до кого схильні зорі, 
Хто славою, хто титулом своїм, 
А я, у них не будучи в фаворі, 
Отримав дар, який не рівня їм. 

Вельможа знатний в славі і гордині –
Та він під сонцем лиш нагідок цвіт, 
Й зотліє його слава в домовині, 
Як і вони – не лишиться і слід. 

І полководець, чий тріумф відбувся, 
Як виграв сотні битв; одну ж програв –
Одразу звань і титулів позбувся, 
Й забули всі заслуги, що він мав. 

   Я ж тішусь, що любимий і люблю:
   Любов не відберуть, сам не згублю. 

26

Володарю мій любий! Бути бранцем
Твоїх заслуг – життя в цім бачу зміст, 
Тобі рядок цей шлю своїм посланцем
Засвідчить шану, а не власний хист; –

Таку глибоку, що слова убогі
Навряд чи й виразять її, як слід, 
Та все ж надіюсь, що знайдуть дороги
До твого серця, влються в думки хід; –

До тих пір, поки – з долею у змові –
Зоря сяйне і в сутінки мої, 
Й нове вбрання дасть і моїй любові, 
Щоб ти належно оцінив її. 

   Про неї лиш тоді скажу тобі, 
   А поки-що таїтиму в собі. 

27

За день втомившись, хочу я заснуть, 
Знайти у ліжку бажаний спочинок, 
Та знов думки, варт очі лиш зімкнуть, 
У мандри звуть, снуються без зупинок. 

Вони прямують в далеч від мене
До тебе, мов до місць святих прочани;
Хоч втомлений, та око й не змигне, 
Вдивляючись в пітьму, куди помчали;

Й знаходить в ній душі моєї зір
Твою незриму тінь мені сліпому, 
Що морок розганя, мов сяйво зір, 
Й по-іншому явля красу знайому. 

   Й так вічно: день дзвінкий чи ніч німа –
   З-за тебе мені спокою нема. 

28

Як повернуть мені блаженний спокій, 
Якщо й спочинок – втома лиш одна?
Й тривоги дня чи ж ніч розвіє, поки
Гнітить щоночі день і ніч – щодня?

Хоч вороги, та, взявшися за руки, 
Заповзялись на мене день і ніч:
Один – важкою працею; розпуки
Відчаєм – інша, сон прогнавши пріч. 

Я дню лестив: нехай негода злиться –
Розсіє млу твій сонцесяйний зір;
Я обіцяв, що й ніч смагляволиця
Тобою осяйнеться замість зір. 

   Та день щодня поглиблює мій жаль, 
   А ніч щоночі збільшує печаль. 

29

Зневажений і богом, і людьми, 
Один свою оплакую неволю, 
Й тривожу небо відчаю слізьми, 
Себе жалію, проклинаю долю;

Бажаю бути схожим на того, 
Хто сповнений надій, хто друзів має, 
І прагну взяти все з надбань його, 
Чому в собі радів би, та немає, –

Хоч в цих думках моя розпука вся, 
Та все ж душа, коли тебе згадаю, 
Мов жайворонок, рветься в небеса
Й співає гімни біля брами раю. 

   Я навіть спомин про твою любов
   На королівську не зміняв би кров. 

30

Коли на суд блаженно-тихих дум
Я викликаю спомин про минуле
Й, згадавши втрати, відчуваю сум, 
Як свіжим болем з пам’яті війнуло; –

Тоді ридаю я невтішно знов
За друзями, яких взяла могила;
І втрачену оплакую любов, 
І долі дорікаю, що немила;

Й зітхаю щемом давніх тих зітхань, 
Й страждаю тим стражданням ще сильніше;
І нарікаю ехом нарікань, 
Й за все плачу, мов не платив раніше. 

   Та лиш тебе згадаю, друже мій, 
   Як забуваю втрати й смуток свій. 

31

У грудях в тебе пристрасть тих сердець, 
Що я вважав спочилими в могилі, 
Й любові найніжнішої взірець
Найкращих друзів, їх обличчя милі. 

О, та любов! З-за неї скільки їх
З очей моїх пролито сліз пекучих?
Ті ж чую голоси в словах твоїх;
Їх мов і не було – втрат неминучих. 

В тобі останній захисток знайшло
Все, що любив, за чим тужив по тому, 
І зараз все те, що колись було
У багатьох – тепер в тобі одному. 

   Їх всіх явля в тобі любов моя –
   І вам усім належу вже і я. 

32

О, якщо ти той день переживеш, 
Як скнара-смерть прийде по моє тіло, 
То, може, скромні ці рядки знайдеш, 
Рукою друга черкнуті невміло. 

Сучасне порівнявши із старим, 
Й віддавши виграш нинішнім поетам, 
Залиш їх з-за любові, не з-за рим, 
Вже перевершених натхнення злетом. 

О, пошануй хоч подумки мене:
«Якби з епохою зростала й муза друга –
Його віршів проміння осяйне
Живила б серця ніжного напруга. 

   Й хоч він помер і зріс поетів хист, 
   Та в них ціню я форму, в ньому ж – зміст».

33

Я бачив часто, як звитяжний ранок
Гірські вершини поглядом пестив, 
З долин зелених проганяв останок
Пітьми, й потоку води золотив;

Й одразу ж, низьким хмарам волю давши
Тинятись скрізь, де і стежок нема, 
Від світу ясного лице сховавши, 
До заходу схилявся крадькома. 

Так сонечко й моє колись сяйнуло
В ранкову пору ласкою й теплом;
Та лиш на мить, і в хмари знов пірнуло, 
Моє добро враз обернувши злом. 

   Як хмариться й небесне – чи ж мене
   Промінням завжди грітиме земне?

34

Чому ти день погожий обіцяла, 
Що без плаща пустився я у путь?
Щоб перестріла мене хмар навала –
Ти ж в затишку могла дощ перебуть?

Мені не досить, що твій промінь знову
Зігрів чоло, посічене дощем. 
Де взяти мазь мені й таку відмову, 
Щоб зцілювати й рани, й серця щем?

Розкаяння твоє мого вже лиха
Не зменшує і втрати не верта, 
Бо кривдника печаль – слабка то втіха
Тому, хто кривд важких несе хреста. 

   Та сліз цих перли! Вже і за одну
   Простити ладен всю твою вину. 

35

Є в роз колючки, грязь – в струмку фонтана, 
Вчинивши зле – не побивайся так;
Без плям і сонця, й місяця не стане;
В найкращій бруньці селиться черв’як. 

Всі грішні, навіть я, що в порівняннях
Безчестя виправдовую твоє, 
Себе знеславлюю у намаганнях
Простить тобі гріх більший, ніж він є. 

Провини всі твої в собі вміщаю, 
З винувача захисником стаю;
На зло собі я все тобі прощаю, 
Мирю ненависть і любов свою. 

   І хоч я вже довіку спільник твій –
   В мене ти крадеш, злодію ти мій. 

36

Так, визнаю: я порізно з тобою, 
Любов же неподільна і одна;
Хай всі гріхи залишаться зі мною, 
А честь твоя нехай ганьби не зна. 

Бо в цій любові наша доля спільна, 
Недоля ж різна в кожного в житті;
І хоч вона любов змінить не вільна, 
Та краде в неї миті золоті. 

Я змушений тебе не впізнавати, 
Щоб навіть тінь не кинуть на тебе, –
Не можеш ти й мене пошанувати
Інакше, ніж знеславивши себе. 

   Побережись; така любов моя:
   Раз ти в мені – моя вже й честь твоя. 

37

Як батько в старості знаходить втіху, 
Відчувши в дітях жвавість молоду –
Так я, вступивши в осінь, радість тиху
В твоїх добрі і правді віднайду. 

Краса, багатство, знатність, розум, сила –
Всім враз чи порізно з чеснот твоїх, 
Чим доля тебе щедро наділила –
Прищеплюю й свою любов до них. 

Вже не слабкий, не бідний, як здавалось, 
З тих пір, як став для мене ти взірцем;
З твоїх щедрот щось і мені дісталось:
Твоєї слави гріюсь промінцем. 

   Як все найкраще бачу у тобі, 
   То в десять раз щасливіший тоді. 

38

Що може моя муза ще бажати, 
Якщо свій подих в мій вливаєш вірш, 
Й блаженство це не в силах передати
Мої слова, ну а папір – тим більш?

І вже завдячуй лиш собі самому, 
Якщо й в мені щось вартісне знайшли:
Не висловить кому – хіба німому –
Красі твоїй і доблестям хвали?

Десятою стань музою поету, 
Кориснішою решти в десять раз, 
Його віршам надай такого лету, 
Щоб все написане затьмили враз; –

   Хоч слава б неоднакова була:
   Мені – лиш вдячність, а тобі – хвала. 

39

Оспівувати як мені тебе, 
Якщо твоє все я в собі зберіг?
Й що толку, як хвалитиму себе –
Та й ще кого в тобі хвалити б міг?

То ж лиш з-за цього слід роздільно жить, 
Щоб дві любові не злились в одну, 
Щоб кожній з них в тобі я міг служить, 
Засвідчивши своєї глибину. 

І хоч розлука мучитиме нас, 
Та все ж дозвілля дасть тобі й мені
На спомини любовні втіху й час, 
Оманами заповнюючи дні. 

   Ти вчиш, як порівну все поділити, 
   Й хоч там любов десь – тут її хвалити. 

40

Візьми мої любові всі, що знаєш;
Та щось чи зміниш цим ти у собі?
Бо та любов, що справжньою вважаєш, 
Вона й раніш належала тобі. 

Що видати любов мою бажаєш
Вже за свою – не ставлю у вину, 
Лиш дорікну за те, що зневажаєш
Її за терпкий присмак полину. 

Я все прощаю, злодію мій милий, 
Хоч бідняка ти нагло обікрав –
Образ любовних глибше ранять стріли, 
Ніж якби кривди явної зазнав. 

   Лукавство хтиве, добрим злом своїм
   Убий – та ворогом не будь моїм. 

41

Хоч прикро, та дрібні образи всі, 
Як вільний ти і серцем не зі мною, 
Все ж личать твоїй юності й красі, 
Бо скрізь спокуси ходять за тобою. 

Стрункий – то ж всі запрошують в танок, 
Вродливий – терпиш напади серцеві, 
Та й як спокус і домагань жінок
Уникнути, як сам – нащадок Єви?

Якби ж то ще й приборкати зумів
Ти буйство юності, краси і лесті, 
Щоб шал його нестримний не довів
Тебе вже до подвійного безчестя:

   Її – бо вродою причарував, 
   Свого – бо болю цим мені завдав. 

42

Ще не печаль вся, що тобі належить
Вона – я ж палко так любив її;
Що ти належиш їй – це більш бентежить:
Втрачаю враз любові дві свої. 

Вам любі кривдники, все вибачаю:
Ким я для неї був – ти зараз став, 
В тобі ж вона любов ту зустрічає, 
Що ти в дарунок від мене дістав. 

Як друга втратив – милій він дістався, 
А втратив ту – знайшов товариш мій, 
Всі в виграші, я ж в програші остався
Подвійному, і хрест нестиму свій. 

   Одне втіша: як в нас вже все одне –
   Вона в тобі кохає все ж мене. 

43

Найкраще бачу, як заплющу очі, 
А вдень приречений на сліпоту, 
Ти в снах мені являєшся щоночі
Й для зору осяваєш темноту. 

Якщо лиш тінь твоя така яскрава
Моїм очам крізь тіней млу нічних, –
Яскравішою сонця була б з’ява
Твоя у блиску тіней дня ясних. 

Проснувшись, як хотіли б мої очі, 
Щоб ти явивсь в живім відлунні дня, –
Так образ твій у мертвій тиші ночі
Мій зір сліпий заполонив до дна. 

   Без тебе видавсь ніччю день мені;
   Ніч – днем ясним, як ти явивсь вві сні. 

44

Якби враз думкою зробилось тіло, 
Вже відстані не розлучили б нас, 
За мить одну до тебе б долетіло, 
Ні простір не завадив би, ні час. 

Хай навіть би знаходивсь якнайдалі
Від тих країв, де зараз квітнеш ти –
Ніщо для думки суша й море, далі
Вмить подолавши, досягла б мети. 

Шкода, що я, мов думка, не полину
В світи далекі, щоб тебе знайти;
Й оплакую, скорившись, воду й глину, 
З якої створені і я, і ти. 

   Й що взяти з них, повільних, наче віз –
   Хіба що сліз, важких, пекучих сліз. 

45

Повітря і вогонь – це дві стихії, 
Що поруч тебе, доки ти в мені;
Бажання подих, полум’я надії
Мені в розлуці втіхою одні. 

Й коли стрімкі ці дві до тебе линуть, 
Любові мої ніжні посланці, 
Одразу ж інші дві, повільні, зринуть
Й обсядуть душу, наче ті старці –

Аж поки знов я втіхи не діждуся, 
Як ті гінці повернуться назад
Із звісткою, якою звеселюся, 
Довідавшись, що в тебе все гаразд. 

   Тоді щасливий, та лише на мить, 
   Бо знов до тебе моя думка мчить. 

46

Мій зір із серцем в грізному двобої, 
Не можуть вони скарб свій поділить, 
Мій зір бажає володіть тобою, 
А серце хоче в грудях затаїть. 

Клянеться серце, що лиш в нім незримо
Присутня ти у днях його й ночах, 
А зір спростовує це невмолимо
Й засвідчує: живеш ти лиш в очах. 

На поклик їх зійшлись думки, щоб спору
Покласти край в їх марній боротьбі, 
Й рішили, що належатиме зору, 
Й що серцю із чеснот всіх у тобі. 

   Отож: очам – вся зовнішня краса, 
   А серцю – внутрішня любов уся. 

47

Мій зір із серцем вже давно у змові, 
Й біль іншого, немов свою сприйма, 
Як серце задихається з любові, 
Чи плачуть очі, як тебе нема. 

Після розлуки, виснажене постом, 
На своє свято око й серце зве, 
Пізніше вже у серця око гостем –
Йому твій образ в мріях оживе. 

То ж, зримим образом чи лиш в уяві, 
Ти у мені присутня кожну мить. 
Вже в думці не дивуюсь твоїй з’яві, 
До мене звідусіль вона домчить. 

   А якщо й думка спить – ти в тьмі ночей
   Приходиш в снах до серця і очей. 

48

Завбачливо, рушаючи в дорогу, 
Й дріб’язок свій весь під замок я брав, 
Й розвіював цим острах і тривогу, 
Чи хтось його, як в мандрах я, не вкрав. 

Ти ж, поряд з ким і скарб мій весь – дрібничка, 
Найвища цінність, зараз же – мій біль;
Тебе, без кого й день мені, як нічка, 
Всі вкрасти можуть в мене, й звідусіль. 

Й куди ж ховати б мав свою богиню, 
Щоб від усіх для себе зберегти?
Хіба що – в найніжнішу серця скриню, 
Яку покинуть завжди вільна ти. 

   Але боюсь, що вкрадуть тебе й там, 
   Бо скарб свій добровільно не віддам. 

49

На чорний день – якщо колись він буде –
Коли засудиш вади всі мої, 
Коли любов твоя мою забуде, 
Прибутки й трати зваживши свої; –

На чорний день – коли ти пройдеш мимо, 
Відвівши погляд сонцесяйний вбік, 
Коли любов десь дінеться незримо, 
В байдужий спокій втілившись навік; –

На чорний день той лиш одне врятує
Мене – зізнання у своїй вині;
Хай піднята рука відсалютує, 
Що на твоїй законність стороні. 

   Мене залишить безліч є підстав, 
   То ж на любов твою не маю прав. 

50

Яка важка ця подорож була, 
Бо те, що ціллю я вважав своєю, 
Явило, яка відстань пролягла
Між мною і коханою моєю. 

Ледь плентався мій кінь, і хоч німу
Печаль мою не міг він зрозуміти, 
Але інстинкт підказував йому, 
Що вершнику нема куди спішити. 

Він і острог не слухається вже, 
Коли вдається до спонук розпука, 
Зітха лиш тяжко й час від часу рже, 
Ніж сталь йому, мені гостріш ця мука, –

   Немов зітхання здатне розуміть:
   Все більш нас розділяє кожна мить. 

51

Готовий був я виправдать коня, 
Що так повільно ніс мене від тебе. 
Й куди спішить я мав би того дня?
Та зараз, як вертатись мені треба, 

Й на мить одну затримки б я не зніс, 
Бо і галоп мені уже повільний;
Я б підганяв, якби і вихор ніс
Мене до тебе, а не кінь свавільний. 

Мої бажання кінь не дожене, 
Бо це любов зробила їх такими, 
Що обганяють кожну мить мене;
Мій кінь – лінива шкапа поряд з ними:

   Як ледь бреде від тебе – я мовчу, 
   І проклинаю, як до тебе мчу. 

52

Я – мов багач той, що, як зажадає, 
Відкрить скарбницю може в кожну мить, 
Але не часто скарб свій оглядає, 
Щоб насолоди цим не притупить. 

Тому-то й рідко так свята врочисті
Між присвятками, щоб згадать не раз;
І навіть у розкішному намисті
Не часто справжній трапиться алмаз. 

Хай час тебе ховає, наче скриня
Наряди зберігає у собі –
Знов явишся мені, немов святиня, 
Й нове щось я відкрию у тобі. 

   В твоїх чеснот промінні і я гріюсь:
   Як вдвох – радію, як один – надіюсь. 

53

З якої ти був виліплений глини, 
Що у мільйонах тіней твоя тінь?
В той час, як інші мають лиш по тіні –
Даруєш власну кожному з створінь. 

Уявимо Адоніса – у ньому
Ти втілений, він – копія твоя;
В Єлені, що взірець краси у всьому, 
В зразках античних – магія твоя. 

Згадаймо весну юну й щедру осінь:
Одна – лише краси твоєї тінь, 
А інша – лиш дари твої приносить;
Обох зігріла їх твоя теплінь. 

   У всьому ти – довершеність сама, 
   І тільки в серці вірності нема. 

54

О, в скільки раз красиве ще гарніше, 
Як правда йому дасть вбрання нове, 
Й прекрасна роза нам іще миліша
За аромат п’янкий, що в ній живе. 

Червиві квіти той же колір мають, 
Що й рози ніжні, і колючки ті ж, 
Й однаково пелюстки розкривають
Назустріч сонцю, під дощу капіж. 

Та їх краса фальшива, не радіють
Цвітінню їх і не відчують втрат, 
Коли зів’януть. Справжні ж – обнадіють, 
У спомини свій вливши аромат. 

   Так і з тобою, радосте моя:
   Ввійде у вірш любов і юнь твоя. 

55

Розкішний мармур, королівські вежі
Переживе цей мускулистий вірш, 
І сяятимеш ти в його одежі
Запліснявілих каменів не згірш. 

Хай смерч воєнний статуї повалить
І поруйнує вежі буревій –
Та час не знищить і вогонь не спалить
Відлитий в слово світлий образ твій. 

Крізь смерть і розбрат, через дні і ночі
Проліг твій шлях. Бентежачи серця
Нащадків, сонцем ти сяйнеш їм в очі, 
Аж поки світ цей не дійде кінця. 

   Й до Суду дня, що оживить твій прах, 
   Ти будеш в слові жити, в їх очах. 

56

Спалахує по-новому любов. 
Чи ж лезо це від голоду тупіше?
Сьогодні – ситий, але завтра знов
Сильніше дошкуляє, ще гостріше. 

Так і любов: сьогодні напоїв
Її голодні очі до нестями;
А завтра глянеш – наче і не пив, 
Жадаєш знову спраглими устами. 

Мов океан, нехай розлуки час
Між нашими проляже берегами, 
Щоб день новий, що знов з’єднає нас, 
Світивсь весь сонцесяйними огнями. 

   Нехай зимою видасться розлука –
   Блаженства літнього це запорука. 

57

Слуга твій, я б і думать не посмів
Робити щось, крім того, що бажаєш;
Час гаяти, хай навіть би й хотів, 
Для інших справ, крім тих, що вимагаєш. 

Й ні в чім уже не виявлю нудьгу, 
Як на твої всі примхи час марную;
Ні смуток свій, як ти свого слугу
За двері виставиш, – я не ревную;

Й не смію навіть подумки спитать, 
Де ти, що робиш, в радості чи гніві –
Слуга покірний, можу лиш гадать, 
Які ж вони, з ким зараз ти, щасливі. 

   Роби, що хоч – я винний сам у всьому, 
   Тобі ж не дорікаю вже ні в чому. 

58

Хай бог боронить, щоб, слугою бувши
Твоїм, тебе перевіряти став, 
Чи стежити, що наймит лиш, забувши, 
За ходом і дозвілля, й твоїх справ. 

О, дай мені – напохваті у тебе –
Всі забаганки витерпіть твої
Й, найменші вдовольняючи потреби, 
Не сміть і згадувати про свої. 

Де хочеш будь – на це ти маєш право;
Вирішуй сам, миліший хто з усіх;
Твої чесноти сяють так яскраво, 
Що сам собі ти відпускаєш гріх. 

   Я буду ждати: й це – пекельна річ;
   Все ж не виню, що день твій – моя ніч. 

59

Якщо все не нове з того, що є, 
Й було колись, лиш розум розпізнати
Не зміг – старе новим вже видає:
Дитям колишнім знов вагітна мати; –

Ну що ж, назад я подумки пробіг
Кругів з п’ятсот, що сонце подолало, 
Й постав твій образ з найдревніших книг
З тих пір, як слово вперше зримим стало. 

Не впевнений, чи світ античний знав
Те, що в тобі злилось так досконало:
Нас перевершив, чи від нас відстав;
А може, лиш повторення тривало; –

   Та певний я: не кращі все ж за ці
   Ті речі, що хвалили мудреці. 

60

Як хвилі в берег кам’янистий б’ють, 
У вічність й наші так спішать хвилини, 
Звільнивши місце іншим, стрімко йдуть
Одна вслід одній, й кожна далі лине. 

Родившись щойно, місяць молодий
Росте до зрілості і знов згорає, 
Вінця позбувшись, серп його блідий;
Щось давши, час його і забирає. 

Кладе він зморшки на чоло краси, 
Ним вбита юності квітуча врода;
Не уника безжальної коси
Все краще, що являє нам природа. 

   Та часу непідвладні ці рядки:
   Уникнеш в них і ти його руки. 

61

Чи не з твоєї волі образ твій
В мої повіки б’ється серед ночі, 
Бентежить знов, сон відганяє мій, 
І тінь твоя мої туманить очі?

Шлеш чи не власну душу мені ти
Підглянуть в мої вчинки і сумління, 
Щоб в них неправду й лінощі знайти
Й підтвердить цим ревниві підозріння?

О ні! Якою б не була твоя
Любов, з моєю все ж їй не зрівнятись, 
Бо сторожем нічним давно моя
Зробилась, щоб про тебе піклуватись. 

   Я виглядатиму тебе й таку:
   Мені – далеку, а комусь – близьку. 

62

Гріх себелюбства у моєму зорі, 
Він вже проник у плоть саму і кров;
Настільки ним душа і серце хворі –
Якби й хотів, його вже б не зборов. 

Мені здавалось – не знайти гарніших, 
Вірніших і правдивіших нема;
Вважав, що перевершив я всіх інших, 
Що не суперник мій – і ти сама. 

Коли ж себе я в дзеркалі побачу
Всього у зморшках, що прорізав час, 
То себелюбство все одразу ж втрачу, 
Й збагну, який насправді, без прикрас. 

   Себе я, мила, підміняв тобою;
   Вечірню ж фарбу – ранку голубою. 

63

На чорний день, коли любов мою, 
Як і мене, безжальний час зруйнує, 
Коли роки остудять кров твою
І зморшок сіть красу лиця змарнує;

Як в ніч старечу юний ранок твій
Вступатиме, як твоя врода згасне, 
Або згасатиме, і вітровій
Розвіє твоїх весен світло ясне; –

На час такий вже зброя в мене є, 
Що не затупиться і не зігнеться:
Хай врода хоч, як не життя твоє, 
Із пам’яті людської не зітреться. 

   Твоя краса у чорних цих рядках, 
   Постійно юна, житиме в віках. 

64

Коли я бачу, як рукою часу
Безжально стерті надбання віків, 
Високі вежі й мідь – гробниць окрасу –
У лоні вод поховано й пісків;

Як бачу, коли хвилі без устану
Б’ють в берег, щоб відняти хоч би п’ядь, 
А острів вироста з дна океану, 
Щоб втрату й виграш в сумі урівнять;

Коли я бачу безперервну зміну
Держав – то розквіт, то занепад їх –
Я розумію: не спасти від тліну
Тебе й любов – відраду днів моїх. 

   Від смерті вже пощади не доб’юсь
   Й оплачу все, що втратити боюсь. 

65

Якщо вже мідь, граніт, земля і море
Під часу натиском не устоять, 
То як вціліє в цім із смертю спорі
Твоя краса – пелюсток ніжних п’ять. 

Як зберегти медовий подих літа, 
В облозі днів настирних щоб не згас, 
Якщо розвіє в прах і міць граніту, 
І сталь зруйнує невмолимий час?

О, відчай думки! Де від часу в часі
Найкращій квітці схованку знайти?
Де та рука, що не заклякне в страсі, 
Й красу від смерті зможе вберегти?

   Ніде! – Єдине, що втіша мене:
   Колись любов з чорнил цих ще сяйне. 

66

Втомившись жить, всесильну смерть зову. 
Не бачити б, як доблесть жебракує, 
Неправда душить істину живу
І над любов’ю зрада торжествує;

Дівочу цноту, віддану на глум, 
Приниження й поневіряння честі, 
Не поступ, а метання, спіх і тлум, 
І похвалу, настояну на лесті;

Беззубу силу, мову муз німу, 
І дурість, до хули й повчань охочу, 
І мудрість, що не зна себе саму, 
І зло, яке добром назватись хоче. 

   Втомившись цим, вже не бажаю жить, –
   Та як тебе самотнім залишить?

67

Скажи, чому живеш ти так гріховно, 
Й зло виправдовуєш буттям своїм?
В твоїй красі зневаги й лесті повно, 
Освячені й гріхи ім’ям твоїм. 

Малярству на підробку хто дав право?–
Краде лиш тінь з рум’яних щік твоїх. 
Чому ж краса шукає так лукаво
Фальшивих роз, хоч вдосталь є живих?

Тобі сприя природа марнотратна, 
Твоєю кров’ю з сорому пала, 
Бо вже створити щось нове нездатна, 
То ж, зморена, з твого п’є джерела –

   І береже, ще маючи сама, 
   Те благо, що було, та вже нема. 

68

Твоє обличчя – зліпок з давніх днів, 
Коли краса цвіла і відмирала, 
Мов квіти зараз – і в наряд із слів
Фальшивих ще себе не наряджала;

Бо гріх був мати з тліну й забуття
Користь, й покійниць пасму золотому
На іншій голові давать життя;
Красою мертвою годить живому. 

Блажен той час і ти – його межа:
Й прикрас не треба – все в тобі чудове, 
В твоєму літі зелень – не чужа, 
Старе не крадеш – все вдягаєш нове. 

   Взірцем тебе природа береже:
   Де врода ще, а де – підробка вже. 

69

До того, що знаходить в тобі зір, 
Нічого ні додати, ні відняти;
Не тільки друг хвалитиме, повір, 
А й ворог вад не зможе відшукати. 

За зовнішність – й повага зовні лиш:
Всяк хвалить те, що бачить з свого боку;
Та інша річ – ілюзії облиш –
Як судять те, що недоступне оку. 

Шукають і в душі твоїй принад, 
І в цьому їм мірилом твої справи –
Руйнують ніжний аромат троянд
Так запахом своїм бур’ян і трави. 

   Чому ж твій вид із запахом невлад?
   Річ в тім, що доступ мають всі в твій сад. 

70

Нехай ганьблять – в тобі відсутнє зло, 
Красу ж чекає наговір щомиті. 
Не затіняє ж сяйва дня крило
Ворони, що зрина в небес блакиті. 

Прекрасна ти, й ще збільшують ціну
Твоїм чеснотам заздрість і обмови;
Шука черв’як лиш квітку чарівну, 
Ти ж вся – неначе зіткана з любові. 

Ти всіх спокус уникла юних днів, 
Їх поборола або ж обминула, 
Та від лихих не захистилась слів, 
Бо заздрісникам уст ще не замкнула. 

   Якби і цих обмов зняла вінець –
   Царицею була б усіх сердець. 

71

Як я умру, за мною потужи
Не довш, ніж змовкне поминальний дзвін, 
Звістивши, що в світи подавсь чужі, 
Змінивши цей на черв’яків і тлін. 

Читаючи рядки ці, ти мене
Не згадуй, бо я так тебе люблю, 
Що хай і в думці смуток не майне;
Забудь мене, мене забудь – молю. 

 ні, не хочу, щоб тобі цей вірш
Нагадував мене й бентежив знов, 
То ж хай помре й тебе не мучить більш
Зі мною разом і твоя любов. 

   Не боязнь смерті – інший в серці жаль:
   Що натовп осміє твою печаль. 

72

О, щоб тебе не зміг заставить світ
Пояснювать, за що мене любила, 
Забудь мене, як вмру на схилі літ, 
Бо ти чеснот в мені не знайдеш, мила;

Хіба що, лише вдавшись до брехні, 
Хай і невинної, бо для мого спасіння, 
Заслуг ти стільки віднайдеш в мені, 
Що буде проти і моє сумління. 

О, щоб в лукавстві не зайшла за край, 
Й любові цим своєї не згубила;
Щоб нас не ганили, візьме нехай
Із тілом ще й ім’я моє могила. 

   Зганьблять мене за страчене життя, 
   Тебе ж – лиш за любов і співчуття. 

73

Ту пору року бачиш ти в мені, 
Коли вітри і холоди надворі, 
І голий ліс, що в пишнім був вбранні, 
Й синиці свист – прощальний голос в хорі. 

В мені ти бачиш смуток того дня, 
Як захід, просіявши, завмирає, 
І в сутінки повільно порина, 
І ніч, неначе траур, все вкриває. 

В мені ти бачиш зблиск того вогню, 
Що в попелі літ юних догоряє, 
Й чим жив колись, тепер – вже й не збагну –
Чомусь останні сили забирає. 

   Ти бачиш все і любиш ще сильніш:
   Й ця пізня осінь нам весни миліш. 

74

Будь певна: якщо нагло під арешт
Візьмуть мене, не давши на поруки –
Від мене щось в рядках цих, врешті-решт, 
Залишиться тобі й після розлуки. 

В них віднайдеш минулі наші дні, 
Де тільки ти, й затьмила всіх собою. 
Землі – земне, найкраще ж, що в мені –
Моя душа – залишиться з тобою. 

Все інше – осад лиш на дні життя, 
Для червів здобич – тлінне моє тіло:
Злодійський ніж – і кане в небуття –
Твоєї пам’яті не заслужило. 

   Все ж найдорожче, що ношу в собі –
   Воно твоє й залишиться тобі. 

75

Тамуєш ти мій спраглий дух і зір, 
Як висохлу ріллю дощами хмара, 
І я вступаю знов з тобою в спір, 
Який веде з своїм багатством скнара. 

То гордий він, то сумніви гризуть, 
Злякавшись, що позбудеться запасу; –
Так я: то наодинці хочу буть, 
То всім являть життя свого окрасу. 

То ситий я тобою, то в журбі
Без тебе майже з голоду вмираю;
Щось маю сам, а щось беру в тобі, 
То – наче лід, то в полум’ї згораю. 

   То ситий, то голодний – й так щодня:
   Чи повний вщерть, чи випитий до дна. 

76

Чому мій вірш не радує мене
Відтінків грою? Все у ньому рівне. 
Чому не зблисне в нім, не промайне
Зворот химерний, порівняння дивне?

Чому повторюю весь час одне, 
Якщо й нове, то у старій одежі, 
Де кожне слово видає мене
Й весь досвід мій в свої вміщає межі?

Кохана, знай: все, що пишу – тобі;
Лиш ти й любов – віршів моїх основа, 
Все, що здобув я в радості й журбі –
Нове вбрання лиш для старого слова. 

   Моя любов – мов сонце у блакиті:
   Вона й нова, й стара вона щомиті. 

77

Покаже дзеркало твоєї вроди збиток, 
Годинник – як марнуєш ти свій час, 
Листки ж, що прийняли душі відбиток, 
В цій книзі збережуть тебе для нас. 

Правдиво зморшки дзеркало покаже, 
Цим нагадавши про майбутній тлін, 
Як час від нас втіка – годинник скаже –
Як крадькома сплива у вічність він. 

Віддай, що втримать в пам’яті не можеш, 
Цим білим аркушам: жагу й любов;
Від них звільнившись, дітям цим поможеш
Мужніти – їх колись зустрінеш знов. 

   Думкам, записаним, щоб не забути, 
   Визнання й славу суджено здобути. 

78

Так часто музою тебе вважав, 
Мені давала ти таке натхнення, 
Що всяк, хто пише, досвід перейняв:
Ввійшло й у вірші їх твоє імення. 

Німим устам спів тенора даєш, 
Безкрилу посередність вчиш літати, 
Змужнілим крилам – пера додаєш, 
Найкраще вчиш, як досконалим стати. 

Пишаюсь я, що теж доклав зусиль, 
І що мій вірш живе лишень тобою –
В чужих рядках ти правиш тільки стиль, 
Лиш грацію їм придаєш собою. 

   Ти вмієш і буденну прозу дня
   Перетворить в мистецтва надбання. 

79

Коли була прихильна лиш до мене, 
В мій тільки вірш вливався чар твій весь, 
А зараз в’яне вчора ще зелене
І квола муза заблукала десь. 

Я визнаю, кохана: твоя врода
Достойнішого вимага пера, 
Але така поета вже природа:
Те віддає, що в тебе забира. 

Він славить цноту, та краде це слово
Із твоїх вчинків, а красі хвала
З твого обличчя взята, а не нова, 
Поезія його в тобі жила. 

   То ж дякувать за вірш нема підстав:
   Що в тебе взяв, тобі ж те і віддав. 

80

О, як мені день видався за рік, 
Коли згадав, яким поетом видним
Оспівана твоя краса навік;
З ним поряд вірш мій здався жалюгідним. 

Як океану все одно, кого
Гойдають його хвилі неозорі –
Так човник мій за кораблем його
З’явивсь зухвало на твоїм просторі. 

Мені в штормах загинуть не даси, 
Штиль подаруєш, відведеш негоду;
Його ж напнулись туго паруси, 
Він гордовито кілем ріже воду. 

   Хай і на дно судилося піти –
   В любові й смерть не боязно знайти. 

81

Чи перш тобі судилося померти, 
Чи я піду раніше в небуття, 
Та смерті пам’ять про тебе не стерти, 
Тоді, як весь я кану в забуття. 

Твоє ім’я підхоплять дужі крила, 
А мій зотліє безіменним прах;
Чека мене для жебраків могила, 
Твоя ж гробниця – у людських серцях. 

Твій пам’ятник в рядках моїх нетлінних, 
Нащадків очі прочитають їх;
Воскреснеш ти в прийдешніх поколіннях
Й коли вже не залишиться живих. 

   Ти вічно житимеш в моїх віршах, 
   Де й дихання живе – на їх устах. 

82

Ні музи не цінуєш, ні мене ти, 
Тому спокійно і сприймать могла
Слова присвят, які тобі поети
Дарують, щоб прихильною була. 

Твоїх думок і вроди досконалість
Мої не в змозі виразить слова;
Ти прагнеш інших, де б тобі дістались
Свіжіші барви й форма більш нова. 

Будь так – та після вивертів словесних
І фальші всіх цих риторичних фраз
Ти знов признань моїх, простих і чесних, 
Захочеш і згадаєш їх не раз. 

   Рум’янять тих, в кого щока бліда:
   Ти ж гарна й так – жагуча й молода. 

83

Тебе не бачив я в рум’ян одежі, 
Красі твоїй не личить їхня фальш. 
Я певен: перевершуєш ти межі, 
Які поета не пускають дальш. 

І ось чому нема похвал для тебе
У мене більш; являєш ти сама
Поезію в собі – чи ж є потреба
Й у віршах ще, де вже її нема. 

Моє мовчання ти гріхом вважаєш, 
Я ж до заслуг відношу німоту;
Принаймні, хоч до інших не рівняєш, 
Чий кволий вірш ганьбить любов святу. 

   Те, що живе лишень в очей красі –
   Не виразять твої поети всі. 

84

Хто скаже більш? Хто може щось додати
До слів хвали, що ти – це лише ти?
В яких скарбницях потайних шукати, 
Щоб хоч тобі подібне щось знайти?

Навряд чи до чеснот твоїх добавить
Моє перо нужденне щось нове;
Але свій скромний вірш в віках прославить
Той, хто тебе тобою назове –

Хай лиш відтворить, що в тобі так ясно
Природа втілила краси взірцем;
Й не згине його слава передчасно, 
І світ увесь назве його творцем. 

   А щоб уникнуть лесті і хвали, 
   Знай: для краси це гірше від хули. 

85

Принишкла моя муза безсловесна, 
В той час, як інші пруться напролом, 
Щоб втілить в слово юні твої весни
Талантом – хтось, хтось – золотим пером. 

Що в слові в них – я в думці лиш лелію;
В кінці їх гімнів прошептать «Амінь», 
Немов дячок гугнявий – все, що вмію:
Не пісні навіть – тільки еха тінь. 

Я лиш повторюю: «О так, звичайно», –
Й додать до цього ще б щось чи й зумів, 
Я подумки освідчився б негайно
В коханні, а сказать – забракне слів:

   Шануй поетів інших за їх спів, 
   Мене ж – за думку, хай вона й без слів. 

86

Чи не віршів його тугі вітрила, 
Що славу і хвалу тобі несуть, 
Мої думки скували? Як могила
Нутро їм стало, де вони ростуть. 

І чи не дух його, що в духів вчився
Майстерності, мене так сколихнув?
О ні – ні він, ні той, хто з ним зріднився, 
Двійник його, на вірш не посягнув. 

Ні він, ні дух – нічний його облесник –
Що так лукаво догоджав йому, 
Затьмарить не змогли б надій воскреслих, 
І я змовкаю зовсім не тому; –

   Та якщо сонцем входиш в його вірш, 
   То мій блідніє і згаса все більш. 

87

Прощай! Твій скарб не для мого достатку, 
Йому ціну ти знаєш і сама. 
Ти вільна, починай усе спочатку, 
Затримувать тебе підстав нема. 

Чи ж не отримав я тебе задаром?
Щоб володіть, які заслуги мав?
Я знав: вернуть прийдеться незабаром;
Варт захотіти: я вже б не тримав. 

Тому дарунку й ти ціни не знала, 
Чи ж я його належно міг цінить?
Тепер, прозрівши, ти назад забрала
Той скарб, який вже нічим замінить. 

   Я королем був, доки сон тривав, 
   А як проснувся – знов слугою став. 

88

Коли захочеш день мені згасити
І піддаси презирству і ганьбі –
На твоїм боці, за тебе просити
Я буду, й помагатиму тобі. 

Гріхи всі власні знаючи найкраще, 
На суд людський я виставлю себе;
Скажу, яке життя моє пропаще, 
Аби лиш зняти докори з тебе. 

І я від цього теж здобутки маю, 
Бо щасливіша ти, як мені гірш, 
А успіх твій, як власний, вже сприймаю;
Ти – в виграші, а я – удвічі більш. 

   Я твій настільки й так тебе люблю, 
   Що ради цього сам себе згублю. 

89

Скажи, що заслужив твою огуду
Якоюсь вадою – я не втаю її;
Назви калікою – і я кульгати буду, 
Прийму на віру доводи твої. 

Щоб пояснити й виправдать розлуку, 
Ти не зневажиш так мене, як сам
Тобі в догоду, а собі на муку;
Що знав тебе – і виду не подам. 

Не стрінусь більш тобі, із уст святому, 
Кохана, імені вже не злетіть;
Лиш тільки б хтось в тобі мою знайому
Не запідозрив – ладен все стерпіть. 

   За тебе сам з собою в боротьбі:
   Тобі чужий – не милий і собі. 

90

Якщо колись розлюбиш – хай це буде
Тепер, коли нічому вже не рад, 
Хай світ мене осудить і забуде, 
Але не будь останньою із втрат. 

О, не додай до відчаю ще й зраду, 
Коли і так обсяде серце жаль;
Нехай світанок принесе відраду, 
А не поглиблює дощем печаль. 

Залиш мене, та не в останні миті, 
Коли зігнусь я і від менших бід;
Тепер залиш, щоб міг я зрозуміти:
Вже більших втрат мені чекать не слід. 

   Щоб навіть горе з розпачем тяжким
   Вже після цього не здалось таким. 

91

Хто хвалиться походженням, хто вмінням, 
Хто силою, хто з погреба вином, 
Хто одягом, хто дорогим камінням, 
Хто соколом, хортами, скакуном. 

З них кожен має й інші вподобання, 
Але знаходить радість в чімсь однім. 
Мені ж одне дісталося надбання, 
Та інші всі вмістилися у нім. 

Твоя любов за родовід знатніша, 
За скарб дорожча, краща за вбрання, 
За полювання з соколом миліша, 
Вельможніша за титули й звання. 

   Ти можеш все забрать, чим володію. –
   О, як тоді одразу ж я збіднію!

92

Найгірше вчиниш, кинувши мене, 
Бо все моє життя в руках у тебе, 
Й одразу згасне, як любов мине:
Не любиш ти – то й жити вже не треба. 

Чи ж варт мені боятись більших бід?
Й найменша ставить нездоланну межу. 
На долю нарікати все ж не слід:
Від примх твоїх принаймні не залежу. 

Вже б і до ревнощів не довела, 
Бо твоя зрада рівносильна смерті. 
О, яке щастя, доле, ти дала:
Коханим буть – блаженство, щастя – вмерти. 

   Та є і в цьому присмак гіркоти:
   Чи ж певен я, що не лукавиш ти?

93

Що ж, буду жить, важаючи: ти вірна
Мені, любимим віриш так устам, 
Що вже не люблять, з виду хай покірна;
Очима – тут, а серцем – вже десь там. 

У багатьох – і сумнів, і відвага –
Все на обличчі – хмурість брів, їх згин. 
Хоч погляд твій не затіня зневага –
Чи ж певен, що нема і в серці змін?

Напевне, вища сила так звеліла, 
Щоб усміх ніжний осявав уста;
Яка б неприязнь в серці не кипіла, 
В очах твоїх лиш ласка й чистота. 

   Та Єви яблуко – спокуса вроді й цноті, 
   Якщо за ними не стоять чесноти. 

94

Хто здатен скоїть, та не чинить зла, 
Недобрий намір стримавши завчасно;
Хто інших рушить, сам же, мов скала, 
Став непорушно, гордо, безпристрасно –

Той доблесть успадковує з небес, 
А від землі – усі її багатства;
В нім благородства й честі дух воскрес, 
А інші всі – його слухняна паства. 

Так літом квітка нам красу явля, 
Хоч лиш для себе і цвіте, і в’яне;
Та досить лиш, щоб завелась в ній тля, 
Як і бур’ян за неї кращим стане. 

   Й красу злі вчинки зводять нанівець:
   Отруйних роз миліший нам мокрець. 

95

Як вмієш прикрашать ганьбу свою, 
Яка руйнує, мов черв’як у розі, 
І добре ймення, і красу твою –
Твої гріхи в якій розкішній тозі!

Ті, хто розносять плітки і хулу, 
І все ганьблять, що тільки заманеться –
Щораз хулу міняють на хвалу, 
Лиш імені твого язик торкнеться. 

В яких покоях захисток дала
Гріхам своїм, й сама стоїш на чатах!
Ти вродою маскуєш плями зла –
Їх око не впізнає в пишних шатах. 

   Але цим шкодиш, перш за все, собі ж:
   Від зловживання щербиться і ніж. 

96

За твій недолік юність хтось вважає, 
Свавілля хтось, а ще хтось – благом їх. 
На цю відмінність мало хто зважає, 
В чесноти ти вдягаєш навіть гріх. 

Як скло просте у персні королеви
Вважають всі за справжній діамант –
Так вчинок злий в оздобі кришталевій
За благо видать вміє твій талант. 

Скількох ягнят життя позбавить міг би
Вовк, що ягням прикинувсь між овець;
Пусти в хід чари – о, який проліг би
Слід із тобою зваблених сердець!

   Ах, зупинись! Я так тебе люблю, 
   Що навіть гріх твій в себе переллю. 

97

О, як зимою видалась мені
Твоя відсутність, любко незабутня!
Який мороз! Які похмурі дні!
Яка самотність й порожнеча грудня!

А час минав – і літо вже сплива;
Вслід осінь йде з багатими дарами, 
Мов, щойно мужа втративши, вдова, 
Так щедро завагітнена плодами. 

Мені здавалось: пишні хай дари, 
Але сирітської їм не уникнуть долі;
Нема ні літа, ні його жари
Без тебе, не щебечуть птахи в полі. 

   А там, де й чуть несмілий, тихий свист –
   В передчутті зими вже в’яне лист. 

98

З тобою я розстався навесні, 
Як квітень роздавав всім одяг звабний;
Усе цвіло, звучали скрізь пісні, 
З небес всміхався і Сатурн незграбний. 

Та не могли ані пташиний спів, 
Ні перших квітів запахи і колір
Розвіять сум моїх зимових снів;
Не рвав я квітів, не гуляв у полі. 

Не тішила мене весни краса, 
Ні пурпур роз, ні білизна лілеї:
Лиш краплю їм вділили небеса
Твоєї вроди, ніжності твоєї. 

   Мені й весна без тебе – мов зима;
   Лиш тінь твоя, коли тебе нема. 

99

Фіалці ранній докір кинув я:
«Свій запах крадеш де, злодійко мила?
Не з уст коханої? І чи ж своя
Краса пелюсток, чи тобі вділила
Із щік своїх теж подруга моя?»

В лілеї – рук коханих білизна, 
Твоє ж волосся – в бруньках майорану, 
І в розах теж: та біла, мов стіна –
З твого відчаю, з сорому ж – багряна, 

А третя, інша, все, що й ті, взяла, 
В додачу ж – з подиху ще й аромату;
Та все ж злодійкам не уникнуть зла:
Хробак їх сточить, беручи з них плату. 
  
 О, скільки квітів зір милують мій, 
   Та в кожній – запах або колір твій. 

100

Де, музо, ти? Як довго забувала
Сказать про те, що славою було б
Тобі в віках. Натомість, з вуст лунала
Твоїх лиш лесть, і то найнижчих проб. 

Вернись, заблудла музо, надолужуй
Все, що змарноване раніш було;
Спокутуй в пісні вірш свій недолугий, 
Перо гартуй, щоб вже не підвело. 

Встань, сонна музо, глянь в лице коханій, 
І якщо знайдеш зморшку хоч одну –
Це час зневажив риси бездоганні –
Й за це зухвальство ти помстись йому!

   Затримай час і в слово втіль красу, 
   Відвівши смерті щерблену косу. 

101

Лінива музо, марні всі старання
Красу – спасти, а істину – згубить;
Зійшлися в дружбі перша і остання:
Себе прославить – друга полюбить. 

Чи, може, музо, в відповідь почую:
«Чи ж варт красу чим-небудь ще здобить?
Як істину на колір просвічу я?
Як досконале кращим ще зробить?»

Похвал не прагнув друг, але німою
Не будь і у мовчанні не вини;
Хай навіть над могильною пітьмою –
Йому хвалою вічність осяйни!

   Тебе навчу я, музо, як змогти
   Його таким, як нині, зберегти. 

102

Люблю сильніше, хоч не тішусь тим;
Любові більше там, де менше лесті, 
А хто торгує почуттям святим –
Кричить про це на кожнім перехресті. 

Слав пісню й я колись тобі навстріч, 
Своїй любові вірив лиш і квітню –
Так шаленіє соловей всю ніч
Весною, й замовкає в пору літню. 

Чи ж літня ніч не чарівна ж така –
Хай ті ридання й гімни віддзвеніли:
Спів, що лунає з кожного сучка, 
І ставши звичним, слуху вже не милий. 

   І я змовкаю часом, як і він:
   Щоб не набридла пісня – прагну змін. 

103

Шкода, що моя муза так збідніла. 
З чеснот твоїх що в слові залишив?
Бо й гола проза дати б більш зуміла, 
Ніж вся пишнота й лесть моїх віршів. 

Не докоряй, що не пишу вже більше;
Глянь в дзеркало, у сяєво лиця, 
Перед яким блідніють усі вірші –
Їм не під силу досконалість ця. 

Хіба ж не гріх – покращити старатись, 
Та цим псувать лиш те, що й так – взірець:
Не може із природою зрівнятись
Ні слово, ні палітра, ні різець. 

   Хоч як хотів я втілить все у вірш –
   Та дзеркало твоє вмістило більш. 

104

Для мене не старієш ти. Сьогодні
Така ж, як вперше стрів. Не йде на спад
Краса твоя. Вже три зими холодні
З лісів струсили літній їх наряд. 

Три жовті осені зелені весни
Змінили тричі – ти їх привела. 
В жарких трьох червнях стліли й знов воскресли
П’янких три квітні. Ти ж – як і була. 

Як стрілка завмира на циферблаті, 
Зійшовши з мітки, мов спиняє хід –
Так і краса твоя не має втрати;
В ній оку не помітний часу слід. 

   Й тобі не старіти, а лиш цвісти, 
   Бо старість вмерла, як з’явилась ти. 

105

Не називай поганською любов
І не приймай за ідола кохану, 
Хоч шлю пісні й молитви знов і знов
Лиш їй, про неї – й слать не перестану. 

Любов моя з новим не слабне днем, 
Горить високо й рівно. Мої вірші
Незгасним тим же сповнені вогнем;
Не надихають їх сюжети інші. 

Краса, добро і цнота – доказ мій, 
Краса, добро і цнота – лиш три слова;
Шукав замін їм в пам’яті своїй, 
Та марно. В них чеснот твоїх основа. 

   Краса, добро і цнота – ще колись
   Розрізнені – тепер в тобі злились. 

106

Коли з пергаменту крізь тлін і прах
Сяйне теплом очей, давно вже згаслих, 
Й майне краса в римованих рядках
Панн чарівних і лицарів прекрасних –

Й твої між них я риси впізнаю:
Губ, щік, очей, брів, рук, плечей, волосся –
Ніхто б не втілив так красу твою, 
Як це античне багатоголосся. 

Вони передбачали твій прихід, 
А всі їх вірші – то лише пророцтво
Твоєї з’яви; твій шукали слід, 
Хоч їм впізнать тебе й було непросто. 

   Сучасники ж твоїх щасливих днів, 
   Ми в захваті – та не знаходим слів. 

107

Ні страх мій власний, ні душа пророча
Землі в передчутті прийдешніх змін
Любов мою не спинять, не відстрочать, 
Якій, здалось, не встати вже з колін. 

На зло всім передбаченням брехливим, 
Затемнення здолавши й небуття, 
Шле місяць нам надію, і оливам
Мир обіцяє й світле майбуття. 

Любов моя цвістиме разом з ними, 
Я ж буду вічно жити в цих рядках, 
А племена залишаться німими –
Розвіється їх безсловесний прах. 

   І ти переживеш, на заздрість їм, 
   Гробниці і герби в рядку моїм. 

108

Що міг би ще паперу передать, 
Щоб образ твій ясніше всім явити?
Що мовити і що нове згадать, 
Щоб і тебе, й любов цим вдовольнити?

Нічого. Мов молитву, доказ свій
Щодня повторюю: ти не змінився;
Старе – нове мов, мій ти, а я – твій, 
Мов тільки вчора ти мені зустрівся. 

Любові сяє вічно так вінець
Над часом, що розпростує доль згорток, 
Красу античну взявши за взірець;
Не зна вона ні старості, ні зморщок. 

   Й там торжество її, де повсякчас
   Їй смерть віщують поголос і час. 

109

О, не кажи, що безсердечний я, 
Нехай розлуки мій вогонь й остудять;
Чи ж кину сам себе, якщо моя
Душа знайшла притулок в твоїх грудях. 

Тут храм любові мій: де б не скитавсь, 
Мов блудний син, я знов сюди вертався, 
І завжди вчасно, й з часом не мінявсь, 
Немов в цілющих водах омивався. 

Не вір! – хоча уникнути не зміг
Розчарувань й узнав життя марноти –
Що ніжний щем той в серці не зберіг
І що забув про всі твої чесноти. 

   Без тебе світ цей пусткою назву;
   Кохана, лиш для тебе в нім живу. 

110

О так, це правда – де я не бував, 
Як тільки не прийшлося блазнювати;
Безцінний скарб за безцінь продавав, 
Міняв старий борг на новіші втрати;

Й це правда: скільки правди не боров, 
Не відрікавсь, але настала днина, 
Як серце втомлене розквітло знов, 
І зрозумів я: ти – любов єдина. 

З тим кінчено, нетлінне я здобув
І від нудьги вже не потрібні ліки;
Про мандри й вічний пошук свій забув;
Божку любовний, я вже твій навіки. 

   Сягнув небес, незнаних для людей, 
   Припавши знов до люблячих грудей. 

111

О, не мене, а долю звинувачуй, 
Богиню злу моїх негарних справ. 
Що я здобув за квіт душі? Віддачу
Яку на людних торжищах зібрав?

Анічогісінько! Лишень прокляття
Печать, що на ім’я моє лягла –
Рука явля так маляра заняття;
То ж пожалій, збав цього ремесла. 

Мов хворий той, чия вже гасне зірка, 
Всі муки стерпить лікарських старань –
Й мені від гіркоти уже не гірко, 
Я сам подвою строгість покарань. 

   О пожалій! Твоє лиш співчуття
   Мені верне знов силу і життя. 

112

Любов’ю змити лиш один зумів ти
З мого чола тавро образ і зрад;
Тобі я вдячний і за те, що вмів ти
Добуть чесноти навіть з моїх вад. 

Ти – всесвіт мій, хулу й хвалу – хотів би –
Щоб з уст твоїх лиш вловлював мій слух;
Якщо б не ти, то хто ще так зумів би
Звеличити й загартувать мій дух?

В таку безодню лесть зміїну кинув, 
Що став глухим я до сичань її;
Дух навісний зневаги в мені згинув
Й не оскверняє більш уста мої. 

   Живу тобою, пагін з твоїх віт, 
   Й мені без тебе, наче пустка – світ. 

113

З розлуки дня в себе заглибивсь оком, 
Те ж, що веде, як по життю бреду, 
Ледь бачить вже в засліпленні глибокім, 
Хоч зримих змін у ньому не знайду; –

Бо серцю передать воно не може
У формах, які здатне те сприйнять, 
Ні квітки, ані пташки, й не поможе
В душі видіння власні розпізнать; –

Бо бачить каламутне чи прозоре, 
Бридке й красу, тьму ночі й світло дня, 
Ворону й голуба, гору чи море –
Лишень до тебе всіх воно рівня. . 

   Якщо так зміг заполонить мій зір –
   Душі і серцю теж уже не вір!

114

Чи розум мій, повінчаний з тобою, 
Впиває лесть – всіх королів чуму;
Чи, може, зір ще не програв двобою
Й любов’ю щось лиш зроблено йому, 

Щоб перевтілити потвор жахливих
У херувимів, схожих на тебе, 
А хижаків – у зайців полохливих, 
Твоїм лиш світлом осяйнуть себе. 

Все ж перше правда – лесть в твоєму зорі;
По-королівськи розум її п’є, 
А око зна його всі примхи хворі
І до смаку йому напій дає; –

   Хай і отруєний – це менший гріх, 
   Бо око пробує раніше всіх. 

115

Збрехали ті рядки, де запевняв, 
Що я любить не можу вже сильніше;
Як змусити – тоді цього не знав –
Й це полум’я палать ще яскравіше. 

Та як безжальний час міняє все, 
Найбажаніше зводить до відрази;
Красу марнує, тлін життю несе, 
Ламає клятви, відміня укази. 

То ж, тиранії часу боячись, 
Тоді: «Люблю найбільш» – не міг зізнатись, 
До сумнівів постійних вдаючись:
В цю мить – ще вірить, в інші – вже вагатись. 

   Любов – дитя; а здатному рости
   Дай меж своїх в зростанні досягти. 

116

Перешкоджати двох сердець єднанню
Не стану я. Не визнає замін
Любов, не підкоряється бажанню. 
Їй не страшні ні відстані, ні тлін. 

О ні! Вона, мов сонцесяйна мітка, 
Яку не згасять бурі і туман, 
Немов зоря, мов Аріадни нитка, 
Всім, хто в житті бреде серед оман. 

Любов не ходить в дурниках у Часу, 
Що все стинає, рівня вона з ним:
Хоч щедро тратить дні свого запасу –
Воскреснуть здатна й спомином одним. 

   Якщо ж це лжа, що в слові залишив, –
   То не кохав ще й не писав віршів. 

117

Так, звинувачуй, що скупився знов
Свій борг тобі оплачувать щорічно, 
Що забував тебе, мою любов, 
З ким серцем вже пов’язаний навічно;

Що часто те із іншими ділив, 
Що найдорожче й лиш тобі належне, 
Й, вітрам довірившись, від тебе плив
Туди, де море пінилось безмежне. 

Мою вину і впертість зрозумій, 
Від зерен повних відділи полову, 
Покірно стріну грізний погляд твій;
Ненавистю не спопеляй лиш знову. 

   Любові запорука – й ця вина, 
   Бо свідчить всім, яка міцна вона. 

118

Подібно тому, як гіркі приправи
Вживаємо, щоб апетит збудить, 
Як п’єм завчасно порошки і трави, 
Щоб від недуги тіло захистить;

Як, навіть повний ніжністю твоєю, 
Додать до неї прагнув гіркоти;
З переситу бажав труїтись нею, 
Щоб в розквіті бажань і сил злягти; –

Лукавство так любов рядить в недугу:
Ще вчора – повен сил, і враз охляв –
Я й сам, відчувши в серці щем і тугу, 
Собі на шкоду ліків накупляв. 

   Вже лиш отрута – потім зрозумів –
   Всі ліки, як любов’ю захворів. 

119

Який узвар із сліз гірких Сирени
Пив, мов смолу пекельну – як забуть!
Надія й страх сплелись, вселившись в мене:
Все ще втрачав, хоч мав би вже здобуть. 

І що за гріх гніздився в моїм серці, 
Коли – здалось – блаженства вже сягнув?
Як вистояв у цім з безумством герці, 
Де і на мить очей я не зімкнув?

І в злі є сенс, бо гарне ще милішим
Стає, здолавши круговерті зла;
Спалахує вогнем ще яскравішим
Любов колишня, спалена дотла. 

   І в горі втіху я собі здобув:
   З ним я багатший, ніж до нього був. 

120

Твоя жорстокість та корисна нині
Мені, бо, сам ту звідавши печаль, 
Зігнусь я і від власної провини, 
Коли ще нерви маю, а не сталь. 

Бо якщо ти жорстокістю моєю
Була так вражена, як я – це жах, 
Й мені, тирану, втіхою своєю
Чи ж варт вважать, що був і я в сльозах?

О, як ця ніч скорботна нагадала, 
Що мучивсь сам в полоні каяття. 
Я шлю тобі, як ти на поміч слала
Колись мені, любов і співчуття. 

   В провинах наших користь є своя:
   Моя спокута – ти, а я – твоя. 

121

Вже краще грішним буть, ніж ним здаватись, 
Страшніш чийсь наговір, ніж докір свій, 
Й краса не тішить, якщо милуватись
Очам не власним, а з-під інших вій. 

Хіба ж хоч іскру співчуття розбудить
В чужих очах гаряча кров моя?
Як – грішник сам – гріхи мої осудить, 
Якщо вважа злим те, що добрим – я?

Ні, я – це я, й що з їхньою межею
Звірять слід рівень мій – не визнаю;
Міг щирим буть, вони ж – кривить душею;
В їх судженнях себе не впізнаю. 

   Крім зла загального, твердять вони, 
   Зло в кожнім з нас, тож винен без вини. 

122

Дарунок твій, таблиці, в серці в мене, 
Заповнювала пам’ять їх рядки;
Немов у вічність послане знамено, 
Пройдуть крізь тлін, переживуть віки. 

Принаймні, поки серце й пам’ять будуть
Таїть в собі хоч іскорку життя, –
Цей запис і тебе в нім не забудуть, 
Аж поки всі не канем в забуття. 

Хай знайдеш в них місця, події, дати, 
Та з цих таблиць не видобудеш ти, 
Що може серце любляче згадати, 
Що здатна пам’ять чуйна зберегти. 

   Щось нотувать, щоб знов тебе згадати –
   На забуття себе лиш прирікати. 

123

О, часе, не хвались, що ти мене
Змінив, що в пірамідах – велич дня. 
Мені це не нове, як все земне, –
Вдягнув ти лиш старе в нове вбрання. 

Життя – як мить, тому красою ми
Звем і старе, щось ледь змінивши в нім, 
І впевнені, що творим те самі, 
В чім прадіда рука ще зрима всім. 

До тебе і до хронік – що мені!
Давно не вірю в те, що є й було;
Ні свідкам, ні істориків брехні, 
Бо в поспіху добро змішали й зло. 

   Залишусь вірним істині й красі
   Наперекір тобі й твоїй косі. 

124

О, будь моя любов дитям нагоди, 
Байстрям би долі мала йти у світ, 
З веління часу чи з його незгоди, 
Бур’ян між бур’янів, чи з квіту квіт?

О ні! Був злет її не випадковим, 
Не терпить розкіш наглу, не схиля
Себе по-рабськи ідолам черговим, 
Нашестя мод спостеріга здаля. 

Її не залякають вже погрози
Тих, що на мить лишень орендарі. 
Вона все стерпить – спеку і морози;
Не тоне в зливі, не горить в жарі. 

   Що, блазню часу, в нього заслужив?
   Та благо й смерть, якщо для зла ти жив. 

125

Чи ж варто і мені твій балдахін
Тримати щоб засвідчити цим шану, 
Й коронувать на вічність те, що тлін
Розвіє й так, мов куряву піщану. 

Чи ж я не бачив тих, хто все втрачав, 
Платоспроможність переоцінивши, 
На вишуканість дорогих приправ
Просту й дешеву їжу замінивши?

Ні, дай мені у серці твоїм жить, 
Прийми ж дари ці, щирі, хоч і бідні;
Давати дар – взаємний заслужить:
Тобі – я, ти – мені, і вже ми рідні. 

   Геть, злий облеснику! Чим наговір
   Твій більший, тим до тебе менш довір. 

126

О, хлопчику мій, мов серпом, щоднини
Клепсидрою стинаєш ти години. 
Як збиток йде у ріст, ти демонструєш, 
І як любов зів’яла знов нуртує. 

Природа ж, що руйнує все підряд, 
Твій рух вперед вважа за рух назад, 
Й для забаганки лиш тебе трима, 
Щоб знищить те, чим тішилась сама. 

Бійсь, о пестунчику, цієї гри:
Вона щадить тебе лиш до пори, 
   
   Коли ж терпіння кінчиться запас, 
   Й тобі за все платити прийде час. 

127

Колись не дуже чорне цінувалось
І не вважалось символом краси;
Тепер воно з прекрасним урівнялось, 
Й не врода вже без чорної коси. 

Підробка і підміна скрізь огульна, 
Мистецтво й нице видасть за взірець;
Зневажена всіма і безпритульна, 
Краса вже не підкорює сердець. 

І ось тому, як ніч, в подруги брови, 
Волосся ж – мов вороняче крило, 
Бо колір цей – жалоби і любові
За всім прекрасним, що колись було. 

   Й така ти гарна в нім, що кажуть всі:
   Не личить бути іншою красі. 

128

О, музико моя, коли ти граєш
На клавесині, як мій тішать слух
Акордів звуки; клавіш, що торкаєш
Так ніжно, як мене бентежить рух. 

Я заздрю їм, бо кожного голубить
Твоя рука, лиш їм – тепло долонь;
Збирать врожай цей мали б мої губи, 
Взамін же – тільки ревнощів вогонь. 

О, як хотів би з ними помінятись, 
Щоб по мені пройшлась ти, не по них;
Яке зухвальство – спомином остатись
Для мертвих клавіш, а не губ живих!

   Блаженство це не вибриніть струні:
   Залиш їй пальці, губи ж – дай мені!

129

Надмірна пристрасть, сорому утрата –
Ось хтивість в дії. В запалі вона
Сліпа, безжальна, груба, біснувата, 
Нестримна, віроломна, навісна. 

Втамована – навіює відразу, 
У домаганнях – зграї гончих варт, 
Мов проковтнув приманку, і одразу –
Весь божевілля, збурення, азарт. 

Шал – в володінні, в спомині ж – розпука, 
Вся крайнощі: до й після, злет і спад;
За мить блаженства – вічні біль і мука, 
Вогонь спочатку, далі ж – дим і чад. 

   Це звісно всім – не зна лиш той, хто йде:
   Що стежка райська в пекло заведе. 

130

Ніщо супроти сонця її очі, 
З коралом не зрівняєш губ жагу, 
Не білосніжна шкіра перс дівочих, 
Волосся ж – дріт, що сплівсь в косу тугу;

Я бачив роз пелюстки незрівнянні, 
Та на її щоках не знайдеш їх, 
Й нема нічого в запаху й диханні
Від аромату квітів лугових;

Приємний в неї голос, але нині
Звучить для мене музика миліш;
Не бачив ще, яка хода в богині, 
Кохана ж по землі ступає лиш. 

   І все ж вона собою тих затьмить, 
   Що ідеалом нам здались на мить. 

131

Свавільна ти, немов красуні ті, 
Що сяють нам в жорстокості й гордині, 
Бо знаєш: всім пожертвую в житті
Тобі, як найкоштовнішій перлині. 

Нехай говорять, що твоє лице
Смагляве, що не варта мук любовних –
Оспорювати не наважусь це, 
Хоч доказів є вдосталь безумовних. 

Щоб певним бути, з іншими не раз
Тебе порівнював: котра миліша?
Вже сумніву позбувся: й без прикрас –
Клянусь! – з поміж усіх ти найгарніша. 

   Не шкіри темний колір твій, повір, 
   А вчинки чорні плодять наговір. 

132

Люблю я очі, що прощення просять
За муки, що ти серцем завдала, 
Й цей колір чорний, мов жалобу, носять
За тим усім, що дать мені могла. 

Не оживляє сірі щоки сходу
Так промінь сонця на досвітнім тлі, 
Зоря не осяває з небозводу
Так захід згаслий в вечоровій млі, 

Як смуток цих очей твоє обличчя. 
О, якби й серце ти вдягнуть могла
В цей траур, я забув би і про відчай, 
Й про тугу, що, мов камінь, налягла. 

   Я б присягнувсь, що врода чорна теж, 
   Й потворне все, що випада з цих меж. 

133

Я проклинаю серце, що завдало
Сердечних ран і другу, і мені –
Мене одного мучить тобі мало, 
Вже й друг найліпший теж у цім вогні. 

О, ти безжальна; ненаситне око
Твоє взялось потроїть муки ті:
Його, себе й тебе позбувсь жорстоко;
Я тричі втрьох розп’ятий на хресті. 

Моє вже серце хай в твоїй в’язниці, 
Але хоч серце друга пожалій;
Дай на поруки, визволь із темниці, 
Хоч бути вартовим при нім звелій. 

   В твоїй в’язниці я, тож віддаю
   Й те найдорожче, що в собі таю. 

134

Отож він твій – і в цім вина моя;
Я у твого свавілля теж в закладі, 
Щоб визволить того, хто другим я
Моїм вже став, та не в моїй це владі. 

Не хочеш ти, та прагне й сам в твоїм
Полоні і надалі залишатись, 
Бо поручився підписом своїм
За мене він, щоб боржником вважатись. 

Лихварко зла, яке ненаситиме
У тебе серце: взять за борг красу!
Тепер і він той хрест важкий нестиме
З вини моєї, що і я несу. 

   Крім мене, і його ти маєш теж:
   Він борг сплатив, а я не вільний все ж. 

135 

Між всіх бажань твоїх хай буде й Віль,
Бо іменем своїм «бажання» значу;
Молю тебе: щоб зменшити мій біль, 
До всіх бажань візьми й мене в додачу. 

Невже притулку так і не знайти
В твоїй всесильній для моєї волі?
У свій Едем невільницю впусти, 
Де затишок знаходять навіть кволі. 

Як океан у повноводдя хвиль
Дощі приймає, в спеку марить ними, 
В твої бажання хай ввіллється й Віль, 
Нехай вони зіллються із моїми. 

   О, змилуйсь! Не жени мене звідтіль!
   Бажання всі з’єднай в одному: Віль!

136

Коли душа твоя мою минає, 
Ти поясни душі сліпій: я – Віль, 
А волі все дозволено, хай знає, 
Хоч не любов ще це, лиш тихий біль. 

Хай Віль поповнить пристрастей скарбницю;
О, хоч скраєчку приголуб в собі:
Ніхто й не запримітить одиницю
У неозорій воль твоїх юрбі. 

І в цій юрбі для інших хай незримим
Останусь я, та хочу буть одним
Для тебе лиш, тобою лиш любимим
Сьогодні – й вічно залишатись ним. 

   Всі волі злить в одну – візьми за ціль, 
   Тоді й мене полюбиш, бо я – Віль. 

137

Сліпа любове, що зробила ти
Моїм очам: вже й зримого не бачать;
Краси не відрізнять від красоти, 
Що краще й гірше – навпаки тлумачать. 

Якщо вже зір все здатен спотворить:
Що в бухті став на якір, не в калюжі –
Чого ж мене так прагнеш підкорить
Й від серця вимагаєш теж ілюзій. 

Як серцю стать галявина могла
За Всесвіту неміряні простори?
Як сяйвом для очей здалась імла
І за взірець краси – лице потвори?

   Очам і серцю віри більш нема:
   Їх пристрасть спотворила, мов чума. 

138

Коли клянешся пристрасно і з блиском, 
Вдаю, що вірю, бачачи брехню, 
Стать мріючи в очах твоїх хлопчиськом, 
Що за врожай приймає і стерню. 

І, тішачись, що юним їй здаюся, 
Хоч молодість змарнована давно, 
Я лестощам повірить не боюся, 
В цій грі лукавств я з нею заодно. 

Для чого ж їй в неправді признаватись, 
Й мені навіщо визнавать свій вік, 
Якщо в любові головне – здаватись, 
Й закохані рокам втрачають лік. 

   Брехні й лукавства поміж нас туман, 
   Та нам обом солодкий цей обман. 

139

О, полюбить не змушуй мене, мила, 
Твою несправедливість і обман, 
Вже хай воює проти сили сила, 
А лестю не нанось сердечних ран. 

Скажи, що вже не любиш, та від мене
При зустрічі свій погляд не ховай;
Одним цим здатна вибить із стремена, 
То хоч лукавством мук не завдавай. 

У серці щем терпіть немає мочі, 
Мій лютий ворог – ніжний погляд твій. 
Мене жаліючи, відводиш очі, 
Хоч раниш інших стрілами з-під вій. 

   О, не жалій! Хай око не мигне:
   Вбий поглядом, від мук звільни мене. 

140

Така ж будь мудра, як була жорстока, 
Зневагою мене більш не карай, 
Бо відчаю ріка моя глибока, 
Відлившись в слово, вихлюпне за край. 

І хоч не любиш, та введи в оману, 
Ран не ятри своїм безжальним «ні»;
Від лікаря не правди, а обману
Так хворий жде, що доживає дні. 

Презирством не доводь до божевілля, 
В шаленстві ж свій язик вже не спиню;
А світ, де торжествують зло й свавілля, 
Підхопить радо будь-яку брехню. 

   Ти ж перед натовпом себе не гудь:
   В душі – лукав, а з виду – щира будь. 

141

Признаюся: мій зір тебе не любить, 
Він тисячі в тобі вбачає вад;
А серце, воно всю тебе голубить, 
Не дослухаючись очей порад. 

Ні доторк рук, ні гнучкість твого стану
Не тішать око, голос твій для вух
Не милозвучний, не введуть в оману, 
Хоч злий в апофеоз зір, дотик, слух. 

Не здатні серце навісне одне
Ні розум мій, ні п’ять його чуттів
Від чар звільнити, визволить мене
З твого полону, як би не хотів. 

   Одну відраду маю все ж звідціль:
   Що ти – мій гріх і плата за мій біль. 

142

Любов – мій гріх. Ти справедливо ним
Обурена, хоч грішна теж в любові. 
Та порівняй свої гріхи з моїм, 
І знайдеш ти в моїм заслуги нові. 

Якщо й грішив, то все ж не ці вуста
Кидати мають докір і поради –
Зневажена давно їх чистота
Словами лестощів, лукавства, зради. 

Хай я люблю тебе, ще когось – ти, 
За ним лиш сохнеш, я ж тебе лелію;
Дай в серці сходам жалості зійти, 
То пожаліє й він, як я жалію; –

   Бо співчуття не маючи в собі, 
   Від когось ждать не варт його й тобі. 

143

Ось глянь, як хоче курицю впіймати, 
Що ненароком в шкоду забрела, 
Дитя зсадивши з рук, дбайлива мати, 
Й жене її, забувши всі діла. 

Плачем дитя її увагу хоче
До себе від втікачки навернуть;
Та ж вислизає з рук, крильми тріпоче –
А на дитину ніколи й зирнуть. 

Так мчиш від мене й ти за чимсь летючим, 
Я ж – мов дитя, якому світ не люб;
Якщо впіймаєш, то мене не муч їм:
Вернись – молю; мов ненька, приголуб. 

   Благатиму, щоб знов твоїм став Віль;
   Скоріш вертайсь, вгамуй мій плач і біль. 

144

Любові дві для втіхи і відчаю, 
Два ангели живуть в душі моїй:
Юнак білявий – світло в нім вбачаю, 
Чорнява жінка – темний ангел мій. 

Мій демон прагне скинуть мене в пекло
І розлучить із ангелом моїм, 
Із світлом тьма змагається запекло, 
Щоб перевтіливсь в біса херувим. 

Від святості його чи щось осталось, 
Не знаю, та вони вже заодно;
Здружились так обоє, що, здавалось, 
Вже кожний в пеклі іншого давно. 

   І знать тоді лиш буду: так чи ні, 
   Як демон ангела верне мені. 

145

«Ненавиджу» – зірвалось слово
Із губ тих, за якими чах
Дні й ночі, та спинив раптово
Її відчай в моїх очах. 

І, щоб не ранити сильніше, 
Вона притримала язик, 
Що похвалу шептав раніше, 
Чи докір, вже до чого звик. 

«Ненавиджу» – й кінець змінила, 
Мов день зайнявсь, що ніч зборов;
Так вдосвіта нечиста сила
Тіка до пекла стрімголов. 

   «Ненавиджу»– та щоб не згас
   Знов день цей, додала: «не вас». 

146

Душе, ти в плоті мешкаєш гріховній. 
Бунтуючи і прагнучи до змін, 
Чого ж у злиднях і нужді духовній
Ти тратишся на пишний розпис стін?

Чи ж варто весь спускати заощадок
Й, хоч наймане, житло оздобить все ж, 
Що скоро й так черві відійде в спадок;
Тлін знищить все, і тіло твоє теж. 

Живи ж, душе! Щоб сумніви не жерли, 
Взамін утрат нові скарби здобудь;
І з сміття теж вчись добувати перли;
В собі багата, а не зовні, будь. 

   Здолай і смерть, що прибирає всіх;
   Ти ж вічно жити будеш для утіх!

147

Любов – гарячка, й вимага вона
Того, що лиш поглиблює недугу, 
Отрути знов тієї, що одна, 
Та лиш на мить, тамує біль і тугу. 

Хоч лікар – розум – лікував любов
Мою, та марні всі його старання. 
Мене залишив він, й бунтує кров, 
Заснуть навік – надія вже остання. 

Раніше в ліки вірив, зараз – ні, 
Душа ні в чому спокою не має, 
Слова й думки змішалися в мені, 
Я божевільний, розум мій дрімає; –

   Бо ту вважав за найсвітлішу річ, 
   Що зла, мов пекло, чорна, наче ніч. 

148

О, як любов мій викривила зір, 
Він і уявне дійсністю вважає, 
Чи розум згас й очам наперекір
Сприймати все по-іншому бажає. 

Якщо я вірить зору ладен знов –
Чом не підтримає мене в цім жодний?
А якщо ні – тоді, мабуть, любов
Його спотворює: я з цим вже згодний. 

О, так! Любовним поглядам не вір, 
Очам в коханні заважають сльози. 
Що ж дивного, що обманувсь мій зір?–
І сонце сліпне, як бушують грози. 

   Любов лукава: сльози шле, не сміх, 
   Щоб не розгледів твій за ними гріх. 

149

Що не люблю, картаєш. О, жорстока!
Ти пригадай, в незгодах як тебе
Оберігав, немов зіницю ока, 
Мій деспоте, як не жалів себе. 

Чи з ворогом твоїм я був у змові?
Любив когось, що зневажала ти?
Чи не шукав собі докори нові, 
Щоб до заслуг і гнів твій віднести?

Якої б тут гордині встояв спротив, 
Щоб зневажать тебе за розпач свій, 
Якщо й твій гріх миліший за чесноти, 
Й наказ для мене – кожен погляд твій?

   Ненавидь! Злись! Мені вже все одно:
   Ти любиш зрячих, я ж осліп давно. 

150

О, звідки ти черпаєш стільки сили
В сердець змаганні вигравать борню, 
Щоб зору любе я вважав немилим
І присягавсь, що світло шкодить дню?

Ну, звідки така вправність в серцезнавстві?–
Як їй не личить безсердечність справ. 
Таке могуття у твоїм лукавстві, 
Що все в тобі, й найгірше, покохав. 

Хто вчив тебе любов’ю надолужить, 
Що вчинками ти б нанівець звела?
Як те люблю, що інший хтось паплюжить –
Хай з уст твоїх хоч не зліта хула. 

   Якщо любов так збуджує твій гріх –
   Люби й мене, не позбавляй утіх. 

151

Любов ще юна, щоб сумління муки
Їй відати, хоч то – її плоди. 
Мені грішить ти не давай спонуки, 
Бо і своїх вад явиш цим сліди. 

Тобою зраджений, на відкуп плоті
Все віддаю, що у душі бринить;
Й не золоту – дешевій позолоті
Вона радіє, й шал цей не спинить. 

Твоє ім’я вже сповнює жагою;
Царице, я б вже тим гордитись міг, 
Що дозволяла буть своїм слугою, 
Стать поруч себе, впасти біля ніг. 

   Знімає навіть докори сумління
   Любов, що знає злети і падіння. 

152

Я клявсь любить тебе й не стримав слова, 
Ти ж два зламала в присягань борні:
Подружня вірність зраджена і нова
Любов, в якій ти так клялась мені. 

Що в двох винить, коли прийшлось самому
Клятвопорушником буть двадцять раз?
Тобою клявсь, й твоя вина у тому, 
Що все звелось лиш до порожніх фраз;

Бо я боживсь: нема душі і тіла
Понад твої, в чеснотах присягавсь, 
Ставав сліпцем, щоб ти одна світила, 
Очам велів, щоб зір мій помилявсь. 

   Я клявсь, що ти невинна і свята:
   О, як брехнею оскверняв уста!

153

Амур лиш задрімав, як ухопила
Проворна німфа факел з його рук
І у воді холодній загасила
Вогонь, що завдавав сердечних мук. 

Від полум’я любовного взяла
Вода таку цілющу й дивну силу, 
Що багатьох на ноги підвела, 
Хто вже прощавсь, збираючись в могилу. 

Він і мене тим факелом торкнувсь, 
Від подруги очей знов запаливши;
І в серці враз любовний щем проснувсь. 
Купавсь там теж, хоч туги й не згасивши. 

   Вода і жодна із земних речей
   Не зцілять – лиш вогонь її очей. 

154

Божок кохання якось задрімав, 
Поклавши поруч смолоскип любовний. 
Гурт німф веселий мимо пробігав, 
Їх не торкавсь ще пломінь цей гріховний. 

Одна з них, найцнотливіша, вогонь, 
Що смертним стільки мук завдав сердечних, 
Вхопила й кинула в струмок його, 
Щоб цим спокус уникнуть небезпечних. 

З тих пір вода, що смолоскип згасила, 
Завжди гаряча, навіть хай зима:
Від всіх недуг її цілюща сила;
І я там лікувавсь, та все дарма. 

   Любов нагріла воду, мов вулкан, –
   Саму ж не остудив би й океан.