ВОЇН ЗА МЕЖЕЮ

«Якби ми не були відчайдухами, ми всі були би божевільними»
Джиммі Баффет

Передмова

Дік Марцінко діяв такими нетрадиційними методами ведення військових дій, яких до нього не знала історія ВМС США. Можливо, найкращим доказом його здібностей стало рішення Командувача Військово-морськими операціями (Chief of Naval Operations) Томаса Гайварда (Thomas Hayward) в серпні 1980 року призначити Марцінка, тоді тридцятидев’ятирічного підполковника, на посаду командира Шостого загону «морських котиків», SEAL Team Six, для того щоб розробити, побудувати, оснастити, навчити, на думку багатьох, найкраще антитерористичне формування.
Марцінко пройшов довгий і тернистий шлях, перш ніж очолив Шостий загін. Він виріс у неблагополучній сім’ї у районі вугільних басейнів Пенсильванії, через свою бунтарську вдачу школи так і не закінчив. Військова справа спеціального призначення стала його пристрастю, а флот – професією. Ще у В’єтнамі, коли він був молодим і запальним офіцером підрозділу «морських котиків», Марцінко орудував у тилу ворога, в той час як інші ховалися в окопах, прикрившись мішками з піском за колючим дротом. У чорних робах – уніформах в’єтконгівців, босоніж, використовуючи трофейну радянську зброю та боєприпаси, група Марцінка розправлялася з в’єтконгівцями в їхньому глибокому тилу.
Лише протягом шести місяців група «морських котиків» Марцінка здійснила сто сім неймовірних рейдів, під час яких було знищено понад сто п’ятдесят в’єтконгівців, а вісімдесят чотири – захоплено у полон. Здійснивши дві диверсійні місії до В’єтнаму, Марцінко здобув Срібну зірку (друга найбільш значуща воїнська нагорода у США, – Прим. перекл.), чотири Бронзові зірки «За героїзм у бою», дві «Похвальні медалі» ВМС США та В’єтнамський хрест «За хоробрість» зі Срібною зіркою. Працюючи військово-морським аташе у Камбоджі, Марцінко, уникнувши засідки червоних кхмерів, вплав по річці Меконг здійснив авантюрну спецоперацію, використавши патрульний човен як прикриття. У боях в Камбоджі він провів двісті дев’яносто один день та за свою діяльність отримав медаль «Легіон Пошани».
Флот – це справа всього життя Діка Марцінка. Завдяки флоту він отримав атестат про середню освіту, диплом бакалавра та навіть диплом магістра міжнародних відносин. Завдяки флоту він навчився того смертоносного ремесла, що зробило його воїном, далеким від стереотипів. Засідки, міни-пастки, екзотична зброя, десантування з висот, підводні проникнення – у всьому Марцінко був віртуозом.
Того дня, прийнявши командування Шостим загоном, Марцінко отримав короткий, дуже лаконічний наказ від начальника штабу ВМС Гайварда. Менш ніж за шість місяців він мав привести новий підрозділ у повну бойову готовність та виконати завдання за будь-яку ціну, докладаючи всіх особистих та професійних зусиль. «Діку, ти не підведеш», – ось що сказав Гайвард.
Щоб досягти своєї мети, Марцінко переписав правила проведення спеціальних операцій. Він ішов навпростець. Наступав на чиїсь болючі мозолі. Підлещувався та умаслював. Погрожував, а іноді – тероризував. Його гріх полягав у тому, що він вважав, ніби мета виправдовує засоби; його зухвалість – у тому, що сподівався вийти сухим з води.
Насправді, якщо говорити про героїзм Діка Марцінка (а я вважаю, що таки варто), то він – герой, у класичному сенсі цього слова: зверхність вояка Діка Марцінка аж занадто дошкуляла олімпійцям Пентагону, і тому пара «богів» із бюрократів флоту «знищили» його, аби іншим було зась.
Фатальною причиною падіння Марцінка стала одна з його найдоблесніших рис – відданість. Він завжди присвячував себе тим людям, що були йому підпорядковані, а не системі військово-морського флоту, до якої він належав. Йому ніколи не бракувало бажання визнати це. При зустрічі я поцікавився у нього, чи справді той довжелезний перелік порушень правил, у яких його звинувачувала бюрократична система флоту, відповідав дійсності.
– Безперечно, – сказав він. – Винен за всіма пунктами. Винен у тому, що ставив цілісність і збереження підрозділу понад усе. Винен у тому, що ставив своїх людей вище всілякого бюрократичного непотрібу. Винен, що витрачав усі гроші, до яких добирався, на належне тренування своїх людей. Винен, що готував своїх вояків до війни, а не до миру. Я дійсно визнаю всі звинувачення. Mea culpa, моя провина, моя, чорт забирай, провина.
Історія Діка Марцінка так само захоплююча, як і будь-який літературний художній твір, але у ній є дещо більше. Це літопис американського героя, що кинув виклик, воїна, чиї здобутки живуть у людях, котрих він тренував, вів за собою і надихав.

Джон Вейсман
Чеві Чейз, Меріленд
Жовтень 1991 р.

ЧАСТИНА І

Чудак

ГЛАВА ПЕРША

Січень 1981

То був мій перший велетенський крок: між підошвами моїх черевиків та порослими чагарником джунглями – майже шість тисяч метрів, але я не мав часу на роздуми. Зелене світло загорілося, й інструктор непевно тицьнув рукою в мою сторону, тому, пославши йому повітряний поцілунок, я ступив на зачовгану рампу і вирушив на прогулянку, пірнувши у нічне небо із глибини літака С-130 «Геркулес». Так само, як і тисячу разів доти.
Потік крижаного повітря від гвинта вдарив мені в спину, і літак з усіма вимкненими вогнями зник над головою. Я поглянув униз. Нічого. До землі – майже шість кілометрів – надто далеко, аби щось розгледіти чи будь-кому знизу почути гудіння двигунів.
Я озирнувся навкруги. Нічогісінько. А чого я очікував? Побачити своїх людей? Авжеж, то було неможливим. Не користуючись ліхтарями, не маючи при собі жодних речей, що відбивають світло, вбрані у темний смугастий камуфляж, невидимі у чорній безодні, ми проносились над нашим об’єктом – островом В’єкес (Vieques ), що був далеко внизу посеред Карибського моря.
З мовчазним тріумфом я підкинув кулака і подав лікоть донизу. Йєсс! Саме так! Перші шість секунд операції пройшли просто ідеально. Поки що ми випереджали графік.
Перевіривши альтиметр на зап’ясткові, смикнув за кільце з витяжним тросом. Відчув, як парашут вислизає із сумки на спині та розгортається.
І, як завжди, мене смикнуло вгору парашутом. А тоді зненацька мене повело вправо і шалено, некеровано закрутило по широкій спіралі вниз до землі.
От тобі й маєш. Поглянув вгору. Одна із частин мого блакитного шовкового параплана упала через зустрічний вітер. Я смикнув за стропу, щоб розправити парашут та наповнити його повітрям, але нічого не міг вдіяти.
Справі не допомагали майже сорок п’ять кілограмів спорядження, закріплене на мені до спеціально розробленого бойового жилета та штанів. Вага дійсно створювала проблему у розрідженому повітрі при стрибках з надвисот (High Altitude High Opening – парашут розкривається через п’ять секунд після стрибка, та парашутист, під час планерування, приземляється кілометрів за 25 від місця призначення. – Прим. перекл.).
Більшість почепленого на мені було смертоносним: у кобурі на стегні – модифікований напівавтоматичний пістолет Beretta 92-SF, разом із одинадцятьма обоймами набоїв – 165 пострілів зарядами з виїмкою у наконечнику, з високою температурою горіння пороху, якими можна буквально знести людині голову.
На ремені, закріпленому на плечі, звисав спеціально модифікований пістолет-кулемет MP5 «Хеклера та Коха» (Heckler & Koch) та 600 бронебійних набоїв до нього у магазинах по тридцять штук.
Також було багато інших іграшок: світло-шумові гранати та стрічки петард, щоб збивати з пантелику поганих хлопців; проблискові маяки та хімічні ліхтарики, щоб вказувати гелікоптеру зону висадки; кусачки для дроту, щоб пробиратись через загорожі. А ще я мав із собою мініатюрні пристрої (маячки) для встановлення зв’язку, які ми самі розробили: до пояса прикріплена портативна рація «Моторола» (у комплекті йшла гарнітура із навушниками та мікрофоном), щоб ми могли чути одне одного та перемовлятись на ходу; ніяка розвідка не могла втрутитись у нашу розмову.
У правій верхній кишені жилета – передавач для супутникової комунікації, розміром із звичайний стільниковий телефон, щоб я міг побалакати зі своїм босом. Чути бригадного генерала Діка Скольтеза, який очолював Об’єднане командування спеціальними операціями – ОКСО (Joint Special Operations Command, JSOC), і сидів у своєму Коригувальному центрі (Ops Center) Форт-Бреггу (Ft. Bragg), що в Північній Кароліні, було так само добре, наче він сидів у сусідній кімнаті, а не за три кілометри звідси.
Я розреготався. Настав час під’юджувати Скольтеза.
– Гей, генерале, я тут вам телефоную сказати, що виникло невеличке ускладнення і Діккі зараз cплющить на млинець.
Друга половина параплана обвисла, і він склався докупи. Капець. Які проблеми? Я відпрацьовував це разів вісімдесят, якщо не сто, під час тренувальних стрибків. Обрізавши стропи, я викинув уже непотрібного парашута геть і продовжив своє вільне падіння. Чотири з половиною кілометри із крейсерською швидкістю.
За п’ять секунд смикнув за кільце запасного парашута. Той почав гарно розкриватись, аж раптом склався вдвоє і здувся, як і основний. Безумне падіння по спіралі відновилося.
Більше парашутів у мене не було.
Голосно проклинаючи все на світі, я щосили сіпнув за стропи обома руками, намагаючись розкрити парашут на повну.
Я раптом абсолютно чітко усвідомив, як будь-хто перед смертю, що стрибнув із літака тринадцятим. Злий жарт для Діккі. Цього не повинно було статись. Там, унизу, – де я перетворюсь на пляцок кольору стиглої полуниці, – знаходились, як нам сказали, тридцять-сорок озброєних терористів, заручник та викрадена ядерна зброя.
Наш таємний напад із повітря мав бути кульмінацією після п’яти місяців неймовірно виснажливого тренування, яке доводило нас усіх до нестями, – вісімнадцять годин на добу, сім днів на тиждень. І цією круговертю у пітьмі я завдячував невичерпній мудрості Військово-морських сил США, що вирішили обрати саме мене для розробки, побудови, спорядження, тренування та очолювання Шостого загону «морських котиків», котрих я дотепер вважав найдієвішими в світі, неймовірно секретними антитерористичними силами спеціального призначення.
Адмірал Томас Гайвард особисто віддав мені наказ створити такий підрозділ після провальної операції щодо невдалого визволення американських заручників у Тегерані у квітні тисяча дев’ятсот вісімдесятого року. Адмірал тоді сказав мені безапеляційно: «Діку, ти не підведеш».
І я взяв його слова близько до серця. Шостий загін «морських котиків» тренувався так, як жоден інший, очікуючи на можливість показати скептичним флотським бюрократам та прискіпливим штабним пацюкам, які засідали у Вашингтоні, що Військово-морські сили США можуть ефективно боротись проти терористів. Виконуючи наказ адмірала Гайварда, я йшов навпростець та наступав не на один чийся болючий мозоль.
Досі мені все вдавалося. То все закінчиться ось так? Діккі розмажеться і пропустить усі веселощі, доки інші надиратимуть усім дупи та робитимуть собі ім’я?
Ще чого? Мені тільки сорок – зарано помирати. Я знову смикнув за стропи. Чорта лисого я на таке куплюсь.
Тільки не так. Тільки не через те, що мій неймовірно дорогий, вибраний особисто, майстерно вдосконалений, складений власними турботливими ручками, довбаний парашут не спрацював.
Я щосили тягнув за стропи.
Нарешті дві крайні секції з правого боку розправились та набрались повітря і падіння стало більш контрольованим. Обливаючись потом, я почав плавний спуск, описуючи в повітрі кола і, чіпляючись за підвісну систему, намагався з’ясувати, куди мене, в дідька, занесло.
А занесло мене аж на цілих п’ять кілометрів від берега – швидкість літака і вільне падіння змінили початкову траєкторію. Внизу виднівся пляж, тому, перевіривши компас та висотометр, я змінив напрямок польоту до заздалегідь підготовленої зони висадки площею десь двадцять вісім квадратних метрів – невеличкої злітно-посадочної смуги, вирізаної серед лісу десь за півкілометра до засідки терористів.
Ми вибрали це місце збору за допомогою високоякісного супутникового знімка, що прислало нам Агентство національної безпеки (AНБ), поки ми летіли до Норфолку.
Я знаходився на висоті трохи більше трьох кілометрів, і до місця приземлення лишалось подолати, за моїм припущенням, кілометрів десь шістнадцять. Під моїми ногами буруни накочувались на берег білими півмісяцями, фосфорично сяючи, розбігалися паралельними брижами. За морем тяглися джунглі. Наскільки я знав із розвідданих, ці порослі чагарником невисокі джунглі взагалі були досить поширеними на більшості островів Карибського моря та Латинської Америки. Дякувати Богу, що то був не тропічний ліс, з його зрадницькою високою кроною, який перетворював приземлення із парашутом на справжню гидоту. А якби то був тропічний ліс, то довелось би сідати на вузьку смужку пляжу чи, прибувши морем, добиратись із плавучої бази, яка під виглядом безневинного цивільного судна проходила б неподалік узбережжя, або ж взагалі висаджуватись на модифікованому малому гумовому надувному човні (IBS), який би разом із нами викинули з корабля чи літака з незначної висоти.
Я поглянув угору. Ні зірок, ні місяця. З парашутом тепер все було гаразд, і, судячи з напрямку вітру, я розраховував легко дістатися до зони висадки. Попереду залишалися іще двадцять хвилин планерування, тому я вирішив відкинутись та насолоджуватись польотом.
Вирішив, що заслужив. Фактор несподіванки, без сумніву, залишався на нашому боці. Судячи з усіх розвідданих, які ми отримали під час польоту зі Штатів, терористи нас не очікували.
Принаймні, не так швидко. Ось це і робило Шостий загін «морських котиків» особливим.
Наш загін був унікальним. Ця невелика, дуже мобільна команда швидкого реагування була натренована тільки на одне – вбивати терористів та рятувати заручників – і робили ми це найкраще, ніж будь-хто у світі. Жоден інший підрозділ не міг так само легко виринати з моря чи спускатися з небес.
Армійський підрозділ «Дельта», який займався порятунком заручників та перебував під командуванням мого давнього колеги та навіть, деякою мірою, суперника, полковника Чарлі Беквіта, добре працював. Але, попри це, підрозділ був завеликим, понад дві сотні спеців, і неповоротким, як той чортів слон. Мій же підрозділ налічував лише дев’яносто осіб, і подорожували ми майже порожняком, бо часто-густо до об’єкту ми добирались вплав з усім необхідним на собі.
Того вечора п’ятдесят шість «морських котиків» Шостого загону вистрибнули з парашутами з рамп двох С-130, «Геркулесів», що вилетіли із Норфолка, штат Вірджинія, за шість з половиною годин до висадки. Якщо парашут скрутився тільки у мене, то мої «котики» вже ось-ось дістануться зони висадки, планеруючи й утворюючи кільця по семеро. Перед самим приземленням, різко смикнувши за стропи, виконають «подушку», щоб уповільнитись (маневр, який виконується на парашуті типу «крило» для зменшення швидкості падіння перед приземленням. – Прим. перекл.). Тоді парашут тебе не потягне і не доведеться пикою орати землю.
У нормі я теж був би частиною цієї схеми, але я затримувався. Мені хотілося якомога швидше дістатися землі, тому я полетів до зони висадки по прямій. Наближаючись, почув лопотіння парашутів навколо мене і зрозумів, що команда, швидко долаючи відстань до землі, робить зиґзаґ для зменшення швидкості приземлення, а тоді, так само, як і на тренуванні, по крутій спіралі спуститься на землю. Що ж до мене, то я швидко падав з висоти і, не гальмуючи, як мав би, та не зробивши «подушку», врізався у деревце наприкінці оточеної чагарником смуги. Я навіть на помітив, звідки воно взялося. Я був на висоті, може, чотирьох із половиною метрів, а тоді… бам… фейсом об стовбур.
Було так боляче, що я одразу відчув, що ще живий.
Залишивши парашут у гіллі, я гепнувся об землю і тут же почав збирати команду.
Швиденько ми порахувались. Я радів. Усі дісталися зони висадки, не втративши нічого із спорядження. Зателефонувавши до ОКСО, я відзвітував, що із п’ятдесяти шести приземлились усі і ми готові вирушати.
Разом з Полом Хенлі, моїм заступником, старшим помічником командира «Шістки», якого я прозивав Пі-Ві, через його зачіску пажа, що робила його схожим на героя коміксів – Принца Веліента – ми поділили наших людей на чотири штурмові групи.
Я штурхнув Пола у плече: «Вирушаймо на полювання».
Тихо, колоною по одному вирушили ми на Південний Захід, звіряючи свій маршрут з картою Управління. Спілкувались, виключно мовою жестів спецзагонів, так само, як і десять років тому я – у В’єтнамі. Всі наші рухи були відпрацьовані у смертоносний балет – pas de mart, «па смерті», над яким ми працювали місяцями. Ніхто не говорив. І не було потреби. До цього часу я та Пі-Ві думали однаково. Саме його я першого обрав для шістки: кмітливий, енергійний, здібний молодий офіцер підрозділу «морських котиків», який на рівні із найкращими міг стрибати, стріляти та гуляти.
Окрім того, він, на відміну від мене, закінчив академію, що трохи піднімало авторитет Шостого загону «морських котиків» в очах штабних пацюків. Репутація кастової системи флоту США не поступалася жорсткістю будь-якій іншій у світі. Перше, що флотські офіцери роблять при зустрічі, так це видивляються, чи маєш на пальці перстень випускника Академії ВМС. Якщо так, то ласкаво просимо до клубу. Якщо ж ні – ти недоторканний.
Спочатку я теж належав до недоторканних – лише шрами прикрашали мої пальці. Але роботу свою я любив і виконував її надзвичайно добре. В деяких рідкісних випадках, включаючи мій, еліта флоту оцінює здібності не гірше, ніж прикраси.
Перевірив наручний годинник. Двадцять одна сімнадцять. Ми відстаємо від графіка на дві хвилини.
Наказ вирушати ми отримали двадцять сім годин тому. Від ОКСО. Попередня інформація була надто поверхневою: групка пуерториканських терористів, які звались «мачетерос», озброєна мачете, захопила летовище Національної гвардії, що знаходилося на околицях міста Сан-Хуан, та знищила літаків та обладнання на сорок мільйонів доларів.
Така історія мала б потрапити до газет.
Ще Об’єднане командування спеціальними операціями повідомило, що під час нападу «мачетерос» – зазвичай у радіоефірі терористів ми називаємо «Те», чи «танго», – взяли заручника та палету обладнання. Ну, про це, звісно, газети не повідомляли б. Думали, що там була і ядерна зброя. Певності не було. Не питайте, як можна не знати, чи пропала атомна бомба чи ні.
Це ж Військово-повітряні сили Сполучених Штатів, батьківщина сидінь для унітазу по шістсот доларів і кусачок по двісті.
Так от, мені сказали, «мачетерос» зуміли уникнути облави поліції, оминути дорожні застави, загони поліцейського спецназу SWAT і зникнути.
Але розвідка все-таки простежила за ними до В’єкеса, острівця точно на схід від Пуерто-Рико, де знаходився їхній потаємний тренувальний табір. І саме там вони перебували у цю хвилину.
Острів В’єкес я знав. Років двадцять тому тренувався на ньому сам як член Двадцять першого підводного диверсійного (Underwater Demolition Team 21). Якось дивно виходило, що купка терористів обере місце, яке так і кишить військовими США.
Окрім того, після стількох фальшивих тривог у мене виникла підозра, що це чергове відпрацювання операції, знову кричать «Вовк», так би мовити, чи реконструкція учбової ситуації у «реальному часі», відома як комплексне моделювання завдання. Дійсно, Дік Скольтез якось піднімав нас по тривозі, коли ми вже в повітрі по дорозі до «об’єкту» виявили, що це частина якоїсь довбаної військової гри, яку Об’єднане командування спеціальними операціями (ОКСО) розробило на основі справжніх подій, і нас намагаються переконати, що все відбувається насправді.
Б ули ми частиною чиєїсь гри чи ні, мені хотілося зіграти в цю гру. Ми вперше виконували настільки масове нічне десантування над позиціями ворога. І нам ніколи ще не доводилось узгоджувати стільки складових одночасно: таємне проникнення, захоплення об’єкта, визволення заручника та викрадення бомби, синхронізацію евакуації із зони висадки під вогнем – це серія надскладних завдань, котрі уже доводилось виконувати Шостому загону впродовж короткої історії свого існування.
Наказ про загальний збір надійшов за графіком. Кожен боєць Шостого загону завжди носив при собі пейджер, і, коли надходило повідомлення, за чотири години мав з’явитись у заздалегідь запланованому місці з усім своїм спорядженням.
На початковому етапі, поки збиралась команда, ми з Пі-Ві запросили боса, котрий спеціалізувався на проведенні спецоперацій, – Марко та Біг Мака – мастер-чиф петті-офіцера Шостого загону (Master Chief Petty Officer – вище військове звання старшинського складу ВМС США, – Прим. перекл.) і разом почали вибудовувати головну стратегічну лінію. Сержантський склад та всі рядові могли висловити свою думку, але остаточне рішення «так» чи «ні» в усьому залишалось за мною.
Ми від самого початку розуміли, що про морську операцію не могло бути й мови, бо висадка із плавучої бази займе надто багато часу. Отже, влаштуємо напад з повітря. Та й зважаючи на місце розташування табору терористів, значно легше спускатись по прямій, аніж висаджуватись із човнів кілометрів за дванадцять-сімнадцять до берега.
Перші розвіддані ми отримали від хлопця, якого я прозиватиму Перчиком, – колишнього підполковника морської піхоти, що працював консультантом з планування спецоперацій в Агентстві національної безпеки у форті Мед, штат Меріленд, і сидів у кімнаті на п’ятому чи шостому поверсі під землею. Та підземна кімнатка була ключовим вузлом всіх таємних та прихованих операцій, що проводилися по всьому світові, і мій друг сидів там, немов лисіючий Будда, стежачи та слухаючи, як усе те відбувається.
Називав я його Перчиком через його хобі: у внутрішньому дворику свого приміського будиночка у Меріленді він вирощував неймовірно пекучий тайський перець – кулінарний спадок його спецназівського минулого, ще з тих воєнних днів, з-за лінії фронту в Південно-Східній Азії. Чоловік належав до когорти тих чудесних колишніх військових лахмітників, котрі можуть дістати що завгодно і коли завгодно. У В’єтнамі він, імовірно, був саме таким типом, що спокійнісінько роздобуде пляшку елітного шотландського «Чівасу» чи ящик пива навіть на шостий день десятиденного патрулювання поза зеленою лінією, що розділяла ворогуючі сторони у Камбоджі. Тепер, коли він належав до надсекретної організації, для нього не було майже нічого неможливого, особливо, якщо у біді друг і якщо в друга є допуск – як у мене.
Від нього ми негайно отримали інформацію про тих покидьків, котра дозволяла нам накреслити основну стратегію, а саме – основні дані: хто вони, їхнє минуле, методи, якими вони діяли, їхні основні політичні та військові завдання. Щоб зробити висновок, нам не потрібно було багато часу: неприємні типи.
«Мачетерос» орудували ще з 1978 року. Невелика, гарно фінансована, чітко організована підпільна група ультранаціоналістів. На меті вони мали здійснення терористичної діяльності проти «колоніального імперіалізму Сполучених Штатів», як вони називали це у своїх «комюніке», поширюваних після їхніх численних терористичних нападів. Підготовку вони отримали у Східній Європі, завдяки КДБ, і свої смертоносні уроки засвоїли на «відмінно». «Мачетерос» вже спромоглися завдати кілька дієвих та смертельних атак. Шестеро пуерториканських поліцейських застрелено, а протягом чотирнадцяти місяців до їхньої теперішньої операції із засідок вбито двох американських моряків і поранено ще трьох американських військовослужбовців.
По годині нашої наради з’явився мій інструктор з парашутної підготовки, друг боцмана на прізвисько Близнюк Френк. І я швидко змалював йому ситуацію. Тоді вони разом із Пі-Ві, котрий належав до команди військово-морських десантників, почали розробляти детальний план таємного десантування п’ятдесяти шести бійців, зваживши на те, що їм буде необхідно планерувати кілометрів з п’ятнадцять, до того ж, враховуючи приблизну вагу спорядження на кожному солдаті, топографічні особливості острова В’єкес та ландшафт зони висадки.
Потім прибуло ще двоє чиф-петті офіцерів підрозділу «морських котиків» на псевдо Мустанг та Безпалий. Це були мої найкращі спеціалісти з підривних робіт; вони почали готувати вибухові пакети, щоб прибрати укріплення супротивника. Правда, на деякі їхні запитання відповіді в мене не було. Як-от:
– А в них міцні двері, Шкіпере? Дерев’яні чи металеві?
– Я вам хто, хай йому грець? Ясновидець?
З’єднався із всезнаючим Перчиком із підземелля Агентства національної безпеки.
– Перчику, Діккі на зв’язку. Можеш роздобути хоч якусь інформацію про товщину їхніх дверей та з якого матеріалу зроблені?
Той розреготався.
– Це найперше питання, яке ставить група «Дельта». Марцінку, ти довбаний придурок, не міг придумати щось оригінальніше?
Як мені подобалось, коли він так балакав.
– Я ж тебе, гівнюк, дістану!
Попросив його надіслати факсом знімок ворожої території – табору терористів, щоб Мустанг міг визначити приблизну потужність вибухового пристрою, який прибере двері, не зашкодивши заручникам усередині. Тим часом Безпалий (прозвали ми його так через кілька втрачених під час підривних робіт пальців) складав вибухівку, якою ми скористаємось, щоб знешкодити ядерний пристрій, якщо не зможемо забрати його з собою.
«Діку, «Чорний Дрізд» (Lockheed SR-71 «Blackbird» – надзвуковий літак-розвідник, – Прим. перекл.) вже готовий», – промовив Перчик. Дуже добре. Це означає, що розвідувальний літак SR-71 вже злетів і клац-клац-клацає своїми камерами на висоті двадцять п’ять з половиною тисяч метрів. Так високо його неможливо помітити неозброєним оком, навіть за допомогою переважної більшості біноклів. Мінімум за кілька годин ми матимемо фотографії. «І повну картинку матимемо за сім-вісім годин», – продовжував він.
«Повна картинка» – це дані з одного із «Кіхоул»-11 (Keyhole-11) – розвідувального супутника, яким керувало Агентство національної безпеки разом із ЦРУ та військовими.
«Гаразд, довбню. Тримай мене в курсі», – і кинув слухавку, перш ніж він встиг мене образити у відповідь.
Нарешті на службі з’явився наш експерт з комунікацій – я назвав його Амічі, на честь актора Дона Амічі, що виконував роль Грехема Белла у фільмі тридцятих років. Він почав встановлювати та налаштовувати супутникове ретрансляційне обладнання. Нам не дуже подобається працювати через оператора Шостого загону – надаємо перевагу обладнанню, яке дає змогу зв’язуватись напряму. Наші портативні телефони називались портативними дуплексними радіостанціями PSC-1, абревіатура, що мовою флоту розшифровується як «термінал портативного супутникового зв’язку».
Пі-Ві та я працювали на телефоні – узгоджували із Військово-повітряними силами час, коли вони зможуть підібрати «Шістку», заручників та бомбу своїм гвинтокрилом «Пейв Лоу» HH-53 (серія пошуково-рятувальних гвинтокрилів великого радіусу дії, – Прим. перекл.) із двадцятої ескадрильї військ спецпризначення, розташованої в східній частині Еглінської військової бази ВПС, що у штаті Флорида, який прибуде у Герлберт Філд (Hurlburt Field). Питання координації дій було надважливим: чотири «Пейв Лоу» (HH 53) потрібно було дозаправити у польоті за допомогою пари MC-130E (серія літаків, заснованих на С-130 «Геркулес», призначені для інфільтрації, ексфільтрації, поповнення запасів військ спеціального призначення та дозаправки у повітрі гелікоптерів (в основному) та конвертипланів. – Прим. перекл). Більше того, літаки не мали з’явитись зарано, бо видадуть наші позиції, а якщо запізняться – ми будемо вразливими на ворожій, смертельно небезпечній території. Підібравши нас на борт, віднесуть нас із В’єкесу на союзницький аеродром, що на головному острові, десь за одинадцять хвилин. А звідти на С-141 «Старліфтері», який прибуде із міста Чарльстона, штат Південна Кароліна, полетимо на CONUS – континентальну частину Сполучених Штатів.
Під вечір почала збиратися команда, підтягуючись з усіх кінців Вірджинія-Біч. Ми мали вигляд, як збіговисько нехлюїв. На флоті це називалось «видозмінені стандарти особистої гігієни», а в мене – просто хвостики, кульчики, борідки, вусики а-ля Фу Манчу, байкерські куртки, баскетбольні майки, футболки.
Машини та мікроавтобуси хлопців були набиті спорядженням під зав’язку та прикриті брезентом чи парусиною. Я купував їм тільки найкраще, починаючи з альпіністського спорядження та закінчуючи найдорожчими ребризерами для пірнання виробництва «Дрегер». І доки ми не встановили для кожного члена команди особисті контейнери для спорядження, на кожен виклик вони мусили тягти все з собою. Хтозна, що доведеться робити?
О другій дня ми посідали в літак. Хлопці на вигляд були змореними, але готовими на все, отож якомога зручніше влаштувались або на стропах для вантажу, що тяглись вздовж фюзеляжу, або розляглись на розкиданих по зачовганій підлозі матах. Наш психотерапевт Майк на прізвисько Психований походжав туди-сюди, перевіряючи, чи не було занадто стривожених. Від групи «Дельта» ми дізнались, що мати такого ПНБ, психотерапевта на борту, чудова ідея. В першу чергу через те, що ніхто не хоче, аби якийсь хворий на голову стрибав разом із командою. Майк знав цих людей, і я довіряв йому, і якби виникла якась проблема, я б дізнався про неї першим.
Як тільки ми піднімемось у повітря, я додумаю фінальні етапи плану, опираючись на дані та зображення, які згодом надійдуть зашифрованими по факсу. Ми з Пі-Ві знаходилися на різних бортах, але за потреби могли обмінятись інформацією та поговорити по захищеній телефонній лінії, або порадитись із Діком Скольтезом у Форт-Браггу, або ж набрати Перчика у його мерілендському підвалі.
По трапу я піднявся до кабіни пілота та через вітрове скло дивився, як темніє небо. Досить скоро нас дозаправлять: пара навантажених літаків-заправників КС-135 будуть летіти над нами на швидкості майже п’ятсот кілометрів за годину, поки пілоти підведуть наших «Геркулесів» до випущених шлангів, приєднаються і нам закачають пальне. Машинально я від’єднав обойму від своєї «Беретти» та вилущив один набій на долоню. Обойма, а насправді, всі набої, якими цієї ночі було оснащено Шостий загін, прийшли зі спеціального складу боєприпасів на нашій базі. Магазини до наших «Беретт» та пістолетів-кулеметів уже були заряджені. Прямо перед нашим вильотом на них був виданий дозвіл від ОКСО.
Щось було не так. Вага цього набою була меншою, ніж у виготовлених на замовлення набоїв, які я допомагав створювати. Я провів нігтем по тупому кінцю з виїмкою – залишилась подряпина. Біметалевий набій – знову довбані холості набої. Нас знову послали на кляте навчальне завдання.
Чорт забирай – адже мачетерос цілком справжні, то якого дідька не дозволити нам їх посікти? Ми добре спланували завдання, на достовірних розвідданих, та виконували все до найменшої деталі. То якого дідька не дати нам зробити те, для чого ми тренувались? П’ятнадцять років тому, у В’єтнамі, я на власні очі побачив, що «морські котики» роблять найкраще – полюють на людей та вбивають їх. Але навіть у В’єтнамі система не дозволяла мені знищувати стільки ворогів, скільки мені хотілось. З часів В’єтнаму мені на давали можливості виконувати подібну роботу – доки не наказали створити цю команду, пообіцявши, що нашим єдиним завданням стане полювання на інших чоловіків та їхнє знищення.
Знову система взялася за старе. А ми були готові. Боєздатні. Смертоносні. То якого біса нас не використовували? Я ніколи не вважав «морських котиків» стратегічною зброєю – такими собі дорогими іграшками, що зберігаються в арсеналі лише для залякування, але ніколи не застосовуються. «Морські котики» – це тактична зброя. Ми хотіли, щоб нас відправляли на завдання. Ми прагнули налітати зненацька, наскакувати, стріляти та захоплювати здобич. Адже саме цих чудових смертоносних навичок і очікують від «морських котиків». Я вже почав було вірити, що нам, нарешті, випала нагода їх продемонструвати.
Але набій на моїй долоні свідчив про протилежне.
Розлючений, я кинувся до рації, щоб по захищеному каналу розказати Полу, що наше командування в черговий раз використало нас у одній із своїх ігор. Спустившись до половини трапу я зупинився. У Діккі з’явилась краща ідея. Можна розіграти цю невеличку партію, так, ніби я ні про що не підозрюю, і перетворити її на свою власну військову гру.
У будь-якому разі, запитань без відповіді у мене було набагато більше, ніж у ОКСО. На кшталт – як себе проявлять мої хлопці при виконанні серії складних завдань? Всі вони здібні, але котрий із них стане просто неперевершеним під тиском необхідності дотримуватись щільного бойового графіка? Чи зрозуміє хтось із них, що все відбувається не насправді, і як вони відреагують на це?
Я хотів дізнатись, кому з них я зможу віддати наказ і він буде виконаний, навіть якщо це означатиме неминучу смерть. Бути гарматним м’ясом – теж частина завдання. Кожен, хто з власної волі вступив до Шостого загону, знав, що може не повернутись, починаючи з мене і закінчуючи наймолодшим пацаном у команді. І ось випала можливість випробувати те рішення – побачити, хто з них налаштований серйозно, а хто відступиться в останній момент.
Так, чи інакше, саме в цьому полягала суть Шостого загону – рішучість намірів. Так, звичайно, довбана технологія війни майже виходила за межі розуміння – вже не тільки дозаправка у повітрі чи високотехнічні супутники, а й мікроімпульсні передавачі електронних даних та стелс-літаки і сотні мільйонів доларів, вкладених у техноіграшки – переносні ракети з лазерним наведенням, протитанкові кулемети, які керуються комп’ютерами, «розумні» бомби з тепловізійним наведенням та ціла колекція зброї, яка, за словами вилупків із Пентагону, має свій власний розум.
Тепер можна сидіти у винищувачі, натискати на кнопку випуску ракети і знищувати ворога за тридцять, сорок, п’ятдесят кілометрів за межею видимості, спостерігаючи на екрані, як його літак вибухне. Точно як у відеоіграх, у які бавляться мої діти.
Та все ж, після всієї маячні, комп’ютерів та ігор, залишалось одне дуже просте питання, котре уособлював цей набій у мене на долоні. Чи зможе хтось із моїх хлопців поглянути в очі іншій людині, а тоді, натиснувши на гачок, убити її, не вагаючись ні на мить?
У В’єтнамі я з’ясував у бою, хто може вбивати, а хто – ні. Але то було п’ятнадцять років тому. До того ж, понад половину «котиків» «Шістки» взагалі не бували у збройних сутичках. Тому зоставався лише один спосіб дізнатись, хто натисне на гачок, а хто заклякне на місці, хто впорається із завданням, а хто – ні. Операцію треба довести до кінця. Зрештою, війна – це не приставка «Нінтендо». Війна – це не технології чи іграшки. Війна – це вбивство.

ГЛАВА ДРУГА

Енсін Індіанець Джю подав нам сигнал рукою. (Тут гра слів – Індіанець Джо є героєм «Тома Сойєра», а Джю (Jew) означає єврей; енсін є офіцерськім званням у ВМС США, приблизно відповідає званню мічмана на флоті або прапорщика в армії, але на посаді найнижчого офіцерського чину. – Прим. перекл ). Він був наполовину індіанцем із племені якіма, наполовину – евреєм із Брукліна. Звідси його прізвисько. Я полюбляв жартувати над тим, що він ще змалку навчився вправно ловити лосося гарпуном у річці Колумбія та коптити його, але так і не втямив де б знайти булку та намастити її сиром.
Поглянувши у темінь, я ледь розгледів у хащах його розфарбоване маскувальними смугами обличчя та плямистий камуфляж. Але ще раніше я розгледів, як він підняв руку, показуючи долоню. Тепер він стиснув її в кулак. Попереду ворог. Я рухався повільно і спокійно. Автомат у руці. Ми пройшли близько 500 метрів, спричинивши до дідька більше шуму, ніж мені того хотілося. Якби у поганих хлопців були дозори, або ж вони скористалися електронними датчиками, вони б уже знали про нас. На жаль, ми ще не мали можливості відпрацювати наступ великими групами. Зазвичай «морські котики» діяли групами по сім чи загонами, що складалися із чотирнадцяти бійців. Чесно кажучи, я почувався непевно, тому що ми мали переміщатися набагато більшою групою і спричиняти цим скупченням стільки шуму. Але зараз вже нічого не поробиш. Однак, радувало те, що нас досі не помітили.
Я порівнявся з Джю і присів поруч із ним. Він був одним із моїх найкращих людей – колишній строковик, чия здатність швидко вчитися була безмежною. Джю уособлював майбутнє сил спеціального призначення флоту, спецназу – по-нашому (у США вживають узагальнене Navy Special Warfare, чи SpecWar на фаховому жаргоні ВМФ. – Прим. перекл.). Він був великим, кмітливим, міцним і занадто вродливим, для своєї ж користі; та надзвичайно вправним і винахідливим у смертоносному ремеслі.
Я дістав свої окуляри нічного бачення і поглянув навколо. Темрява навкруги стала в осцилоскопі зеленою, листя дерев потемніло на яскравому фоні. Метрів за шістдесят бовваніла сітчаста загорожа висотою зо два з половиною метрів, вгорі – ще й шапка зкрученого колючого дроту. За огорожею знаходилися два складські приміщення та ще три одноповерхові будівлі барачного типу. Там не було ніякого освітлення – тим краще. Двір був захаращений, що давало нам достатньо прикриття, за яким можна діяти. Місце мало такий самий вигляд, як на супутниковому знімку, що лежав складеним у моїй кишені.
Ж естами показую Джю людину з рушницею:
– Є вартові?
Він похитав головою: – Ні.
– ОК, – показав я випрямленим догори великим пальцем. Потім, вказуючи на Джю, зобразив вказівним та середнім пальцями, ніби щось розрізаю, а тоді – ніби визираю.
Він кивнув. Так, він проріже дріт та зробить швидку розвідвилазку. А ми зачекаємо.
Джю поповз уперед повільними відтренованими рухами і, прослизнувши в чагарник, розчинився у ньому. Як і більшість моїх хлопців, він почувався у джунглях, як у себе вдома. Занадто молодий, щоб застати війну у В’єтнамі, що закінчилася до початку його військового життя, він, тим не менш, добре адаптувався до навчання «котиків» у Панамі та Флориді і зарекомендував себе одним із найкращих розвідників у команді.
Те, що він був енсіном, не мало значення. В Шостому загоні офіцери і рядові були взаємозамінні. Для нас не існувало поділу на касти.
Я повернувся і зробив знак людям лягти. Вони зникли в темряві. Тоді й собі ліг на спину і втупивя в небо, прислухаючись, щоб розрізнити будь-які незвичайні звуки. Не почув нічого.
Тиша була заспокійливою. Було чутно лише звуки, притаманні джунглям – дзижчання комах, цвірінькання птахів та звуки іншої живності, що жила своїм звичайним життям. Я розчавив щось маленьке, крилате й гостре, що вирішило оселитися в моєму вусі. Час тягнувся.
Джю повернувся.
– Нічого особливого, Шкіпере, – прошепотів він. – По другому периметру є ще одна огорожа з колючого дроту біля тих бараків.
Він вказав на південний захід:
– І склади на схід від бараків, просто як на знімку. Я чув якийсь шум, – може вони пивце холодне попивають.
Я штовхнув його ліктем:
– Гарна робота.
Витягнувши з кишені супутниковий знімок, я прикликав рукою Пі-Ві і лейтенанта, якого звав Хом’яком, тому що його обличчя з широкими щелепами нагадувало білку, що напхала за щоки жолудів. Ми втрьох скупчилися над зображенням, котре я освітлював червоним світлом від ліхтарика-олівця. Я показав їм, що вони мали зробити. Вони кивнули і жестом підтвердили: все гаразд.
Я накреслив рукою круги в повітрі: «Приступаймо до роботи!»
Ми підемо чотирма загонами, по чотирнадцять бійців у кожному. Пі-Ві – на південь із двома з них, щоб обійти по периметру і прорізати огорожу якомога ближче до бараків. Він поведе один із своїх загонів і зайде на територію складів, де, як ми вважали, знаходився заручник. Хом’як поведе свій загін, щоб знешкодити тих, хто в бараках.
Я зі своїм взводом мав захопити склад, у якому знаходилась ядерна боєголовка. Мій взвод, поділений на два відділення (екіпажі катерів по сім чоловік), буде діяти на флангах. Вони зметуть будь-кого з поганців, що стануть між нами і воротами. Коли ми будемо відходити, ці групи повинні будуть приєднатися до загону Хом’яка, що блокуватиме ворога, прикриваючи наш відхід на північний схід, назад до зони посадки гелікоптера.
Я одягнув навушники, зафіксувавши їх легкою в’язаною шапочкою. Після цього приладнав телефон гарнітури, щоб він комфортно сидів у лівому вусі, та прилаштував тонкий мікрофон на бороді так, щоб він опинився під нижньою губою. Тоді спустив провід ззаду по шиї, просунув його через отвір у сорочці і приєднав до рації. Я на мить увімкнув мікрофона та двічі промовив «раз-раз», що означало підтвердження радіозв’язку. Зразу ж почув, як Пі-Ві зробив те ж саме, а потім Хом’як та Джю. Ми всі були на своїх позиціях, готові виступити. І якщо погані хлопці увімкнули сканери, ми не дали їм шансу багато чого побачити. Принаймні, поки що.
Я махнув рукою вліво, а потім вправо. «Морські котики» заховалися в тіні. Я рушив уперед, тим самим шляхом, що і Джю, поки не добрався до сітки. Знайшовши отвір, зроблений Джю, я взяв кусачки, трохи збільшив отвір та просунувся крізь нього.
Після того, як ми перелізли по той бік огорожі, я заховався за кущем, надів окуляри нічного бачення і щільно затягнув пасок на потилиці. Мені не подобалось носити їх постійно, бо вони звужують поле зору під час руху. Крім того, вони роблять верхню частину твого тіла важчою, що ускладнює здатність тримати рівновагу, але зараз, коли потрібно буде вести спостереження в неосвітленій будівлі, вони нададуть мені суттєву перевагу.
Роззирнувся. Чисто. Я почав просуватися вперед. Притис автомата до грудей, беззвучно просуваючись від дерева до дерева, намагаючись якомога ефективніше використовувати природне прикриття, лише земля рипіла піді мною. Я перевірив периметр. Чисто – нічого.
Не побачив ніяких дул, що стирчать з даху, ніяких ознак життя взагалі. Мені це подобалось.
На відстані близько п’ятнадцяти метрів від складів я перевів запобіжник свого MP5 на стрільбу довгими чергами і навприсядки побіг до шлакобетонної стіни.
Будівля була близько сорока п’яти метрів завдовжки та двадцяти метрів завширшки, мала дах із гофрованих металічних листів, які лежали на відкритих сталевих балках, що не перешкоджали руху повітря у тропічній спеці. Центральний та чорний входи були закриті важкими, металевими багатосеґментними розсувними дверима, завширшки чотири з половиною метри. Збоку був критий ґанок із двома сходинками та металеві двері з віконцем, що вели до якогось офісного приміщення. Всередині горіло світло. Обабіч дверей були вікна. У вікні, що ліворуч, хрипів встановлений іржавий кондиціонер, з якого повільно і стало крапала вода у велику калюжу. Я зрозумів, що кондиціонер був увімкнений вже протягом тривалого часу.
Я пробрався уздовж задньої стіни складу і озирнувся. Озирнувся – навкруги все було спокійно. Нічого. Почував себе крадієм, – ні, це було навіть краще, ніж красти. Я повільно просувався до великих розсувних дверей, долаючи пару сантиметрів за раз, щоб не робити ніякого шуму. Між сегментами була вузенька щілина. Повільно-повільно, ніби равлик, я наблизився і подивився крізь неї. Наскільки мені було відомо, терористи всередині також мали окуляри нічного бачення, і не хотілося б, щоб вони почали зі мною свою гру.
Я зачекав, поки очі пристосуються до внутрішнього освітлення. Всередині було досить тихо. Орім двохсотлітрових бочок під лівою від мене стіною та легкої, три чверті тонни, вантажівки, схожої на військову, припаркованої до рейкових дверей навпроти, склад був майже порожній. Вздовж зовнішньої стіни було риштування, майже три метри заввишки, що закінчувалось приблизно на два метри нижче вентиляційного отвору між верхом стіни та дахом.
На піддоні біля дверей, під якими виднілась смужка світла, стояв дерев’яний ящик, розмірами схожий на той, в якому була доставлена дев’ятсоткілограмова бомба. Це, напевне, і була та ядерна боєголовка.
Але щось було... неправильно. Занадто тихо. Щоб краще роздивитися, я притиснувся до твердої землі. Неможливо, щоб вони залишили таку цінність без охорони, хіба що вони не знали, що захопили.
Ні. Це пастка. Напевне, пастка. Я почав чекати. Розробляти. Планувати. Тихо сміявся з тих йолопів. Це була гра в терпіння. Це все зводилось до терпіння. Хто почне перший – я чи вони?
Я знав, що вони були там. Відчував їх. Майже чув їхній запах. Контролював дихання. Я сповільнив усі свої системи так само, як робив тоді, коли проходив підводну диверсійну підготовку, коли виявив, що можу сидіти до трьох з половиною хвилин на дні гавані Норфолк.
Інструктори... Ох, ці інструктори, трясця їхній матері, – їм подобалось, коли я грав у цю гру з ними.
Щоб відпрацювати вправу «Втеча» вони змусили нас грати в хованки. Кинули у воду та пустили катери навздогін. Схоже було на стрілянину по рибі у діжці, – неможливо пливти так швидко, щоб втекти від човнів із прожекторами, а треба ж іще підніматися на поверхню за повітрям. Щоб зробити випробування цікавішим (і для надання нам додаткового стимулу), інструктори, зазвичай, вибивали усе лайно з невдахи, якому не пощастило втекти, а вони були кремезними сучими синами.
Тож я їх обдурив. Саме це було завданням тренування. Я відірвався від них, гребучи щосили до причалу порома Кіптопік-Норфолк, поки не опинився на протилежному боці причалу, так, щоб пором проходив між ними та мною.
Все залежало від того, наскільки точно я зможу розрахувати час. Я зачекав, поки пором достатньо наблизиться і зчинив галас у воді. А потрапивши в світло їх прожекторів, – пірнув. Я проплив під водою близько тридцяти метрів у напрямку до причалу і, поки пором причалював, ковтав бруд, сидячи на дні та тримаючись за слизькі, брудні палі, а в двох з половиною метрах над моєю головою шумно розрізав воду великий гвинт – «чанка-чанка-чанка»... Потім я вибрався з води і озирнувся, чи немає неподалік інструкторів. Їх не було. Тоді, знявши маску і ласти, забрався по лівому борту корми на пором, викрав у роздягальні робочий одяг когось із механіків і вийшов просто на пристань. Ніхто не помітив моїх босих ніг.
Майже півгодини я милувався тим, як вони гасали вздовж і впоперек гавані, шукаючи мене. Тоді неспішно пішов з пристані, купив кварту пива на ті дрібняки, що знайшов у одязі, повернувся і випив майже все, стоячи біля причалу. Коли відчув, що вже повністю готовий, я свиснув і помахав їм рукою. У них на очах я допив залишки напою і жбурнув пляшку в воду. Ох, як це їм сподобалося. Не знаю, від чого вони більше скаженіли – від того, що я втік від них, чи від того, що купив пива і не поділився з ними.
Щось заворушилося! Там, за бочками. Я став чекати. Пильно подивився на вантажівку. Там теж щось було. Один або два чоловіки, – дула висовувалися над заднім бортом. Мабуть, M-16. З оптикою для ближнього бою? Можливо.
За дверима я почув якійсь шурхіт. Щось незначне – чи то нога ковзнула по підлозі чи рушниця по дверях.
Я завмер. Перестав дихати. В голові чулося: «Чанка-чанка-чанка...» Почекаємо цих гівнюків, поки вони вийдуть.
Тільки через кілька хвилин я повернувся тим же шляхом, яким прийшов. Обережно, сантиметр за сантиметром, намагаючись не залишати слідів. Обійшовши склад збоку, знов озирнувся на всі боки. Скрізь і досі було чисто. Я прослизнув уздовж стіни до вікна з кондиціонером, пройшов під ним, обігнув Ґанок із двома східцями, зняв окуляри нічного бачення й почекав, поки мої очі пристосувалися до темряви. Тоді я спробував зазирнути всередину.
Темношкірий чоловік середнього віку у просторій футболці з короткими рукавами і засмальцьованих штанях кольору хакі сидів за столом навпроти мене. У нього на голові були пластикові захисні стрілецькі окуляри – підробка «Memorex» – і щось завзято писав огризком олівця в записнику, водночас його товсті губи ворушились, допомагаючи формулювати запис.
Біля лівого ліктя стояла запітніла пляшка пива «Bud», а поряд із нею – автоматичний пістолет з воронованої сталі сорок п’ятого калібру. Піднявши очі від паперу, він провів рукою по своєму рідкому кучерявому сивому волоссю. Широке обличчя. Зламаний надто багато разів ніс. Вузькі, з жовтизною очі. Може років з п’ятдесят п’ять чи близько того. Його сильним, робітничим рукам певно було не дуже зручно вправлятися з олівцем.
Я присів навпочіпки і відступив під прикриття кущів, де залишив загін. На короткій нараді я повідомив командирам груп про засідку. Всі мали прилади нічного бачення. Вони повинні були атакувати обоє дверей з протилежних сторін складу одночасно, але працювати на протилежних лініях вогню, щоби не підстрелити один одного. Перша група буде стріляти ліворуч і вгору, по вантажівці і по проходу вздовж стіни, а друга навпаки – праворуч і донизу, по бочках з мастилом і по протилежному проходу. Я подбаю про чоловіка в конторі і вийду на бомбу.
Я натиснув кнопку передачі сигналу на модулі дистанційного керування рацією, який був прикріплений до мого жилету. Радіо можна використовувати, вмикаючи та вимикаючи передачу сигналу або в режимі безперервної трансляції.
– Перший готовий, – прошепотів я.
В навушнику почувся голос Пі-Ві:
– Другий готовий. – Група визволення заручника на позиції.
– Третій готовий, – вигукнув Хом’як. Це відповідальні за бараки.
– Четвертий готовий. – Команда прикриття Джю напоготові.
Я подивився на годинник. Ми були на землі сорок сім хвилин. Запланована тривалість операції була дев’яносто хвилин, а це означало, що наші гвинтокрили, дозаправлені пальним, вже в повітрі, і їм залишилось трохи менше сорока п’яти хвилин до посадки. Це надавало нам невеликий, але достатній запас часу у разі помилки.
Я увімкнув рацію:
– Шість хвилин. Тоді йдемо. – Вдосталь часу, щоб приготуватися.
Подавши сигнал рукою, я став спостерігати, як групи виходять на позиції. Вони знали свою справу. Всі стали чудовими стрільцями за останні п’ять місяців. У Шостому загоні «морських котиків» ми не тренувалися з мішенями так, як це передбачалося за інструкцією. Ми використовували облікові картки розміром сім на дванадцять сантиметрів, приклеєні до силуетів. Треба було влучити в картку подвійним дотиком, тобто серією з двох швидких пострілів, – чи то з сяючого з нержавіючої сталі пістолета Сміт енд Вессон «Магнум» калібру 9 мм (Smith & Wesson 357 Magnum), виринаючи з води, чи то з «Беретти», вдираючись через люк захопленого терористами літака.
Ми вели вогонь, цілячись як з правої, так і з лівої руки, тримаючи зброю як однією, так і обома руками. Насправді, мені було однаково, яким чином мої люди стріляли, аби лише щоразу вони могли знищити по кілька несамовитих убивць. «Котикам» не було потреби зосереджуватись на тому, під яким карколомним кутом відкривати вогонь, чи цілитись у голову. Такі трюки притаманні лише кінофільмам, але не Шостому загону.
Ми використовували зброю великого калібру, щоб напевне рознести терористів ущент, куди б не влучили. Голова, груди, рука, нога – не мало значення. В снайперській стрільбі – на відстані 600-800 метрів – ми все ще трохи відставали від еталону. Але в цілому, мої стрільці були кращими ніж будь-хто у світі, включаючи занадто розрекламованих «пістолерос» із загону «Дельта».
Я знав, що Пі-Ві на позиції. Шестеро його снайперів приберуть поганців, котрі утримують заручника, а решта – знешкодять терористів. У Пі-Ві було двоє медиків у загоні на випадок, якщо заручника поранено або травмовано. Обидві групи Хом’яка займуться бараками, якщо тери всередині почнуть нервуватися. Мої хлопці мали трохи складніше завдання. Вони повинні були закласти вибухівку і підірвати двері, та під прикриттям темряви розбити поганців у засідці, в той час як я мав проникнути в офісне приміщення, щоб витягти заручника. Після цього ми повинні були знайти спосіб, як доправити бомбу в зону посадки або знешкодити її.
Цифри на таймері мого годинника показували відлік часу. Минула хвилина і сорок секунд. Я розташувався прямо під кондиціонером. Холодна вода з нього капала мені на плече. Відчуття було приємне. Я уявив собі терориста за столом і те, як вистрелю йому у груди. «Беретта» в моїй руці була напоготові. У навушнику я чув дихання Пі-Ві, Хом’яка та Індіанця Джю в ефірі. Можливо, вони мене також чули.
Хвилина і п’ятдесят секунд. Ще чотири хвилини і десять секунд до вогневого контакту.
Раптом у північно-західному секторі знялася стрілянина з автоматичної зброї.
Водночас я почув голос Пі-Ві:
– Чорт! Контакт передчасний! Контакт передчасний, всі вперед!
Не можна було гаяти часу. Я піднявся, підійшов і гупнув у двері під ручкою.
Вони розчахнулися всередину. Темношкірий чоловік у футболці вже стояв з пістолетом у руці. Я ввійшов навприсядки, тримаючи «Беретту» обома руками. Перш, ніж він встиг зреагувати, я випустив шість куль йому у груди, я вистрелив так швидко, що це прозвучало так, ніби я стріляв із дев’ятиміліметрового кулемета.
Кулі відкинули його до стіни. Пістолет вилетів у нього з руки. На його грудях з’явилась і враз почала розповзатися темна пляма. Я викинув порожній магазин та вставив запасний у вкриту гумою рукоятку «Беретти», витягнувши його з тримача, закріпленого на правому зап’ястку.
Я визирнув, бо почув, як за офісним приміщенням пролунали один за одним два вибухи. Інші дві групи почали діяти.
Я схопив записник і став похапцем шукати документи. В одному з ящиків стола я знайшов три жовтих конверти, я взяв їх також, скрутив у трубочку і запхав у спеціально призначену для подібних знахідок кишеню. Пострілом у лампу загасив світло в приміщенні, щоб призвичаїтись до окулярів нічного бачення. Витягнувши супутниковий комунікатор, повідомив ОКСО, що ми почали діяти раніше, тож потрібно прискорити наше повернення. Чотири хвилини, можливо, здається не так вже й багато часу, але в небезпечній зоні посадки це – вічність.
Я начепив окуляри нічного бачення і прослизнув через двері на склад. Пістолет був у правій руці. У вушному гучномовці почув сильне тріскотіння автоматних черг та ще почув, як услід зареготав Хом’як:
– Та закінчуйте вже з тими вилупками!
Двері з обох боків складського приміщення – з фасаду та чорного входу – були підірвані, і геть усе всередині було заповнене непрозорою білою імлою від димових гранат. Я чув, як наші хлопці працюють по приміщенню та звучить стакато, наче від циркулярної пилки – зворотній вогонь з M-16.
Було легко розрізнити звуки стрілянини з обох боків. «Морські котики» стріляли зі своїх MP-5 контрольованими, короткими чергами з трьох пострілів. Вилупки могли випустити весь магазин за раз.
Я підповз до палети і поліз лівою рукою в кишеню жилета за пристроєм для вимірювання радіоактивного випромінювання. Позаду відчув якийсь рух, і це не був хтось із наших. Я повернувся і вистрілив у тінь серед диму, потім перекинувся назад до палети.
Індикатор показував – що б не знаходилось усередині ящика, воно випромінювало підвищену радіацію.
Пролунав голос Пі-Ві:
– Заручник звільнений. Живий і здоровий.
– Добре. Хом’яче, усе гаразд?
– Зв’яжусь пізніше.
– Джю?
– Все добре.
Зліва я почув, як Безпалий, командир групи «Альфа», голосно крикнув:
– Зі сторони «Альфи» все чисто.
З протилежного кінця складу пролунала ще одна довга черга з М-16, а тоді ще шість швидких пострілів з «Беретти», потім – тиша. Близнюк Ларрі, командир групи «Браво», доповів:
– Зі сторони «Браво» – чисто.
Я зняв окуляри нічного бачення і сховав їх назад.
– Є втрати?
– Не в нас, бос, – відповів Ларрі.
– Пі-Ві?
– Нє-а.
– Хом’яче?
– Нікого.
– Джю?
– Ми ще не були задіяні, командире.
– Ви не будете розчаровані.
Глянув на таймер. Сім хвилин десять секунд. Я дістав із жилета пристрій для супутникового зв’язку:
– Це Шістка, – у всіх усе чисто. Заручник і пакет під контролем. Без утрат, окрім тих мерзотників.
І все тому, що ми всі стріляли холостими, але, незважаючи на це, мої хлопці зробили до біса гарну роботу. Я підвівся, розганяючи руками непроглядний білий дим, котрий все ще заповнював більшу частина складу, і поклав пістолет у кобуру.
– Нікому не траплявся на очі вентилятор, щоб вигнати звідси цей дим? Давайте пошукаємо!
Я ляснув по дерев’яному ящику та покликав Близнюка Ларрі:
– Хтось має змусити вантажівку завестись. Треба завантажити цю чортову штуку в неї та забиратися геть.
– Так точно, командире.
– Пі-Ві...
– Так, бос.
– Скільки за розрахунком треба часу, щоб дістатися до зони посадки?
– Заручник доволі слабкий. Ми повинні будемо його звідси нести. Коли ми прибули, «тери» якраз обробляли його – нічого серйозного, просто залякування, але він не звиклий до цього. Я буду готовий іти через шість чи сім хвилин.
– Тебе зрозумів. Хом’яче?
– Спостерігається деяка активність ворога. Я розберуся з цим і відійду хвилин через чотири-п’ять. Отримали чимало розвідданих, командире.
– Ось це я радий чути. – Нарешті почулося ревіння двигуна – це Близнюк Ларрі завів вантажівку. – Мушу йти. Побачимось в зоні посадки.
Нарешті дим у приміщенні розвіявся.
– Хто-небудь, знайдіть дві дошки чи труби! Зрушимо з місця цю штуку.
Я знову подивився на годинник: пройшло шістдесят три хвилини. Двадцять сім хвилин до того, як сядуть вертольоти.
Боже, як швидко летить час, коли розважаєшся.
Ми вставили три рейки під ящик. За кожну рейку взялися по чотири чоловіки, ще двоє будуть пильнувати. Я показав їм вимірювач радіації. Всі побачили, як індикатор перемістився в червону зону.
– Це лайно всередині радіоактивне. Так що, тому телепню, який примудриться випустити це з рук, буде непереливки. На рахунок три, разом, підіймаймо.
Це нагадувало вправи з вагами, але було легше. Середня маса штанги в жимі лежачи у Шостому загоні була майже 180 кілограмів. Тож, дванадцять «котиків» було навіть забагато, щоб підняти ящика, трохи важчого за тону, але я хотів, щоб всі долучилися до роботи.
Я спостерігав за тим, як вони завантажують, та розглядав знімок, зроблений з літака-розвідника. Червоним олівцем відмітив маршрут відходу. Це було нерозумно. А якщо я впіймаю кулю і погані хлопці знайдуть схему в моїй кишені? Я почав терти картинку об одяг, поки червона лінія не зникла. Я ж знав, куди ми йдемо.
Близнюк Ларрі вів вантажівку, згорнувши балаклаву на шиї і відкривши свою криву, непохитну посмішку на вусатому обличчі. Я опустив дверне скло з пасажирської сторони і вказував напрямок. Коли ми дісталися до воріт, я побачив Мустанга, котрий тільки-но зрізав навісні замки. Він махнув нам рукою, щоб ми проїжджали і в ту ж мить почулися постріли з боку бараків.
– Не зупиняйся.
Хвилин за десять ми дісталися до зони посадки і зупинилися. Залишивши машину на узбіччі старої під’їзної колії, облаштували периметр і стали чекати. Приблизно через п’ять хвилин прибув взвод Пі-Ві. Він і один з петті-офіцерів підтримували худого літнього чоловіка із сивим волоссям. Заручник був у брудній білій сорочці, забруднених сірих штанях та мав окуляри у важкій оправі з гнучким ремінцем, щоб краще трималися на голові. Я підійшов і потиснув йому руку:
– З вами все гаразд, сер?
Він кивнув:
– Почуваюся трохи слабким, командире.
Говорив з сильним німецьким акцентом. Цікаво, де вони його знайшли? Втім, це не мало значення. Я почав грати роль, так, ніби не знав, що ми всі дотримуємося сценарію.
– Німець?
– Так. Спасибі, що прийшли за мною.
Я театрально вклонився в стилі «Трьох мушкетерів»:
– Командир Отто фон Піффле до фаших послуг, – сказав я з вимовою, яку почув у голлівудського режисера з Австрії Отто Премінгера. – То було феліке для мене задофолєння приходити фас рятувати, бо вони мают способи змузити фас ховорити, фи розуміти.
Заручник витріщив очі.
Пі-Ві швидко, ніби строчив з кулемета, заговорив німецькою. Він вивчив її під час свого двадцятишестимісячного перебування в Кампфшвімеркомпані (Kampfschwimmerkompanie); це підрозділ бойових плавців, що були західнонімецьким аналогом американських «морських котиків». Заручник розсміявся.
– Що ти йому сказав?
– Я сказав, що таким чином командир хотів висловити свою радість від того, що з паном все гаразд. Потім ще додав, що Ви не такий дурний чи огидний, як може здатися на перший погляд.
Дві групи Пі-Ві посилили периметр. Годинник показував, що залишилось дев’ять хвилин до прибуття гвинтокрилів. Швидким кроком з’явився Хом’як та його дві групи. Четверо чи п’ятеро бійців несли на плечах коробки.
– Подарунки з розвідданими, – сказав Хом’як. – Інформація різного роду – плани, карти, квитанції. І схеми – бази в Пуерто-Рико, і на материку, також. Засранцям з DIA (Defense Іntellіgence Agency – Агентство військової розвідки США. – Прим. перекл.) буде чим зайнятися.
Я награно віддав честь Хом’яку і сказав:
– Як же я люблю, коли ви робите тих засранців щасливими, лейтенанте. Тоді вони не лізуть мені на спину.
Хом’як хвацько козирнув у відповідь.
– Звертайтесь у будь-який час, завше радий.
Позаду нас почулася стрілянина з автоматів.
– Будьте обережні там! – вигукнув я. – Тепер не час втрачати людей.
Я зібрався запустити сигнальну ракету, щоб скерувати гвинтокрили, але вирішив, що нерозумно було б показувати тим, хто стріляє, де саме ми знаходимось.
З чагарника на протилежному боці галявини з’явився Джю. Я махнув йому рукою.
– Джю, що трапилось?
– У них, мабуть, було більше людей, ніж ми думали. Або деякі з тих, кого ми завалили, піднялися й пішли. Ми опинились під вогнем.
Малий – молодець. Він мав рацію щодо терористів, які піднялися і пішли, тоді як не міг знати про це. Я занепокоєно подивився на нього.
– Хто-небудь постраждав?
Джю кивнув.
– Двоє – нічого серйозного. Один розтягнув сухожилля в щиколотці на дорозі, а інший натрапив у темряві на кущі з шипами.
– Просто не дайте «терам» наблизитись, поки сюди не прибудуть гвинтокрили.
– Так точно, командире. – Джю знову зник у джунглях.
Настав час освітлювати зону посадки. Ми встановили шість білих та три червоні проблискові маячки. Щоб спрямувати гелікоптери безпосередньо в зону посадки, ми використали зелені хімічні неонові ліхтарі.
Стрілянину було чутно все ближче. Я з тривогою поглянув у небо. Чортові льотчики, мабуть знов каву п’ють. Ось так вони й працюють майже весь час, як водії рейсових автобусів. Шість чи сім годин льотного часу (звісно, не перевищуючи ту чи іншу висоту), а потім – до побачення, – поміняти підгузки, в люлю і какава з чаєм.
Ми ж могли гасати цілий тиждень не спавши, а потім стрибнути з висоти 11000 метрів, скласти парашути та ще й повторити все спочатку. Не те, що ці літуни. Я подивився на годинник. Вони вже запізнюються.
– Де, дідька лисого, наші вертольоти? – зв’язався я з ОКСО.
– На підході. Заспокойтеся.
– Заспокойтеся? – Хто, взагалі, були ці ідіоти?
Я допоміг німцю розташуватись під вантажівкою та присів поруч з Пі-Ві. Здавалось, що минула ціла вічність, доки не почувся звук гвинтів. Ми були змушені чекати вісімнадцять хвилин. В небезпечній зоні посадки за вісімнадцять хвилин можна втратити всю команду.
Квартет гвинтокрилів із довгими штангами для дозаправлення у повітрі, що стирчали наче списи лицарів, неспішно закружляв над зоною посадки, вишукуючи місце для приземлення.
Неймовірно! Вони виконували захід на посадку у відповідності до льотних приписів, так ніби сідали на злітно-посадкову смугу військової бази. Для них це було лише тренуванням, тож чому вони взагалі повинні були викладатися? Засранці, – вбити б цих вилупків після того. як виберемося звідси.
Я трусив ліхтариком, закликаючи їх швидше приземлятися. Передбачалося, що це небезпечна зона посадки. Вони повинні були діяти так, ніби їх обстрілювали з землі. Їх завданням було прилетіти, спустити рампи, забрати нас і тікати світ за очі звідси.
Я розмахував руками, мов божевільний. Пілоти мене ігнорували. Вони здійснювали посадку так, ніби це був газон перед Білим Домом, – і почали гасити двигуни.
– Ні, ні, ні! Хай працюють! Швидко, швидко! – кричав я, розмахуючи світловою паличкою. Я вказав Пі-Ві на найближчий вертоліт, який відкривав великий кормовий вхід з апареллю.
– Забирай заручника на борт!
Я пильнував доки Пі-Ві та його команда тягнули німця по рампі. Це чотирнадцять людей плюс один.
Я став крутити паличкою в повітрі, подаючи знак пілоту: «Забирайтеся звідси!»
Він підняв угору великий палець. Гвинти закрутилися швидше, турбіни досягли повної потужності і гелікоптер відірвався від землі. Залишилось ще три. Хом’як завантажував матеріали для розвідки в одного з птахів в той час як мій загін заносив бомбу всередину другого птаха. Як тільки вони обперезали її, я заштовхав на борт групу «Альфа» та помахав, щоб вертоліт злітав. Це – другий. Вже двадцять один «котик» у повітрі.
Засунувши голову в передній люк третьої машини, крикнув пілоту:
– Додай газу! Я скажу вам, коли злітати!
Т оді побіг до позиції Хом’яка на периметрі та заволав до нього, вказуючи на вертоліт:
– Збирайте маячки та парашути, беріть мою групу «Браво» і гайда звідси! Я полечу із Джю.
– Зрозуміло! – Він віддав накази своїм людям. Одні збирали ліхтарі та кидали їх у кабіну, а інші вишукували наші парашути в кущах, де ми їх сховали, та жбурляли стоси шовку на рампу, біля Хом’яка. Він стояв зверху з автоматом, направленим вгору, та підганяв рукою людей, підраховуючи:
– Швидше, швидше!
Побачивши, що все завантажено і всі на борту, я скомандував пілоту:
– Рушай!
Ще двадцять чоловік полетіли. Залишилися чотирнадцять людей, Джю та я.
Щоб покликати Джю, довелося кричати у мікрофон рації. Відповіді не було.
– Джю! Прокляття... – Мені стало зрозуміло, що роз’єм дроту випав з гнізда. Я зафіксував його і знову покликав Джю.
– Іду, Діккі.
Я чекав, поки його загін з’явиться з темряви, рухаючись короткими перебіжками і позначаючи свій шлях короткими чергами з автоматів. Схопивши двох бійців за жилети, я заштовхнув їх до вертольота. Джю і я були останніми. Коли вже рампа закривалась, ми дали по зоні посадки добрячу чергу автоматного вогню.
– Рушаймо! – вигукнув я командирові екіпажу.
Ось ми і в повітрі. Виконано бездоганно. Було це репетицією, чи ні – я почувався щасливим, клятий командир підрозділу «морських котиків» ВМС США. Я звірився з годинником.
Ляснув Джю у груди так, що той аж впав на очманілого майстер-сержанта ВПС. Уважно подивився на своїх вояків:
– Ви, хлопці, просто дивовижні!
Коли ми зайшли на віраж до авіабази на головному острові, я побачив великий чорний фюзеляж транспортного С-141 «Старліфтера». Може, екіпаж має на борту холодне пиво – нам воно знадобиться. Перший вертоліт був уже на землі, вивантажував бійців SEAL та заручника. Другий і третій якраз сідали. Я почував себе так добре, що забув про погрозу відправити пілотів до лікарні через їхнє вісімнадцятихвилинне запізнення та дурні формальності при посадці там, на В’єкесі.
Ми приземлилися. Я вийшов першим, зістрибнувши на землю до того, як її торкнулася апарель, та побіг до «Старліфтера». Так, в них було пиво. Чудово! – Будемо святкувати по дорозі додому. Я вистрибом підбіг до Пі-Ві та Хом’яка і поплескав їх по плечах.
Всіх зібрав.
– Відмінна робота! Супер! Трясця вашій мамі, сучі діти. Подяка вам, веселі вбивчі смердючі вилупки.
О, я був задоволений собою. Але ж виправдано, чорт забирай. Виправдано! Було це навчанням чи ні, те, що ми зробили сьогодні, ніколи досі не було виконано жодним військовим підрозділом. Ми пролетіли п’ять тисяч клятих кілометрів, ми висадили чотири взводи «морських котиків» в таємному нічному груповому стрибку з великої висоти, з високим розкриттям та з планеруванням в п’ятнадцять кілометрів до місця призначення, ми приземлилися однією групою на площі не більше пари футбольних полів, зібралися, розбили купу поганців, врятували заручника, поцупили назад ядерну бомбу і під час всієї цієї катавасії не втратили жодного бійця.
Це те, до чого ми себе готували, заради чого були ладні скрутити собі шию. Ми відпрацювали кожен елемент ризику окремо – стрільба, стрибки, планерування на парашуті, таємне проникнення, звільнення заручників, відхід. Але ми ще ніколи раніше не виконували всі завдання в комплексі, ніколи до сьогоднішньої ночі не проводили гру в удавану війну на повній швидкості і в режимі реального часу.
– Ви і ваші люди спрацювали дуже добре.
– Дякую, – відповів. – Я пишаюсь ними.
– Справді, є за що.
Я почав говорити про щось інше, коли полковник у накрохмаленому однострої і окулярах із товстими лінзами, схожий на якогось військового з коміксів про армію, рушив до мене по бетонці:
– Командер Марцінко?
– Так точно, сер.
– У мене є повідомлення для Вас. Ви повинні зателефонувати в Об’єднане Командування спеціальними операціями.
– Звісно. – Я дістав супутниковий передавач із жилета та зв’язався з ОКСО.
– Це Марцінко. – Зачекав. Почувся знайомий голос:
– Дік?
– Так, сер.
– Ви впоралися чудово, краще, ніж ми очікували. Об’єднане командування вражене.
Мені було це до вподоби. Вони ставилися з деяким виправданим скептицизмом до нашої готовності до місії. На відміну від загону «Дельта», який був закладений на засадах британських SAS (Specіal Aіr Servіce – Повітряно-десантні війська особливого призначення. – Прим. перекл.) і проходив подібний до SAS адміністративний процес сертифікації, і я не дозволив, щоб моїх людей оцінювали сторонні.
Мій аргумент був простий. Те, чого ми навчалися, раніше ніхто не робив. То як же якийсь недороблений пентагонівський штабний пацюк з чотирма зірками може знати, підготовлені ми чи ні?
Мій висновок був, що не може. Я досить твердо і однозначно сказав командуванню:
«Дуже дякую, панове, але я сам сертифікую Шостий загін «морських котиків».
Але не так сталося, як гадалося. Командування може нав’язувати і, фактично, нав’язало нам свою волю, незалежно від моїх почуттів. Навчання на острові В’єкес було вичерпним доказом цього.
Голос в моєму вусі продовжував:
– Діку, це було першокласне навчання. Гадаю, Ви та Ваші бійці потребуєте пару вихідних, поки ми будемо аналізувати та оцінювати.
«Аналізувати та оцінювати». Ці бюрократичні обороти змусили мене зіщулитись. Після В’єтнаму навіть армійський словник змінився з військового в бік менеджерського. Прокляття, нам не потрібні менеджери, нам потрібні лідери, воїни, мисливці. Замість цього маємо бухгалтерів. Здавалося, що варто мені було лише загарчати, почувши жертву, як якийсь вилупок із трьома зірками негайно накине мені на шию зашморга і смикне його, щоб показати, що він може змусити мене скоритися. Але цього разу я мусив загарчати у відповідь. Здійняти істерику з проносом. Гризти килим. Гасати, як божевільний. Я був у боргу перед своїми людьми. Та що там, – я був у боргу перед самим собою. Тож, підвищивши голос, я продовжив, щоб хлопці змогли почути, як я кричу в мікрофон:
– Навчання? Аналізувати? Оцінювати? Якого біса, генерале? Прийом.
Він також грав свою роль добре.
– Досі я не міг нічого сказати, Діку. Це був наказ Об’єднаного командування. – Він зробив паузу. – Але ви чудово виконали роботу. Шостий загін сертифіковано. З цієї миті ви в дії.
– Що ж, дякую за цю важливу інформацію, сер. Я впевнений, що мої люди належним чином оцінять ваш висновок. – Цікаво, чи відчув він іронію в моєму голосі. Я нишком вимкнув кнопку передачі та прикрив її рукою. Тоді продовжив «розмову». Пі-Ві, Хом’як та Джю підійшли ближче до мене, а мій голос ставав більш міцним та занепокоєним:
– Ви що? Замінили боєприпаси в нашій зброї? – кричав я у відключений мікрофон. – Сер, це якесь збочення. Прокляття, ви не можете так просто відключитись...
Полковник з коміксу роздивлявся фюзеляж нашого C-141. Він повернувся до мене:
– Командер, тут є пиво. Це проти правил.
– Гей, полковнику, в яку дірку забити? – я направився до нього.
Пі-Ві схопив мене за жилет обома руками, сповільнюючи мій рух як якір. Він був нижчим за мене більш ніж на десять сантиметрів, але в академії він був боксером, та й взагалі – міцним малим задиракою.
– Спокійно, Діку. – Потім він звернувся до полковника. – Я думаю, що зараз Вам краще нас залишити, сер. Ми всі трохи втомлені, тож Вам може бути... е-е... небезпечно перебувати тут.
Черевики Пола шкребли по бетонці. Побачивши, як я волочу свого заступника і наближаюся до полковника, він зрозумів, що я не жартую, і поспішив геть.
Пол відпустив мене.
– Не варто витрачати на нього сили, Діку.
– Йди ти, знаєш куди...
Джю з Хом’яком ляснули мене по спині.
– Пусте, командире.
– Щодо Об’єднаного командування і всього цього, – заспокойтесь. – Сказав Джю. – Все гаразд. Ми знали про це.
– Знали про що?
– Що це було комплексне моделювання завдання, – сказав Пі-Ві.
– Треба було провести навчання, – підхопив Хом’як. – Без жертв. Багато стрілянини і жодної подряпини. А ще – «тери» носили стрілецькі окуляри, всі, без винятку.
В душі я посміхався. Ці люди були вибрані мною, тому що мені здалося, що вони розумні. Авжеж, вони дійсно розумні!
– А чому ж ніхто з вас, бовдурів, нічого не сказав?
– Я пам’ятаю гасло, яке кожен «морський котик» тримає в голові з того самого дня, коли починає навчання, – сказав Пі-Ві. – Ось воно: «Більше поту у вправі, менше крові в бою». Крім того, досі ми відпрацьовували лише частини і не знали, яким це все буде, коли збереться докупи, босе, – це здалося гарною ідеєю, пройти всю гру і подивитися, чи вона спрацює.
Звісно, він мав рацію. Я пішов до літака.
– Поїхали! – гукнув.
Пі-Ві досить сильно вдарив мене по руці.
– Так точно, бос! – він описав коло піднятим вгору вказівним пальцем. – Нумо, хлопці!
Завантажуйтесь. Підемо нап’ємося.
Його була правда. До дідька їх всіх! Настав час напитися та вирушати додому.

ГЛАВА ТРЕТЯ

Повернення додому – це не те, що мені коли-небудь вдавалося добре. Я точно нечасто це робив, коли був підлітком. Я народився на День Подяки, 1940 року, в домі моєї бабці Юстини Павлік в Ленсфорді, Пенсильванія; це маленьке шахтарське містечко в Карбон Каунті (англ. Carbon – вуглець. – Прим. перекл.) – слушна назва, чи не так? – на сході від Коалдейла та Хоумтауна. Для непосвячених – це приблизно півгодини на північний захід від Алентауна, і ціла вічність від Філадельфії. Мій батько Джордж та мати Емілія Тереза Павлік Марцінко ніколи не вибиралися далі пологового відділення шпиталю. Типово для тієї місцевості...
Я – чех за походженням по лінії батька і матері. Моя мати низького зросту і слов’янської зовнішності. Мій батько був високим, зростом близько метра вісімдесяти, похмурим, задумливим чолов’ягою і мав клятий норов. Всі чоловіки в сім’ї, як і майже всі чоловіки у Ленсфорді, були шахтарями. Вони народжувалися, вони працювали в шахтах, вони помирали. Життя було простим, життя було важким, і може, деякі з них і хотіли б кращого життя, але через злидні не мали вибору.
Ми жили на високому пагорбі, прямо за рогом від Кануха, де ми купували продукти і старий Канух наслинював товстий олівець, перед тим як записати наш борг у свою бухгалтерську книгу. Він зберігав рахунки і збирав гроші у день одержання платні. Мабуть, було б дешевше робити покупки в А&P (мережа супермаркетів. – Прим. перекл.) за шість кварталів, але так майже ніхто не робив. Ти йшов туди, де тебе знали.
Якщо я норовливий, і є люди, котрі мене таким вважають, то я, мабуть, отримав це від мого дідуся по материнській лінії. Джо Павлік був сварливим, коренастим, з грудьми колесом, тяжко питущим сучим сином, що запивав пивом віскі і мав квадратне обличчя із бровами Леоніда Брежнєва. Він усе життя пропрацював на шахтах і ні разу ні на що не скаржився. Я взагалі не пам’ятаю, щоб він коли-небудь на щось жалівся. Він був справжнім розбишакою – одним із тих прототипів крутих хлопців, яких можна зустріти в робітничих барах, здорованів з великими, широкими, загартованими роботою руками, які мають такий вигляд, немов створені для того, щоб тримати старомодні кухлі з пивом.
Я завжди був незалежним. Я розносив газети, коли мені було п’ять років. У сім я брав вихідний і біг крізь Лехайзький залізничний тунель довжиною десь з півтора кілометри, щоб поплавати у водосховищі Хауто. Туди також можна було дістатися через старий Ленсфордський водний тунель, але там водились величезні пацюки і, крім того, потрібно було дертися на гору.
Тому я йшов навпростець і ризикував – з потягами. Мене затискало декілька разів. Коли паровоз вперше насувався на мене, я думав, що помру. Я затамував подих і міцно заплющив очі, обіймаючи вогкі кам’яні стіни тунелю, в той час як вагон за вагоном проносилися з тадам-тадам на відстані сантиметрів тридцяти від мого носа. Мій батько Джордж дав мені доброго прочухана після того, як я розповів йому, що скоїв. В майбутньому, коли я користувався цим тунелем, я тримав язика за зубами.
Ні батько, ні мати не надавали особливого значення освіті. Мій батько, ймовірно, кинув школу приблизно у восьмому класі, мати, мабуть довчилася до дев’ятого чи десятого. Знання, здобуті завдяки читанню, не становили для них ніякої цінності, тому школа не була чимось таким, до чого я ставився серйозно. Я був значно більше зацікавлений у розвагах і у зароблянні грошей.
Розваги, до того як я відкрив для себе жінок, полягали у плаванні у Хауто та у літніх канікулах у горах Кетскіл – в Єврейських Альпах – де мій дядько Френк і тітка Хелен тримали пансіонат. Гроші завжди були проблемою. Шахти закрили, коли я був у сьомому класі, і після кількох місяців, коли ми ледве зводили кінці з кінцями, мій батько нарешті знайшов роботу зварювальника в Нью-Брансвіку, Нью-Джерсі. Ми переїхали до Нью-Брансвіка в 1952-му. Для мене переїзд був справжнім культурним шоком. У містечку Ленсфорд проживало близько чотирьох тисяч людей, більшість з яких були чехами. У Нью-Брансвіку жили поляки, угорці, ірландці, євреї, темношкірі та латиноамериканці. Призвичаювання зайняло певний час і в результаті я роздавав та отримував свою законну частину синців по дорозі між школою і маленькою цокольною квартиркою, яку ми могли собі дозволити.
Життя вдома не було приємним. Брат моєї матері в’їхав разом з нами – троє дорослих і двоє дітей (на той час я мав брата) тулилися в трикімнатній квартирі. Коли мої батьки билися, що траплялося досить часто, брат моєї матері ставав на її сторону. В результаті мій батько проводив все менше і менше часу вдома. Мій молодший брат Джоей, котрому було дев’ять чи десять на той час, був дуже прив’язаний до матері, тому він залишався вдома з нею. Що ж до мене, я терпіти не міг наше житло. Тому я залишав дім сам по собі, повертаючись лише для того, щоб поспати і зробити хоч якісь домашні завдання.
Я рятувався, працюючи установником кеглів у кегельбані, беручи усі підробітки, які тільки міг знайти, навіть працюючи прислужником у пастора на недільній месі о сьомій ранку. В ті дні, коли я вирішував іти до школи, а ходив я до Угорської Католицької Школи Святого Ладислава, де, як і покоління до того, мене били по кісточках пальців черниці, що носили лінійки для покарання. Але я ніколи особливо не любив навчання. Я пролетів шкільні роки на автопілоті, значно більше переймаючись зароблянням кишенькових грошей, ніж гарними оцінками.
На другому році навчання у старшій школі я, наприклад, працював шістдесят годин на тиждень у забігайлівці, яка називалася «У Гасі», прямо на околиці кампусу Рутгерс (університет в Нью-Джерсі. – Прим. перекл.). Під час літніх канікул я працював сто двадцять годин на тиждень: – з п’ятої ранку до десятої вечора, сім днів на тиждень. Години були довгі, але гроші були чудові: долар за годину, повз бухгалтерію. Це було казкове багатство для п’ятнадцятирічного в 1955-му.
Крім того, Гасі – його повне ім’я було Салваторе Пулейо Августіно, але я не можу згадати жодного разу, коли б хтось його так називав – ставився до мене, як до члена родини. Він брав мене нагору, де жив його батько, старий Сел, і де він набивав мені шлунок макаронами з соусом, сосисками і куркою, стравами з овочів, ледь підсмажених в оливковому маслі і часнику, а якби не він, мені б довелося перебиватися бутербродом чи котлетою по-селізбергзьки, поцупленою з кухні забігайлівки. Старий Сел дозволяв мені дивитися, як він робить вино у погребі, і я став справжнім шанувальником «К’янті» (тип італійського червоного вина. – Прим. перекл.). Я навіть набрався трохи італійської, чого мені вистачало для спілкування під час обіду, що так подобалось старому Селу. Гасі вдалося зробити з мене справжнього франта.
Оскільки я мав купу грошей як для підлітка, я навіть купив собі машину, хромово-жовтий Мерк’юрі 1954 року з відкидним верхом, як тільки став достатньо дорослим, щоб отримати водійські права – наступного дня після мого сімнадцятого дня народження.
Все було навіть цікавіше, тому що «У Гасі» було місцем тусовки для багатьох хлопців зі студентських клубів Рутгерса, деякі з них вважали мене таким собі талісманом. Я витрачав достатньо часу в грецьких клубах Рутгерса, що врешті-решт виявилося чудовим пізнавальним досвідом. Ці контакти допомогли згладити декілька найгостріших моїх кутів. У той час як більшість хлопців з мого середовища носили широкі в талії штани, що звужувалися конусом до щиколоток, і мотоциклетні куртки та зачісували своє волосся, як Елвіс чи Діон (популярні поп і рок-н-рол співаки 50-их та 60-их років у США. – Прим. перекл.), я носив класичні сорочки, літні бавовняні штани та спортивні куртки з харісовського твіду. Я навчився пити пиво у ранньому віці і, що більш важливо, тримати себе при цьому в руках.
Мої клубні друзі також проінструктували мене про деякі тонкощі, пов’язані з постійним пошуком достойного жіночого товариства. Ці настанови спрацювали. Влітку між моїм другим і третім роком навчання у старшій школі – мені було п’ятнадцять – я зустрів прекрасну і витончену випускницю педагогічного коледжу на ім’я Люсет на одній з клубних вечірок. Ми одразу сподобались одне одному. Її профільним предметом була французька, а я розмовляв ламаною італійською, і ми зійшлися.
Я був досить великим для свого віку і завжди мав грошенята в кишенях. Я розмовляв та одягався, немов студент Рутгерса і поводив себе так, ніби я був власником цього клятого клубного будиночка, тому вона і подумати не могла, що я був старшокласником. Вона пройшла важкий шлях, щоб дізнатись правду. Той шлях, що загадкові люди сходу могли б називати порцією Справді Поганої Карми, – вона була призначена викладати французьку третьому року старшої школи у вересні і побачила моє сяюче обличчя в третьому ряду. Zut alors! (фр. Чорт забирай. – Прим. перекл.)
На час, коли мені виповнилося сімнадцять, відбулися деякі зміни. Мої батьки розлучилися. Моя мати влаштувалася на роботу у «Сірс» (мережа універмагів. – Прим. перекл.), і ми – вона, мій молодший брат і я – переїхали в муніципальне житло. Мій батько винаймав умебльовану кімнату над словацьким баром під назвою «У Юско» лише за декілька будинків від забігайлівки, де я працював. Він проводив там багато часу, і я відвідував «У Юско», щоб його побачити. Це місце було немов перенесеним з Ленсфорда, з такими самими маринованими свинячими ніжками у великих банках, з круто звареними яйцями в баняках та з кількома хлопцями, схожими на Джо Павліка, що сиділи на барних стільцях з десятої ранку і до закриття, безперервно пили і по черзі смалили «Кемел». Мій старий був там щасливим, тому що це нагадувало йому про дім. Джордж Марцінко так ніколи і не звик до Нью-Брансвіка.
Тим часом, я проводив все менше і менше часу в школі – регулярно косив від уроків – і все більше і більше часу – з молодою італійкою, яка була заміжня за чоловіком на двадцять сім років старшим за неї і серйозно потребувала нестримних тілесних утіх, які я з радістю надавав. Я пішов від Гасі і почав працювати офіціантом у грецькому ресторанчику в центрі Нью-Брансвіка. Гроші були гарні – близько 200 доларів на тиждень, враховуючи чайові, за приблизно половину часу, який я витрачав у забігайлівці «У Гасі». Крім того, шеф-кухарі були готові навчити мене деяких елементарних навичок куховарства і випічки, тому я сприймав цю роботу як можливість опанувати ремесло. Це було вперше для мене. Я ніколи насправді не замислювався над тим, що мені робити з моїм життям.
Врешті-решт я кинув школу остаточно. Або, як я буду це називати офіційною мовою через декілька років, я «добровільно припинив навчання» у лютому 1958-го. Продовжувати просто не було ніякого сенсу. Всі уроки видавалися фігнею так чи інакше. А кому, власне, був потрібен атестат про закінчення школи? Гроші чекали, щоб їх заробити, а жінки, щоб їх звабити, і ти міг поїхати на узбережжя і пролежати на пляжі декілька днів без перерви – і освіта для цього була зовсім не потрібна. І я покинув школу.
Я також спробував податися до армії. Коли Президент Ейзенхауер відправив морських піхотинців до Лівану, я попросився добровольцем. Мені подобалася їхня темно-синя уніформа і їхні шаблі. Тому я подався до пункту запису в морські рекрути, зайшов усередину і, мабуть, сказав щось ідіотське на кшталт, «Ну, чувак, я не проти постріляти поганих хлопців. Де моя рушниця, де мої набої, і коли я можу вирушати?».
А сержант, що набирав рекрутів, найімовірніше утримався від того, щоб стерти мене на пил, і сказав: «Дивись, синку, тобі тре піти до тренувального табору новобранців перш ніж ми дозволимо тобі надерти чиюсь дупу, і крім того, ти ще малолєтка і не закінчив школу. Може спершу отримай атестат, а тоді поговоримо?»
Я точно знав, чорт забирай, що на час, коли я все це зроблю, морська піхота вирішить ліванську проблему без жодної допомоги. Тому я пішов і провів чудове літо на пляжі, де працював над справжньою, першокласною засмагою серфінгіста і багато трахався. Я також витратив трохи часу, намагаючись зняти симпатичну сусідську дівчину на ім’я Кетрин Енн Блек з трьохметрової вишки плавального басейну на Лівінгстон Авеню (зняв з вишки і прямісінько в ліжко). Ми зустрічалися майже все літо, коли я не волочився за іншими жінками, і ми зрозуміли, що подобаємося одне одному. В цьому на могло бути сумнівів: незважаючи на мою схильність до походеньок, я постійно повертався до неї. Між нами було щось більше, ніж просто інтрижка.
Тоді у вересні, після того, як я вдосталь нарозважався, а Кеті пішла назад до школи, я зайшов до пункту набору ВМС, записався добровольцем і після серії тестів був прийнятий на службу. Ох, якби ж вони тільки знали.
П’ятнадцятого жовтня 1958 року я прибув до тренувального табору новобранців у Грейт Лейкс, Іллінойс (центр ВМС. – Прим. перекл.). З якоїсь незрозумілої причини я почувався краще, коли проходив крізь браму цього табору, ніж коли йшов будь-куди у моєму житті до того.
Я був ідеальним МДЛ-1, МДФ-0 (номенклатура ВМС США, яка надається спорядженню, наприклад: «Ніж бойовий, МДЛ-1, МДФ-2: перша модель, друга модифікація». – Прим. перекл.) – це жаргон військових моряків для найпростішої моделі. Це було не просто захоплення, я слиною натирав до блиску навіть підошви власних чобіт. Я був серед тих «один-на-сотню» телепнів, які насправді вірили старшим, коли вони казали: «Той, у кого блищить лише половина чобота, той лише наполовину чоловік».
Був один таксист, з яким я знався в Нью-Брансвіку – звали його Джо, чи якось так. Він був моряком, і він дав мені свій старий посібник «Настанови для Синіх Курток» (Посібник для матросів ВМС США. – Прим. перекл.), який я прочитав ще до того, як мені виповнилося шістнадцять. Він навчив мене як складати і зав’язувати морську краватку і також багатьох інших флотських церемоній. Тож коли я потрапив до тренувального табору новобранців, я вже був досить обізнаним. Я зголошувався на все – від участі у футбольній команді до очолювання тренувальної групи – мене навіть призначили виконувачем обов’язків чиф-петті офіцера з фізпідготовки на декілька тижнів (звання сьомого ступеня військової ієрархії у ВМС США, умовно відповідає старшому сержанту ЗСУ. – Прим. перекл.). Тренування було повна фігня, але в цілому це здавалося гарною угодою: я працював на ВМФ повний робочий день, а той в свою чергу платив мені за це, і я навіть отримував певне задоволення від процесу. Мені справді подобалося плавати, стріляти і крокувати строєм. Книжну премудрість вони могли залишити при собі.
Після Різдва я склав іспити в школу радистів. Але там не було вільних місць. Замість того я отримав тимчасове призначення до Куонсет Поінт (це маленький півострів. – Прим. перекл.), Род-Айленд, де я допомагав навчати плавати льотчиків ВМФ, коли вони проходили курс виживання.
Тоді однієї ночі на Род-Айленді я пішов у кіно і подивився чудову стрічку під назвою «Бойові плавці» з Річардом Відмарком і Даною Ендрюс. Це була історія про дії підводних диверсійних загонів ВМФ у Тихому Океані під час Другої світової війни. Багато подій. Багато героїзму. Багато пісень. Наприклад, «Морський гімн» тільки з новими словами.
«Від палаців Монтесуми і до пляжів Триполі, за країну ми воюєм – диверсанти підводники». (From the Halls of Montezuma to the shores of Tripoli, we fight our country’s battles in the air, on land and sea. – Від палацу Монтесуми і до пляжів Триполі за країну ми воюєм в небі, морі й на землі. – Гімн Корпусу морської піхоти США, музика французького композитора Жака Офенбаха, автор слів невідомий. «Від палацу Монтесуми, І до пляжів Триполі» відображає географію перемог Корпусу: перемогу у битві при Чапультепеку під час Американо-мексиканської війни 1846-1848 років і перемогу у битві при Дерні під час першої берберійської війни 1801–1805 років. Замість слів «в небі, морі й на землі» Дік вживає інші слова – «диверсанти підводники». – Прим. перекл.)
Після того, як вийшов з кінотеатру, я подумав: слухай-но, я міг би це робити. Тобто, я був досить войовничим типом. Я прагнув потрапити в морську піхоту. Тому перспектива «Дік-Диверсант, крутий хлопець, людина-акула з ВМФ» була значно більш прийнятна, ніж «Пальці Марцінко, натискай-на-олівець оператор телетайпу».
Пік протистояння між Діком-Диверсантом та Пальцями-Марцінком досяг апогею через кілька тижнів, коли я нарешті був переведений до радіошколи в Норфолк, Вірджинія. Норфолк, як виявилося, був зовсім поряд з базою морського десанту в Літл Крік, того місця, де знаходилися підводні диверсійні загони (ПДЗ), на протилежному березі гавані. Я бачив радистів зблизька. Я бачив підривників зблизька. Без шансів.
Відповідь була простою: згребти цю радіомаячню в мішок і йти прямо до бойових плавців. Тому я відвідав командування ПДЗ і сказав їм, чим я хочу займатися. Їхня відповідь була повторенням історії з морською піхотою. Не можна стати плавцем до тих пір, поки не маєш постійного призначення. Вони не приймали кандидатів з тимчасовим призначенням – а радіошкола була моїм тимчасовим призначенням.
Прощавай, Діку-Диверсанте, привіт, Пальці-Марцінку.
Минуло майже два роки, коли я нарешті повернувся до Літл-Кріка. Моя одіссея простяглася від Далгрена, Вірджинія, де ВМФ утримувала Центр спостереження та відслідковування радянських супутників, до Неаполя, Італія, де я працював клерком телетайпу на Станції підтримки військово-морської діяльності ВМФ.
Після п’яти місяців у Далгрені я подав заявку на навчання на диверсанта-підводника. Я подолав перший етап, який на той час полягав у подорожі на Верф ВМФ у Вашингтоні, де мене помістили в один з тих старомодних полотняних костюмів для пірнання з жорстким шоломом і товстими повітряними шлангами і скинули в річку Анакостіа, щоб побачити, чи не страждаю я на клаустрофобію. Я пройшов тест на клаустрофобію і вже збирався вирушати на ПДП (підводну диверсійну підготовку), коли зламав руку, вдаривши нею об щось тверде – дуже тупу голову одного моряка. Це не була моя провина. Він мав би пригнутися. Прощавай, ПДП. Привіт, Неаполю.
Неаполь виявився значно веселішим місцем, ніж я очікував, хоча від роботи мене нудило. Я усвідомив, що робота телетайпного оператора була не для мене. Вона вела у глухий кут, адже не вимагала ані уяви, ані винахідливості. Гірше того, мій напарник по чергуванню мене нереально дратував. Він був справжнім слимаком – кирпатий, з обличчям у вуграх – мамій на ім’я Гарольд, який цілий день колупався у вухах і жалівся на все. Я називав його Скиглій. Морським татусем Гарольда був чиф-петті офіцер, який керував Ком. Центром, бундючний сучий син, чорний дядько віком близько сорока п’яти років на ім’я Вайт, який поводився так, неначе належав до королівської родини. Я виношував план вбивства, але вагався, кого пристукнути першим. Жоден суд у світі не звинуватив би мене.
З іншого боку, Неаполь був чудовим містом. Я жив і працював у тому ж самому житловому будинку в центрі міста, а не на морській базі. Тому, на відміну від багатьох моряків в Італії, я отримав змогу побачити місцевих. Моєї італійської, котрої я навчився від Старого Гасі, було достатньо для порозуміння. І в той час як моя рука гоїлась, я робив пробіжки неаполітанськими схилами, піднімав вагу, займався фізичними вправами і плавав.
Але я все ще був береговим «натискай-на-олівець» оператором телетайпу. І всередині мене звучав тоненький голос, щоразу стаючи сильнішим і гучнішим – «ПДП, ПДП». Питання полягало в тому, як мені туди дістатися.
Я мав подолати одну величезну проблему – мого командира. Наскільки величезною була проблема? 90 кілограмів. Це була найбридкіша жінка, яку я коли-небудь бачив у моєму житті. Я назвав її Великий Жоноподібний Бридкий Командер, або коротко Велика ЖаБа Командер. Вона діяла строго за приписами, і їй бракувало робочих рук, ситуація, що унеможливлювала мій від’їзд (я зробив помилку, підписавши документ про продовження контракту ще на рік у Неаполі, сподіваючись перейти до ПДП якнайшвидше). Для Великої ЖаБи рік означає 365 днів. Слово «переведення» не входило до її лексикону.
Врешті-решт, я змусив її прийняти рішення. Коли наступного разу Скиглій мене дістав, я викинув його друкарську машинку з вікна. Я б зупинився на цьому, але цей маленький сучий син просто не хотів заспокоюватися: «Я напишу на тебе доповідну і розкажу Командиру Вайту, яка ти погана людина».
Щось у мені перемкнуло, і я перетворив його обличчя на місиво.
Він пробув у лазареті цілий місяць. Це і вивело старшого з рівноваги. Він був дуже великим – зростом з метр дев’яносто і важив близько дев’яноста кіло – був десь такого ж розміру, як мій батько. Він схопив мене за барки, потягнув за ремінь до туалету і штовхнув мене до кахельної стіни.
– Я з тебе виб’ю все гівнo.
Я був не в настрої на той момент:
– Добре, шефе, якщо у тебе сверблять руки, давай.
Він схопив мене своїми великими незграбними руками. Я зробив крок назустріч і дав йому коліном по яйцях. Він осів як мішок з цементом. Потім насилу підвівшись, він пішов на мене знову, і я зарядив йому в живіт – я добре засвоїв урок, що удар в голову морячка коштує дуже дорого – тому я притис його так тісно, щоб він не міг навіть поворухнутись, і почав обробляти його пах коліном, немов вибиваючи килим, піднімаючи його на десять-п’ятнадцять сантиметрів у повітря при кожному ударі. Коли його очі закотилися, я відпустив його на підлогу.
Він лежав там деякий час, натужно дихаючи. Потім він перекотився на коліна, рачки поповз до унітазу і виблював.
– Я тебе дістану, – хрипів він на мене. – Ти звідси виметешся. О, будь ласка, о, будь ласка, покарай щуку і кинь її в річку.
Наступного дня, прийшовши до тями, він приволік мене до Великої ЖаБи. Уявіть собі суміш Джаби Хутта (велика бридка потвора з фільму «Зоряні Війни». – Прим. перекл.) і Розани Бар (американська акторка. – Прим. перекл.), недбало запхану в тісну білу уніформу. Велика ЖаБа зачитала мені сувору догану. В ній рясніли погрози «Старший хоче, щоб ти забрався звідси» і «Я запроторю тебе в військову тюрму». Але це все було марно. Вони не могли висунути звинувачення проти мене, тому що старший першим підняв на мене руку – це б коштувало йому звільнення з роботи. Можливо, мене понизять у званні або винесуть декілька доган, але що з того?
Так чи інакше, я зіграв на випередження з цим стервом. Я мав на руках два рапорти про переведення. Я подав їй першого.
– Ось що я вам скажу, командире, – тут прохання про переведення мене на будь-який чортів корабель, який зайде в порт. І мені без різниці, чи буде це корабель Сполучених Штатів «Смоктунець», чи якийсь інший.
Потім я подав їй другий рапорт.
– Це про переведення мене на навчання у ПДЗ – і мені начхати, котрий з них ви оберете.
Вона викликала мене через два дні.
– Служба на кораблі була б занадто легкою для тебе, Марцінку. Я збираюся відправити тебе туди, де з тебе враз виб’ють твій розбишацький норов.
Велика ЖаБа підсунула свої пухкі щоки і усі свої шість підборідь до мого обличчя і презирливо кинула:
– Ти їдеш до Штатів, на ПДП – і негайно!
А кажуть, що Бога немає.

ГЛАВА ЧЕТВЕРТА

Літл-Крік, Вірджинія – це мрія мазохіста. В цьому місці ВМФ збирав великі групи злих, навіжених, самовпевнених, крутих, відвертих моряків-добровольців і протягом шістнадцяти неймовірних тижнів тортур, божевілля і хаосу перетворював їх на маленькі групи злих, навіжених, самовпевнених, крутих, відвертих твариноподібних підводних диверсантів. Я увійшов крізь головну браму в Літл-Крік 21 червня 1961 року разом з маленьким худорлявим сучим сином на ім’я Кен МакДональд. Він був жилавим шістдесятикілограмовим петті-офіцером другого класу з залишками британського акценту, чиє пряме волосся було таким довгим, що його треба було фіксувати шпилькою. Він кинув на мене похмурий погляд, похитав головою і сказав: «Друже, тобі нізащо не впоратися».
Я ніколи не зупинявся. Я лише солодко йому посміхнувся і сказав: «Пішов ти, маленький педик». Звісно, оскільки ми з’явилися разом, вони зробили МакДональда і мене напарниками з плавання. Ми були майже нерозлучні протягом усього циклу підводно диверсійних тренувань і залишаємося з того часу близькими друзями.
І який же це був веселий та цікавий цикл. Разом зі мною членами 26-го класу ПДП стали сто двадцять чоловік. Двадцять чотири вижили – 20 відсотків. Багато з тих, кого змило, були так званими експертами зі спеціальних операцій: Зелені берети і Армійські Рейнджери, які хотіли отримати морське тренування. Ми також втратили більшість офіцерів – вони просто не витримували.
А я? Я отримував від цього збочене задоволення – від більшості того, що зі мною відбувалося. Сьогодні тренування «морських котиків» (назва ПДП була змінена у 1983 році) триває шість місяців. Воно називається БППС/МК (базова підводна підривна справа/«морські котики») і включає стрибки з парашутом, вибухову справу і пірнання, які ми не вивчали протягом шістнадцяти тижнів підводно-диверсійної підготовки тридцять років тому.
Я з легкістю переніс перші чотири тижні. Я регулярно тренувався в Неаполі, тому ФП (фізична підготовка – силові вправи і біг) та плавання давалися мені легко, хоча моряки, які прийшли з флоту, були виснажені вже на кінець першого тижня через свою дуже погану фізичну форму. Вони зводили нас зі світу бігом. Кожного дня ми намотували по вісім чи дев’ять кілометрів, а також відпрацьовували десантування зі старої посудини на березі.
Ти залазиш на планшир (горизонтальний дерев’яний брус або сталевий профіль у верхній частині борту човна. – Прим. перекл.) на двохметрову висоту, летиш півтора метра в човен, пролазиш через човен, піднімаєшся на ноги, вгору, вниз і продовжуєш бігти.
За стрільбищем була велика піщана дюна, котру інструктори називали гора Сурібачі (гора в Японії, підняття американського прапора над якою під час Другої світової війни було зображено на відомій фотографії «Підняття прапора над Іводзіма». – Прим. перекл.). Вони змушували нас забігати на гору і збігати вниз по десятку разів. Коли дощило, вони гнали нас крізь багно. Коли було сухо, вони гнали нас вздовж лінії прибою. Пам’ятаєте, який вигляд мали олімпійські бігуни у заставці фільму «Вогняні Колісниці», які у чистому, сліпучо-білому вбранні бігли вздовж узбережжя? Так ось, ми і близько їх не нагадували. На нас були зелені роби, важкі солдатські черевики, червоні сталеві шоломи і капкові рятувальні жилети, які сухими важили чотири, а мокрими чотирнадцять кілограмів, та інструкторам завжди вдавалося зберігати їх мокрими.
Інструктори, я мушу зазначити це на їхню користь, бігли з нами. Більшість із них були справжніми Мафусаїлами – підстаркуваті чоловіки від тридцяти п’яти до сорока років. Я пам’ятаю одного «легковаговика» на ім’я Джон Періш. Він курив люльку, коли біг по пляжу, або вгору чи вниз схилом гори Сурібачі. Коли він випалював весь тютюн у люльці, то перевертав люльку догори дриґом і смоктав мундштук, жодного разу не збившись з кроку. Я навчився ненавидіти таких людей.
На початку курсу ми зовсім не пірнали, виконували лише деякі найпростіші вправи на мілині в масках і з ластами. Здебільшого ми призвичаювалися до роботи у водному середовищі, вивчали рятувальні прийоми і навчалися основних методів розвідки в береговій зоні та підготовки берегової зони для нападу з води. Сказати, що ми багато плавали – це нічого не сказати. Ми не вилазили з води. Ми робили запливи вдень, запливи вночі, у теплу погоду, у холодну погоду – не мало жодного значення. Ти не перевіряєш водичку кінчиками пальців ніг, якщо ти хочеш стати бойовим плавцем.
Однієї ночі Мак і я вийшли на тренування у нічну розвідку. Нас висадили з ДКОС (Десантний Катер для Особового Складу) у бухті Чейзепік, десь за кілометр від Літл-Кріка. Це прикольна техніка закидання морських десантників. З боку моря (щоб не було помітно з берега) до ДК був прив’язаний НЧМ – Надувний Човен: маленький.
Ти перекочуєшся через планшир ДКОС на НЧМ, гепаєшся об дно човна, відскакуєш/скочуєшся у воду і занурюєшся. Супротивник на березі бачить лише десантний катер, який нібито здійснює патрулювання на відстані майже кілометра у морі. Бойові плавці, які розуміють принцип драматичної іронії, краще це знають.
Нашим завданням тієї ночі було ідентифікувати задану ділянку берегової зони, непомітно пробратись, позначити територію пляжу, і потім пропливти тисячу метрів назад затоку, де нас мав підібрати ДКОС.
(Ще одна цікава техніка. Ти запливаєш далі того місця, де човен буде проходити повз тебе. Тепер, коли ДКОС іде зі швидкістю близько десяти вузлів, всередині НЧМ знаходяться бойові плавці. У кожного з них є сільце, схоже на кінський хомут, пристрій за допомогою якого швидкий катер може підібрати плавця у воді. Ти простягаєш руку і бац – тебе затягує на борт. Якщо бойовому плавцю, котрий тебе затягує, ти не подобаєшся, він може захопити тебе за комір замість руки, що призводить до пекельного болю, коли тебе затягує. І це не перебільшення.)
Я знав, що Мак був незламним, але до якої міри, я побачив тієї ночі. Вода кишіла медузами і МакДональд вловив їх порядком на свою маску. Опіки змушували його спливати до поверхні декілька разів, щоб вхопити повітря. Коли ми дісталися пляжу, йому точно було непереливки – я побачив десятки опіків на його обличчі і шиї. Невдовзі по тому як ми залишили пляж, я попросив перерву у одного з інструкторів, бо Мак страждав, і я думав, що йому була потрібна увага.
– Йди до біса, клятий ляше.
– Ну годі тобі, хлопче, у тебе пухирі по всьому обличчю. Ти серйозно обпікся.
– Відвали, Марцінку.
МакДональд, похитуючись, побрів назад у воду і ми знову пливли нашу тисячу метрів крізь медуз назад. Коли НЧП затягнув нас назад, він був у стані легкого шоку. Але він не здавався. Він ніколи не припиняв пливти. Саме таку наполегливість і шукали інструктори. Їхньою метою був розвиток витривалості, сили і відчуття роботи у парі, яка була найважливішою складовою частиною – «Загону» – з назви ПДЗ. Дві інші літери «П – підводний» і «Д – диверсійний» – з’являться пізніше, якщо ми протримаємося перші декілька тижнів.
Як для групи матросів ми використовували, на мою думку, багато дерева під час тренування. «Дерева?» – запитаєте ви. Колоди. Великі колоди. Довгі колоди. Важкі колоди. Ми бігали по узбережжю, несучи їх над головами. Ми перестрибували через нагромадження колод. І їх ми використовували для побудови особливо огидної смуги перешкод Бази морського десанту Літл-Крік, яку ми лагідно називали Матюкальницею.
Матюкальниця – це нагромадження колод різної висоти і діаметру, вкопаних у землю. Перед нами ставили завдання – пройти по колодах, не падаючи і не торкаючись землі. Колоди були розташовані так майстерно, що коли ти був у змозі дострибнути до наступної колоди по висоті, то не міг одночасно дострибнути до неї по відстані. І навпаки.
Для інструкторів це був спосіб визначити, хто з нас був недостатньо вмотивованим, щоб мобілізувати всю свою енергію чи адреналін, що дозволяли нам пройти цей курс. Для нас мотивація полягала у спробах перестрибнути з однієї колоди на іншу, не зламавши собі шиї чи зубів, або, нeдострибнувши, не напоротися на гострі, в занозах, краї колод.
Інструктори також заохочували суперництво між відділеннями катерів. Ми влаштовували змагання з плавання, перегони на човнах та забіги. На відміну від чоти «морських котиків», що складається з чотирнадцяти вояків, підводно-диверсійний загін має чоти по двадцять людей. Двадцять людей потрібні, бо це та кількість вояків, що необхідна для розвідки кілометрового оборонного рубежу берегової зони висадки батальйону морської піхоти США.
Чота у двадцять чоловік була введена, коли перші підводно-диверсійні загони (UDT) були зібрані у Форт-Пірсі, Флорида, влітку 1943-го; вони проіснували до 1983-го, коли ПДЗ були поступово розформовані і всі стали «морськими котиками» (SEAL: SEa/Air/Land, абревіатура, що перекладається як «морський котик». – Прим. перекл.).
«Морські котики» мають більш струнку структуру: їх чота складається з двох відділень по сім людей у кожному, серед яких шість рядових і один офіцер. Це число обумовлене використанням найголовнішого засобу пересування «морських котиків», НЧМ, котрий вміщує сім чоловік разом із бойовим спорядженням. НЧМ можна скинути з літаків, як гумові качки, або запустити з підводних човнів, тому вони дуже зручні для таємних чи прихованих операцій.
Інші засоби транспортування «морських котиків» включають: ТШЧК або Тактичний Штурмовий Човен «котиків», що являє собою чотирнадцятиметровий катер із скловолокна, оснащений двома двигунами Меркюрі по сто десять кінських сил і озброєний кулеметом п’ятдесятого калібру та іншими смертоносними іграшками; Бостонський Китобій, восьмиметрове судно, яке виявилося корисним у Шостому загоні «морських котиків», та ДКС або двадцятидвохметровий Десантний Катер Середній. На річкові десантні катери (LCM-8), які стали у пригоді у В’єтнамі, можна було встановити міномети.
Так чи інакше, найменший спільний знаменник транспорту – НЧМ і найменший підрозділ «котиків» для команди катера – сім чоловік, є елементами, які ніколи не змінювалися з часів створення підрозділу «морських котиків» у 1961 році; вони все ще використовуються у Шостому загоні «котиків». Запам’ятайте це число. Ви ще з ним зустрінетеся. У неділю на п’ятому тижні ми відчули істотні зміни настрою в казармах. Зазвичай ми з МакДональдом проводили неділі на пляжі з пивом. Але цей день був інакшим. Ми нікуди не пішли і дивилися, як пара хлопців, котрі проходили курс раніше, але кинули з тієї чи іншої причини, поголили собі голови і пофарбували їх червоною фарбою.
«Мені цікаво, що в біса вони таке знають, чого не знаємо ми», – сказав я Кену.
Все з’ясувалося невдовзі після опівночі. Інструктори витрясли нас із ліжок свистками і ударами весел і впродовж наступних шести днів ми спали не більше двох годин за ніч. Ласкаво просимо до Пекельного Тижня. Протягом цього тижня у мене з’явилася одна проблема: на мене напала «швидка Настя». На теперішньому флоті цього, мабуть, вистачило б для того, щоб отримати звільнення. Але не в 1961 році. Ніщо не могло зупинити тренування. Рішенням стала швидкість: я зрозумів, коли вони ганяли мене туди-сюди по пляжу, що якщо я бігтиму достатньо швидко, то запах від того, що стікало по моїй нозі у чобіт, залишатиметься позаду, і ним будуть «насолоджуватися» ті, хто за мною.
Інструктори зробили кожному з нас подарунок на Пекельний Тиждень. На цей період кожна команда отримала НЧВ – Надувний Човен Великий. І ми використовували його у наших щоденних «навколосвітніх подорожах». Надзвичайно дотепно! Для початку ми несли НЧВ на своїх головах – низеньким хлопцям ставили на шолом бляшанку з-під консервів десятого розміру, так щоб і вони несли свою частку ваги, – в той час, як інструктори сиділи в човні і били нас веслом для мотивації. Ми бігли, кидали човни в систему дренажних ровів, які тягнулися через величезну базу, проходили по них на веслах, підбирали човни і бігли ще трохи, з П’ятих Воріт до Центральних Воріт, тоді до Болотяних полів (частина узбережжя, яку вода заливає під час приливу, а з відливом залишає. – Прим. перекл.) за три кілометри, опускали човни у гавань і веслували через поромний канал у т ечію вздовж пляжів затоки Чейзепік. Ми гребли певний час, тоді прямували проти течії до берега, висаджувалися, піднімали свій рідний НЧВ з інструкторами і бігли повз здивованих туристів з круглими очима весь шлях назад до Літл-Кріка – дистанція близько тридцяти чотирьох кілометрів, котру бойові плавці пропливли, пробігли, прошкандибали і проповзли. Ті перегони варто було виграти. Команда шлюпки, яка фінішувала першою, могла відпочивати до наступного етапу.
Для тих, хто прийдуть останніми, був готовий унікальний набір розваг та ігор під назвою «цирк». «Цирком» називали випробування на фізичну витривалість, поки хтось не здавався. Здатися можна було, повернувши свій червоний шолом, втративши свідомість чи віддавши Богові душу. Смерть була найлегшим вибором, бо вона була єдиним способом, що звільняв тебе від неминучих знущань інструкторів.
Знущання були постійними. Якщо ти засинав, вони обливали тебе водою. В тих випадках, коли нам вдавалося піти перекусити до солдатської їдальні, ми мали залишати охоронців біля НЧВ, інакше інструктори здували їх (і ми мали надувати їх вручну). Тому ми вбігали в їдальню, – неохайна, гучна, нестерпна група брудних, замурзаних, смердючих моряків, хапали їжу руками – це, мабуть, звідси з’явився вираз набивати собі рота – і змінювали охоронців НЧВ, щоб і вони змогли підживитися і відпочити декілька хвилин перед тим, як все починалося знову.
Інструкторам завжди вдавалося зробити так, що ми були або мокрі, або змерзлі, або втомлені, або страждали від болю. На третій день мої ступні мали жахливий вигляд: потріскані нігті, пухирі, які гноїлися через пісок і солону морську воду, руки усі в занозах від повзання по колодах. Навіть моїй голові дісталося (весь час ми мали носити червоні сталеві шоломи– на другий день я зрозумів, навіщо ті хлопці пофарбували свої голови червоним). Ми повзали крізь багно, а навколо, на відстані метру від нас вибухали справжні бойові заряди. Нас обстрілювали бойовими, коли ми долали смугу перешкод.
І щоразу, коли ми думали, що це остання восьми- чи дванадцяти- чи шістнадцятикілометрова пробіжка, нам казали брати НЧВ і починати все спочатку. Ніхто не помер і ніхто не потрапив до шпиталю, хоча було чимало розтягнень, травмованих колін, ліктів, ший і плечей.
Найгіршим був останній день, п’ятниця, «Як-шаль»-день, як в «Як шаль, моряче» (перекручене «Як жаль». – Прим. перекл.). Більше «навколосвітніх подорожей», бігу, весела смуга перешкод з найгучнішими вибухами снарядів, важкий заплив, потім фінальний круг навколо пляжу у повному спорядженні, сталевому шоломі і мокрому рятувальному капковому жилеті. Я зробив фото у «Як-шаль»-день, мабуть, урок я засвоїв дуже добре, тому що я – прямо попереду групи, поряд з інструктором.
У суботу командувач Командування Сил Морського Десанту, Джон С. МакКейн, прийшов, щоб трохи підбадьорити нас, приблизно сорок курсантів, котрим вдалося пережити Пекельний Тиждень. Ми поставилися до його слів з серйозністю (він напевно був також прикладом для наслідування і вдома. Його син, Джон, зараз сенатор від Аризони, був військовополоненим у Ханої з 1967 по 1973 рік, де довів свою непохитність і дух в умовах значно жорсткіших, ніж ті, в яких опинились ми.
Ми були цікавою групою, ті, хто впорався. Труднощі нас загартували, ми були певні, що майже не існує такого фізичного випробування, яке б ми не здолали. Пекучий біль наших ран перетворився на тепле жевріння гордості за те, що ми не скорилися. Ми бачили, як сім із десяти здалися, а ми – ні. Це було, ніби тебе раптом допустили в ексклюзивний клуб з таємними рукостисканнями і розпізнавальною каблучкою.
І тепер, пройшовши крізь вступні випробування і обряд посвячення, я мав поїхати на Пуерто-Рико і Св. Томаса, де мав вивчати головні премудрощі: навички підводного плавання і техніки підривної справи, які мають перетворити мене на справжнього підводного диверсанта.
Коли я озирнувся довкола, на тих, хто вижив, я усвідомив одну річ, яку я пронесу крізь життя. Це проста, але важлива істина: ніколи не підганяй людей під стереотипи. Ніколи не роби висновки, що хтось для чогось підходить, опираючись лише на зовнішність. Наприклад, не існує тілесного прототипу для бойового плавця чи для «котика», якщо вже на те пішло, хоча стереотипом є великий, сильно накачаний хлопець, схожий на Арнольда Шварценеґера.
У мене статура гравця в американський футбол. Але мій напарник Кен МакДональд схожий на зубочистку. Що було істинним для ПДЗ, через два десятиліття було так само істинним для найелітнішого підрозділу ВМФ. У Шостому загоні «морських котиків» близнюки Френк і Ларрі мали зріст лише метр сімдесят, Кобра був метр вісімдесят, Індіанець Джю – метр вісімдесят чотири, в той час як Австралієць Мік і Мустанг були схожі на шафи. Якщо у них і було щось спільне у Шостому загоні, то це величезні груди і великі руки, натреновані довгими заняттями зі штангою для досягнення неймовірної сили верхньої половини тіла, яка потрібна, щоб підніматися по канату при таємному нападі з моря. Проте, в цілому, «морські котики» з інших підрозділів можливі в усіляких конфігураціях. В бою вони, тим не менш, однаково смертоносні.
На тренуванні класу ПДЗ 26 ми також були усіх форм і розмірів.
Наші натури були такими ж різними, як і наші статури. Деякі з нас, на кшталт мене, були гомінкими, дехто міг би навіть сказати зухвало гомінкими – час від часу. Якщо десь був відкритий бар, мене можна було знайти там після занять, і я б розважався до самого закриття. Інші були тихими, зануреними в себе та проводили вільні години з книжками.
Якби я мав розділити на категорії тих з нас, хто пройшов цю підготовку, я б сказав, що всіх нас об’єднувало одне: ми були аутсайдерами на противагу кар’єристам. Дехто міг назвати нас соціально непристосованими, але це було б перебільшенням. Безсумнівно, ми були розбишаками. Ми були агресивними і любили це показувати. Боже, допоможи морському піхотинцю чи моряку, який би вирішив продемонструвати свою крутість, образивши бойового плавця, тому що ми б радше вмерли, ніж дозволили б себе побити.
Але за цієї агресивності, гри на публіку, з цією мачо-фігнею нами керувало щось таке, що штовхало нас іти далі, ніж інші насмілювалися. Ми були націлені на завдання і були ладні зробити все, що потрібно для його виконання. Інструкторам вдалося переконати нас, хоча, можливо, ми зрозуміли це самі, що не було нічого такого, з чим би ми не могли впоратися. Принципи, які я засвоїв під час Пекельного Тижня, я буду використовувати знову і знову протягом наступних 25 років, щоб показати людям, яких я вів за собою, що для них не існує нічого неможливого. Моїм підопічним не потрібно було любити все, що вони робили, але вони мали робити все без винятку.
Ми були справжньою дикою ватагою, ті, хто пройшов крізь Пекельний Тиждень. Ми були голодні і злі, проте впевнені в собі, як п’ятсотдоларова повія, якраз той тип жвавих пуголовків, на яких американські платники податків мають витрачати сотні тисяч доларів, аби ми навчилися підривати майже все на світі.
Саме це і відбулось.
Уявіть собі місцину з необмеженою кількістю жінок, невичерпним запасом витриманого бухла і свіжих лобстерів, і усіма смертельними іграшками, з якими вам захотілося б погратися.
Рай, правда? Ні. Це місце існує на Землі: воно називається Сент-Томас, і туди на десять чудових тижнів тренувань були відправлені ті, хто пережив Пекельний Тиждень. Ми справді тренувалися. Нас учили орієнтуватися під водою, маючи лише компас, висок і водомірну рейку. Це вимагає концентрації, тому що під водою можна легко дезорієнтуватися. Одного разу ми з Маком дали маху і загубилися – нам поталанило, що ми не задихнулися. Ми отримали неймовірну кількість втиків від офіцерів, що проводили тренування, але ми також засвоїли цінний урок: якщо напартачиш, то можеш померти. Ніколи раніше я про це не думав.
Нас відправили плавати з Рузвельт Роадс, Пуерто-Рико до острова В’єкес за десять кілометрів на схід (ми називали Рузвельт Роадс «Рузі Роадс». Роадс – Roads – мало означати «Retired On Active-Duty Sailors» – Відставні матроси на активній службі, на честь тих, кому достатньо поталанило тягнути свою постійну службу там). Фраза «Чи рухалась Земля для тебе?» набула абсолютно нового значення на Сент-Томасі і Пуерто-Рико (цитата з книги Хемінгуея «По кому подзвін», де згідно з циганським повір’ям, в момент, коли кохаєшся з призначеною тобі долею людиною, ти маєш відчути рух Землі. – Прим. перeкл.). Ми досліджували витончене мистецтво розташування бангалорських торпед, щоб пророблювати зяючі дірки у захисному периметрі з армованого колючого дроту. Ми практикувалися у знищенні бетонних бліндажів за допомогою ранцевих підривних зарядів.
Ми розвинули талант у справі підриву каналу, щоб десантний човен міг пробитися крізь риф. Я відкрив для себе радощі динаміту, нітро та пластиду і зміг зберегти усі мої десять пальців приєднаними до моїх рук у процесі навчання. Нас навчили основ пірнання з аквалангом, і ми вперше використовували зроблені в Німеччині автономні безбульбашкові апарати Дрегер (Draeger).
І ми плавали. Ох, скільки ж ми плавали. Один з наших веселих інструкторів, добродушний та дотепний лейтенант з Нової Англії на ім’я Аліоті, навантажував нас додатковим плаванням по суботах, щоб уберегти від шкідливого впливу диявольського рому і розпусних жінок. Навіть гірше того, він змушував нас буксирувати схожий на пузир плавучий якір, в той час як він і його подружка відпочивали на плоті і дивилися, як ми напружуємося. Це для того, щоб зробити нас сильними і хоробрими бойовими плавцями, казав він, коли ми жалілися.
Нам не потрібно було багато часу, щоб повністю призвичаїтись до води; ми навчилися справлятися з непередбачуваним. Наприклад, коли на глибині 27 метрів у тебе починається носова кровотеча через те, що в тебе лопнули гайморові пазухи. (При зануренні необхідно вирівнювати тиск у гайморових пазухах за допомогою спеціального прийому. При наявності проблем з носом чи пазухами, на кшталт закладеного носу чи гаймориту, вирівняти тиск неможливо і пазухи можуть лопнути, викликавши кровотечу. – Прим. перекл.) Маска зсередини наповнюється кров’ю, і ти думаєш – прочистити маску чи ні, бо у воді неподалік баракуди, вугрі та акули. І все-таки прочищаєш. І виживаєш. Отже ми підривали і ми плавали, і ми стріляли з «шприцу для змащування» 45 калібру (зневажлива назва пістолет-кулемета M3. – Прим. перекл.) і пістолетів 38 калібру, які були стандартною зброєю підводних диверсійних загонів у ті дні, і ми засмагали на сонці.
Але здебільшого ми ходили на вечірки. Ми виставляли наші тіла напоказ, надіваючи сандалі з шкіри буйвола, шорти і тісні футболки, коли ми брели в Шарлотту-Амалію, столицю Сент-Томаса, що траплялося майже щоночі. Мак познайомився з жінкою з Нью-Йорку, яка займалася дизайном прикрас; я зійшовся зі шкільною вчителькою з Нью-Джерсі. Ми вчотирьох ішли у клуби десь близько дев’ятої і танцювали й пили ром та колу десь до першої, а потім подавалися до пляжу чи до осель дівчат, де ми займалися унікальною формою гетеросексуальної фізичної підготовки, яку, я думаю, можна було б назвати «концентровані горизонтальні тазові поштовхи», котрі ми виконували в швидкій послідовності. Близько п’ятої ми прокидалися і пробіжкою поверталися на територію бази на околиці Шарлотти-Амалії, хапали пару швидких ковтків чистого кисню для енергії і одразу переходили до фізичних вправ. Ми були змушені: якби ми пропустили вранішні вправи, нам би не дали свободи на ніч. І Боже борони, коли б нам довелося пропустити хоч одну нічну вилазку.
Після того, як ми вперше спробували на смак тропічне блаженство, настав час повертатися до реального світу – у Літл-Крік, де ми брали участь у тому, що називалося вправи Зулу 5 Оскар. Це були «Втеча і Відхід» (ВіВ) – коли ми вчилися підпливати до кораблів, прикріпляти магнітні міни до їх корпусів і відходити непоміченими. Я став справжнім майстром у пропливанні під поромами під час ВіВ. Завдання моряків було спіймати нас у З/5/О вправах, коли ми робили наші брудні справи. Що їм майже ніколи не вдавалося.
У жовтні 1961-го мене прикомандирували до ПДЗ-21, що базувався поза Літл-Кріком; нарешті повноцінний бойовий плавець. По правді кажучи, я був лише молодшим бойовим плавцем, без справжньої спеціалізації. Я ще не здобув кваліфікацію водолаза і не отримав парашутного тренування. Але ніщо з того мене не турбувало. Це було, наче жити у казці.
ВМФ годував мене, одягав мене, дозволяв мені гратися чудовими іграшками, і коли я не плавав і нічого не підривав, я міг піти випити з моїм друзяками і надерти дупи чувакам у барах. Ми нічого не починали першими, але якось так складалося, що найдебелішим морпіхам та матросам завжди хотілося влізти з нами у бійку. Можливо, через нашу завужену донизу уніформу з недозволеними нашивками на внутрішній стороні манжет. Можливо, через нашу поведінку. Ми були дуже агресивними. М’яко кажучи. Щоб там не було, виявлялось, що ми завжди встрявали у бійки. Ліпше сказати, виявлялось, що ми завжди встрявали у бійки – і перемагали. Це дуже покращує відчуття впевненості у собі.
Отже, спершу – кваліфікація водолаза. Я повернувся на Сент-Томас, щоб провести шість тижнів з креветками, теплою водою, гарячими жінками і ромом. В кінці цієї сесії я мав засмагу, був у чудовій спортивній формі, добре відпочив і отримав годинника для водолазів з нержавіючої сталі від фірми Тюдор, що називався «Великий Годинник/Маленький Пісюн», який вручається після отримання кваліфікації.
Наступним було парашутування. Мене направили до Форт-Бенінгу, Джорджія, для повітрянодесантного тренування. Я вирушив як член Зоопаркової Чоти. Зоопаркова – тому, що вона включала Ребіта (як у Джона Франсіса), Берда і Фокса (англійські назви кролика, птаха і лисиці. – Прим. перекл.), і ми всі були частково тваринами у невпинному полюванні на бобрів та кицьок (в англійській мові beaver and pussy – два сленґових слова на позначення жіночих статевих органів. – Прим. перекл.)
Після того, як я вдало пройшов курс, я зрозумів, що мені настільки подобається стрибати з парашутом, що я почав стрибати на вихідних, експериментуючи з новими на той час «пласкими» парашутами. В підводно-диверсійних загонах ми здійснювали стрибки зі старомодними, десятиметровими параболічними парашутами з витяжними стропами. На професійному жаргоні вони називалися стрибки з мотузкою. Я завжди думав про них як про техніку «мавпа-на-дроті».
Я захоплювався новими на вісім з половиною метрів невеликими пласкими парашутами. В той час вони використовувалися переважно як аварійні парашути для пілотів, але я вірив, що вони мали добрий потенціал і у бойовій ситуації. Завдяки дизайну, їх було легше контролювати, ніж десятиметрові парашути з витяжними фалами. Вони стали ще більш маневреними після того, як ми прорізали в них спеціальні отвори і додали клеванти, які дозволяли нам керувати парашутом у повітрі. Мене більше вабила думка смикнути за кільце, замість того, щоб стрибати з витяжним фалом, який робив за тебе всю роботу. Це означало – затяжний стрибок. Як приємно було думати про вільне падіння.
А виконувати стрибок – навіть краще. Проносишся беззвучно крізь небо вільним птахом, чуєш лише свист вітру, що обдуває твоє тіло – все це було таким незвичайним. Це було таким же відчуттям свободи, яке я відчував під водою, але пірнати на півтора чи три кілометри у небо було навіть краще: тут я міг дихати і бачити все на кілометри. Я піднімався вгору стільки разів, скільки міг, стрибаючи з усе вищих і вищих висот, і дозволяючи собі падати ближче і ближче до землі перед тим як я «смикав», тобто розкривав свого парашута. Я отримував на горіхи від інструкторів, але я розумів, що в бойовій ситуації у вільному падінні я буду становити значно складнішу мішень для супротивника, ніж якщо я буду ліниво спускатися на парашуті. Так навіщо розкриватися на півторакілометровій висоті і дозволяти ворожій чоті перетворити тебе на живу мішень, якщо ти можеш розкритися на ста п’ятдесяти метрах і залишитися живим?
Я навчився складати парашути. Я взяв собі спортивний «плаский», який я видозмінив, щоб зробити його більш маневреним. Я придбав усі посібники з парашутних стрибків, які тільки міг знайти, і вивчив усі тонкощі керування стрибком для приземлення точно у заданій точці, незважаючи на температуру, нисхідний потік, швидкість і напрямок вітру і ще тисячі маленьких змінних, нехтування якими може призвести до зламаних кісток і розтрощених черепів.
Незважаючи на те, що ми мали отримати кваліфікацію парашутиста, жоден із підводно-диверсійних загонів не мав інтенсивної програми стрибків з парашутом у п’ятдесятих і шфстдесятих роках: уся парашутна підготовка здійснювалося Армією. Власне кажучи, подорож туди-сюди для одного нікчемного тренувального стрибка могла зайняти цілий день. Біля Літл-Кріку не було жодних необхідних облаштувань, тому ми мали переконати одного з пілотів з Військово-повітряної бази в Ленглі, яка знаходилась навпроти у Норфолк Бей, відвезти нас до Форту Лі, за сто шістдесят кілометрів на захід, в Петербург, Вірджинія, або на приблизно таку ж відстань у Форт Ей.Пі. Хілл, де були затверджені зони десантування з повітря. Знайти пілота не було проблемою, оскільки всі «водії автобусів» ВПС США – транспортні пілоти – мали регулярно проходити КДВТ, тобто Комп’ютеризовану Десантну Висадку у Точці. КВДТ відбувалася, якщо пілот виконував її правильно, тобто скидав 82-ий повітряно-десантний підрозділ прямо на визначену ціль. Якщо ж пілот виконував її неправильно – отримував Гренаду (невдале вторгнення США в Гренаду у 1983 році. – Прим. перекл.), де десантування було невдалим, часові рамки не витримано, все шкереберть і десант наражався на небезпеку. В більшості випадків пілоти помиляються.
Так чи інакше, ми летіти до Форту Лі чи Форту Ей.Пі. Хілл, щоб здійснити один стрибок, і потім як прибульці, ми мали зателефонувати додому і чекати на автобус з Літл-Кріка, який мав нас підібрати. Більшість часу ми проводили в очікуванні в тому чи іншому закладі, де подавали алкогольні напої. Інколи до нас навідувалися пани в армійському хакі, яких ми, після звичного обміну люб’язностями, дубасили.
Протягом мого першого, чи близько того, року в ролі бойового плавця, зі мною трапилася пара неповторних пригод. Однією з них було моє одруження. Тією щасливою обраницею була Кеті Блек, та сама Кеті, котру я з таким напруженням намагався затягти в басейн на Лівінгстон Авеню влітку 1958-го в Нью-Брансвіку. Ми зустрічалися з того часу. Я бачився з нею під час моїх візитів додому, і одруження видавалося гарною ідеєю на той час.
На початку шістдесятих не дозволялося жити у цивільному шлюбі, принаймні якщо ти був з гарної католицької сім’ї (чи навіть з поганої католицької сім’ї, як я). Тому ми оформили наші стосунки.
Вона сказала, що згодна миритися з довгими періодами, коли я буду далеко від дому; вона мені справді подобалась, і ми були гарною парою. Наше весілля було небагатим, але приємним. Потім ми провели короткий медовий місяць, Кеті завагітніла, а я вирушив у шестимісячне середземноморське плавання.
Типовий шлюб на флоті.
Другою пригодою, яка зі мною трапилась було те, що я став піддослідною тваринкою. В цьому була поетична справедливість. Кого можна знайти в наукових лабораторіях? Щурів, мавп та жаб, чи не так? Тому, хто більше підходить для випробування нової системи десантного порятунку, як не бойовий плавець?
Та система носила назву Фултонська Система Евакуації Повітряним Гаком, і я добровільно записався піддослідною жабкою на ТДС, тобто на Тимчасову Додаткову Службу (я завжди думав про це, як про Тинятися Довкола Сп’янілим), яка привела мене з Сент-Томаса до Панама-Сіті, Флорида. Повітряний крюк був розроблений, щоб евакуювати спецпризначенців чи агентів ЦРУ з ворожого тилу, щоб вихоплювати ВІПів ефективно і приховано, та забирати (транквілізованих) ворожих бранців, захоплених нашими силами.
Принцип був простий: той, кого чіпляють гаком, влазить в «костюм зайчика», ущільнений безшовний парашутний костюм з капюшоном, в який вбудовано важкий нейлоновий парашутний ремінь, радіокабель та мікрофон. Ремінь пристебнутий до еластичної стропи завдовжки близько двох з половиною метрів, котру в свою чергу приєднано до наповненої гелієм кулі, що висить у повітрі на прив’язку.
Тоді, пролітаючи на наднизькій висоті, літальний апарат, оснащений консольними балками з щітками, підлітає десь на 130 вузлах і зачіплює мотузку нижче рівня надувної кулі. Стропа автоматично замикається на лебідку за допомогою вибухових зарядів. Тоді, залежно від типу літака, який виконує евакуацію, той, кого чіпляють, втягується всередину, або через люк у пузце літачка або через хвостовий люк, і це означало – алоха, бон войаж і сайонара (привіт, гарної подорожі і до побачення відповідно гавайською, французькою і японською мовами. – Прим. перекл.).
Система випробовувалася здебільшого на мішках з піском, хоча двадцять два людські піддослідні щури – представники компанії і спецпризначенці Армії також брали участь. Я був першим добровольцем з Флоту, і це було перше підняття, що здійснювалося без підстраховки з аварійним парашутом.
Я з’явився на злітній смузі поблизу Панама-Сіті, переодягнувся в костюм зайчика, пристебнув ремені, присів, обхопив руками коліна і задивився, як літак, Граман С-2 Трекер ВМС, заклав віраж і пішов прямо на мене на висоті близько ста п’ятдесяти метрів. Він пройшов над головою і зачепив стропу, прив’язану до повітряної кулі. Я відчув, як стропа пішла, зробив півтора кроку, a потім – постріл, а ви ще кажете про вертикальні зльоти!
Я почувався так, немов їхав на кінці довжелезної гумової стрічки на швидкості 130 вузлів. Коли мене підкинуло в повітря, як мультяшного героя, чиї кілометрові руки не можуть більше триматися за вікно чи стовбур дерева, я відчув, як моє тіло поважчало разів у шість. Земля сказала: «Бувай». Стропа потягнула мене вище літака, я піднявся над лінією горизонту, а потім я почав падати.
В той момент мені спало на думку, що, можливо, варто було б начепити парашута.
Тобто, через мій мозочок промайнуло щось на кшталт: «Добре, мене підкинуло. І ось я тут на спині і рухаюсь вперед десь на ста двадцяти вузлах. Але чи рухаюсь я, тому що мене тягне, чи стропа луснула і я лечу сам по собі і зараз гепнуся об землю?»
Єдиною можливістю пересвідчитися було – поглянути самому. Тому перекинув ноги ножицями і перекрутився в позицію животом донизу. Чудово. Тепер, витягнувши шию назустріч вітру, я міг бачити літак – і стропу – і я знав, що все добре. Я спробував зв’язатися з командою, але мій пірует пошкодив радіокабель і мікрофон тепер був непотрібний. Тому я вирішив трохи розважитись.
Я зробив «горбик» – звів плечі вперед і витягнув руки, те, що можна зробити, щоб зміститися убік під час вільного падіння при стрибках з парашутом – і перемістився на одну лінію з верхньою частиною фюзеляжу. Далі, використовуючи руки як плавники, я зрозумів, що можу рухатися як праворуч, так ліворуч.
Я наче став на водні лижі позаду Трекера, розрізаючи потік повітря від двигунів, в який я потрапив, розгойдуючись від лівого борту до правого борту. Я намагався помахати пілотам рукою, але виявив, як я пізніше напишу це в своєму рапорті, що надмірна активність будь-якої з моїх кінцівок створювала турбулентність – простіше кажучи, якщо я занадто ворушився, мене починало крутити. Не дуже приємне відчуття.
Тому наступні п’ятнадцять хвилини я провів, виконуючи віражі ліворуч, праворуч, тоді як команда літака втягувала мене всередину, намагаючись зрозуміти, що то в біса зі мною відбувається. Коли я наблизився до літака, я знову перекрутився на спину, нахилився донизу, схопив себе за щиколотки і скрутився, наче м’яч. У такій позі я опустився нижче, тому розхитувався, як маятник, що дозволяло їм зручніше втягувати мене в черево Трекера. Коли моя голова опинилася на одній лінії з палубою, я простяг руки і втягнув себе через люк, посміхаючись до явно напруженого командира екіпажа, що здійснював мою евакуацію.
– Доброго ранку, чиф.
– Що, за чортячі витівки, матросе? Чорт забирай, довбана стропа гойдалася увесь час.
Ми вже думали, що ти втратив свідомість, поранений, чи розбився.
– Лише катався на водних лижах, чиф.
– Не розказуй мені фігню, у тебе гівно замість мізків, пришелепкуватий ти засранець.
-–Та ні, брешу, чиф, не катався я на водних лижах. Він тріумфально посміхнувся.
– Пішов ти, я займався бодісерфінгом.
Коли ми приземлилися, я доповів групі офіцерів і представникам компанії про те, що трапилось, і про те, що я думаю про систему. Я не розповів їм про повітряне катання на водних лижах, хоча я запропонував, що в разі відсутності парашутної підготовки у того, кого будуть рятувати, йому було б краще притиснути руки до тіла, щоб не потерпати від турбулентності.
Один з офіцерів, старший капітан, відвів мене в сторону по закінченні і сказав, що я доповідав досить професійно. Він відзначив мої ораторські здібності і похвалив мене за ініціативність.
– Чому ти не подаєш документи на Курси підготовки офіцерів, Марцінку? – запитав він і пояснив мені, що Флот щороку відбирає п’ятдесят кандидатів серед рядових у щось під назвою ПІО, чи Програма Інтеграції Офіцерів, і я був саме тим, хто їм був потрібен.
– Я з радістю напишу тобі рекомендаційного листа.
– Сер, – промовив я, – власне кажучи, я не певен чи ПІО підходить для мене. Прямо зараз я радше буду чифом у команді, аніж Начальником морських операцій усього клятого Флоту.
– Чому так?
– Ви знаєте чифів, сер, вони можуть забезпечити результат. Вони контролюють справжню силу на Флоті. Ніщо не рухається, якщо чиф не скаже – навіть адмірали.
– Ти можеш забезпечувати результат, будучи офіцером.
– Я не впевнений, сер.
– Чому, Марцінку?
– Чорт забирай, сер, перш за все, в мене незакінчена середня освіта, а там усі ці офіцери, які закінчили Академію і з якими я маю конкурувати, тому, як Ви бачите, я з самого початку у гіршому становищі. Тож, на що я можу розраховувати? Можливо на молодшого офіцера десь на якомусь кораблі. І по правді, бути флотським дятлом з молодшим офіцерським званням – прошу вибачення, сер – і наглядати якихось задрючених матросів, ну, мені просто краще в команді. Ми плаваємо. Ми пірнаємо. Ми стрибаємо з парашутом – ми діємо.
Він трохи посмоктав свою люльку і кивнув так, як кивають офіцери, коли вони тільки-но вимкнули всі системи. «Добре, але обов’язково дай мені знати, якщо ти коли-небудь зміниш свою думку».

ГЛАВА П’ЯТА

Врешті-решт я змінив думку щодо подачі документів на курси підготовки офіцерів. Але це залежало не стільки від рекомендації, наданої мені якимось капітаном, скільки від просоленого чиф-петті офіцера на ім’я Еверет Е. Барет. Барет був сапером і артилеристом-наводчиком, якого підвищили до чифа саме тоді, коли мене приписали до другого взводу ПДЗ-21. Другий взвод після ніякого, як ми його називали.
Якщо я коли-небудь мав хрещеного батька на флоті, то це був Ев Барет. Запитаєте, що то за тип? Барет був ідеальним прототипом чиф-петті офіцера в кіно, – його б зіграв хтось на кшталт Ворда Бонда (Ward Bond), якби Вільям Холден (William Holden) не вихопив би роль першим.
Я завжди думав про нього як про літню людину, хоча, коли я з ним познайомився, йому не було і сорока. Він був жилавим, сірооким чоловіком з різкими рисами обличчя, зростом близько 175 сантиметрів, з білим, як сніг, дуже коротким волоссям і на лівій руці не мав безіменного пальця, якого втратив внаслідок необережної гри з вибуховими пристроями. У нього був хрипкий голос з низьким гучним тоном, схожим на гурчання жаби-бика, що випереджав його на п’ятнадцять секунд (Барета завжди можна було почути до того, як побачити), і постійно гарчав лайливі слова-паразити в нескінченних послідовностях і різноманітних комбінаціях – і все це з протяжними голосними, притаманними вимові в Новій Англії. Вираз «лається, як матрос», ймовірно, винайдено для опису Еверета E. Барета.
Він не був освіченою людиною – або, принаймні, не мав диплома. Читав насилу і писав фонетично – так, як чув. Не раз при читанні нам нового припису я ловив його на тому, що він тримає папірець догори дриґом. Догори дриґом чи ні, але він проглядав його, а потім, зіткнувшись ніс у ніс з якимось нещасним молодшим лейтенантом, декламував йому декілька абзаців, що звучали по-канцелярськи. Зіткнувшись у протистоянні з Баретом у цих його спектаклях, більшість офіцерів зазвичай злегка присідали в колінах і відповідали: «Так, звісно, чиф, як скажете», – і то було все. Барет знав, як добре нажахати офіцерів.
Так, він умів. Добряче нажахати не тільки офіцерів, а й усіх нас, і мене в тому числі. Під час моєї першої карибської подорожі в ПДЗ-21 радіо на одному з наших кораблів поламалося якраз перед початком десантних маневрів. Може я й був радистом, але ж не спеціалістом з електроніки. Для Барета, проте, це не мало ніякого значення:
– Марцінку, ледачий на... вилупок, тягни на... свій кістлявий на... зад сюди! – прогарчав він мені.
І я був змушений надати руху своєму кістлявому на... заду. Будь-хто мусив би, коли Барет кликав.
– Ти маєш на... виправити це паскудне на... радіо до того, як завтра на... ми підіймемось на клятий на... борт, або я викину на... твій зад на наступний на... тиждень!
– Так на... точно, шеф!
Я не міг відрізнити транзистор від резистора або фільтр від електронної лампи, але розшарпав плати-схеми і працював всю ніч. І ось на ранок якимось чином, я до цих пір не знаю яким, паскудне радіо було полагоджено і запрацювало.
Не те, щоб мене турбувало, що Барет викине мій зад на наступний тиждень, – хоча він був цілком здатний дати такого стусана. Просто він мав цей надзвичайний хист змусити людей зробити більше, ніж вони вважали.
Коли хтось говорив йому: «Але, чиф, це неможливо», Барет оглядав того згори донизу і знизу догори, а потім казав: «Закрий на... свій клятий дзьоб і зроби це!»
Барет вчепився в мене, як навчений пес хапає зубами злодюжку і не відпускає – не відірвеш його. Я постійно чув: «Марцінку, паскудний паскудо, зроби це!» або «Марцінку, нікчемний нікчемо, рухай своїм мерзенним задом!» Коли нас відрядили на острів В’єкес для маневрів, і ми спали в наметах на пляжі, він змусив нас прибирати територію і розпушувати пісок двічі на день. Перебування на острові В’єкес завжди вважалося відпусткою для підводних диверсантів. Можна було пірнати за мушлями й крабами, пити пиво й ром та байдикувати на пляжі, працюючи над засмагою. Але не з Евом Баретом. Мене він змусив збирати порожні бляшанки з-під пива за цілим взводом, наповнювати їх піском і будувати маленькі стіни для терас перед наметами. Він придумував, а ми будували дах із пальмового листя для цих терас та вітряний музичний підвісок із пивних пляшок. Якось він усадовив увесь загін та почав учити нас плести капелюхи з пальмового листя, бо йому здалося, що в нас мало роботи.
Як вам диверсанти-підводники, котрі виготовляють капелюхи? Так, але для Барета зробити ці на... мерзенні капелюхи означало, що ми повинні були залізти на найвищі кляті пальмові дерева і дістатися до найкращого, найбільш зеленого та пишного на... пальмового листя на всьому паскудному острові. Жодне опале листя Барета не влаштовувало. І якщо ти цього ніколи не робив, то вилізти на верхівку п’ятнадцятиметрової пальми було для тебе справжнім випробуванням.
Насправді, я зовсім не звертав уваги на постійне знущання, крик і невідступний контроль. Я швидко зрозумів, що чим більше Барет дошкуляє комусь, тим більше він дбає про нього. Тож він шпиняв мене, поки я не склав іспит відповідності середній освіті (high-school equivalency exam). Також він подбав, щоб я пройшов розширену підготовку з парашутних стрибків. Відточував він і мої адміністративні навички, змушуючи писати всі його паскудні взводні звіти. І, нарешті, він то переконанням, то улещуванням, а то і деспотичними погрозами довів мене до кваліфікаційного іспиту на курси підготовки офіцерів, який я витримав.
Коли ми повернулися в Літл-Крік, він запросив мене до себе додому на вечерю і ми просиділи з ним і його дружиною, Делією, весь вечір, пили пиво і слухали його розповіді про флот у старі часи. Я не знаю донині, чим я імпонував йому. Я не був ні першим моряком, якого він взяв під своє крило, ні останнім. Але я радий, що він зробив це, бо він, імовірно, провів більше часу зі мною з 1961 по 1965 рік, як в ПДЗ-21, так потім і в ПДЗ-22 (новий підрозділ, створений у 1963 році, куди було переведено весь «другий після ніякого» взвод Барета), ніж мій батько за все моє життя. І, чесно кажучи, якщо ти розбишака років двадцяти (а таким я був), і якщо шукаєш позитивного чоловічого взірця для наслідування (а я, ймовірно, шукав), кращого, ніж Ев Барет годі й було шукати – диверсант-підводник, чиф-петті офіцер, сапер, артилерист-наводчик.
Так, я був розбишакою. Наприклад, коли другий взвод виходив у море, то саме мені і одному моєму товаришеві випадало звільнити каюту-їдальню від рядових матросів.
Тут треба трохи пояснити. На борту судна існує жорстка кастова система. Офіцери живуть у «країні офіцерів» (Officer Country), куди блювотники-рядові не ходять без поважної причини. Чиф-петті офіцери зазвичай мають свою обору – власний камбуз та їдальню, а от решта команди корабля обідає в загальних каютах-їдальнях. Тому ми з морськими піхотинцями опинялися на самому дні. Ми вважалися армійським підрозділом, а не частиною команди корабля, і тому нам припадали залишкові крихти побутових вигод. Їли ми останніми. Милися останніми. Йшли до гальюну останніми. Зате під час небезпеки мали загинути першими.
Але підводні диверсійні загони – то маленькі дружні банди. Ми лягали спати разом, виконували роботу разом, плавали в парах, і ми хотіли обідати разом, однією групою, так, щоб, увійшовши до їдальні, не продиратись поодинці крізь натовп незнайомих матросів або ще гірше – морських піхотинців.
На той час я мав прізвисько Чудак. Мене називали Чудаком, бо я був настільки ненормальним, що чистив до блиску не лише верх взуття, а й підошви. Для того, щоб нашому взводу вистачило місця, аби сісти разом і поїсти за одним столом, ми з моїм другом Даном Змудою (його справжнє прізвище було Змудаделінський, а прізвисько – Мад) придумали один спосіб звільнення їдальні від необхідної кількості матросів.
Наш метод був простим і ефективним. Зайшовши до їдальні, ми набирали повні таці їжі. Клали все докупи – і суп, і горіхи. Потім я сідав посеред товариства чистих, охайних, добропорядних моряків і вітав їх.
– Добрий день, шановне панство, – казав я, ввічливо киваючи.
Мад грюкався на стілець поруч зі мною.
– Здрастуйте, джентльмени, – додавав він чемно, як вартовий гвардії Її Величності.
Щиросердне вітання Мада мало бути дисонансом до його зовнішнього вигляду. Він був схожим на пожежний гідрант, настільки ж міцним, і здавалося, ніби він постійно пригинався назустріч вітру. Його кругла як у бульдога щелепа зухвало випиналася вперед, його великий слов’янський ніс (зламаний у численних боях) був злегка відігнутий набік. Решта його «поляцького» обличчя була такою, ніби була оброблена піскоструминним апаратом. Навіть коли він посміхався, в його очах з’являвся якийсь чудернацький вираз реслера, що за мить доб’є свого противника на рингу, ніби промовляючи: «Дивіться уважно, зараз почнеться найцікавіше». Талісманом підводного диверсійного загону є злоблива жаба на ім’я Фредді. В матроській безкозирці набакир, з недопалком папіроски, що міцно застряг у кутику жаб’ячого писка, Фредді стискає правицею запалену шашку динаміту, а в його очах грають іскорки шаленства. Мад набув такого самого вигляду, і більшість морячків почала непокоїтися.
Так ось Мад, який зазвичай їв десерт перед першою стравою, брав ножа із чиєїсь таці, накладав товстий шар морозива – смак не мав значення – на котлету, додавав півпляшки першокласного соусу і починав їсти. Мад їв дуже швидко... і не використовував прибори. Це було повторенням того, що ми робили в їдальні під час «Пекельного Тижня», з тією різницею, що з усіх присутніх за столом тільки я і Мад пережили той тиждень.
Мій прийом їжі завжди починався з гороху. Мені треба було поїдати його, всмоктуючи через ніс. Після кількох перших всмоктувань я роздивлявся по сторонах і чмокав губами:
– Ммм... Смакота!
Якщо в якийсь день не передбачалось гороху, то подавали спагеті. Спагеті я також всмоктував через ніс. Але виявив – якщо соус був занадто гострий, з моїх очей потоком лили сльози.
Якщо такі витончені прийоми не допомагали, ми нахабніли.
– Кави, пане Мад? – питав я.
– Авжеж, пане Чудак.
– Вершки?
– Ні, дякую, пане Чудак.
– Цукор?
– Ні, не варто.
– Шмарклі? – я висякався в його чашку.
– Чарівно! – і він випивав її залпом.
Ми виявили, що десь після трьох днів таких вистав про нас вже знали всі. Наприкінці першого тижня в морі все, що ми з Мадом мали зробити, так це – увійти в їдальню, наповнити свої таці і попрямувати до столу. Варто нам було наблизитись, як за столом уже нікого не було.
Коли Барет дізнався, що ми влаштовували, він збожеволів.
– Хай тобі грець, Марцінку! – ревів він. – Я не можу на... залишити вас одних на п’ять клятих на... хвилин, щоби ти знов не встромив свій паскудний на... зад в якусь холеру-халепу.
Крім страждань, завданих вухам, мені з Мадом призначали ще й наряд поза чергою. Таким оригінальним способом Барет висловлював свою подяку за наші вистави, що дозволяли взводу їсти разом за одним столом. Ми з Мадом терпіли мовчки. Ми знали, чому він це робив. Якби б ми не були покарані, йому б дорікали в оборі офіцерів, тож заради миру він давав нам прочухана.
Я довідався, що був прийнятий на Курси підготовки офіцерів, незабаром після того, як вирушив на півроку у Середземне море на USS Rushmore («Рашмор», скорочення USS – United States Ship – додається до назви човна у формальному вжитку. – Прим. перекл.) – історичному десантному кораблі Другої світової війни, побудованому спочатку для Британських Королівських ВМС. Це була швидше за все моя прощальна подорож. Я виконував усю звичайну роботу у взводі: розвідка узбережжя перед десантними навчаннями, вправи зі знешкодження боєприпасів, що не розірвалися, та участь у тренуваннях ВіВ (відхід і втеча) «Z/5/О», «Зулу-П’ять-Оскар», що були частиною підготовки у Підводному диверсійному загоні ПДЗ-22 в цей час (Z/5/О – Zulu-5-Oscar – алфавітно-цифровий код ВМФ США для військової вправи на кораблі з виявлення і нейтралізації осіб, які проникли без дозволу на борт, що робиться для перевірки рівня безпеки. – Прим. перекл.). Потім ще була мавпяча праця: друкування рапортів і службових записок Барета, обслуговування обладнання та підтримання моєї кваліфікації з парашутних стрибків і підводного плавання.
На додачу я почав проводити більше часу в «країні офіцерів», спостерігаючи за тим, як вони діють, як виконують свою роботу, як живуть у своїй кают-компанії. Час від часу, я підіймався на капітанський місток, де наш капітан, Б.Б.Вітем, навіть дозволив мені раз чи два стати до штурвалу після того, як Барет розпатякав, що мене прийнято в Кого-Попало-Організували, як можна б було назвати КПО (Курси підготовки офіцерів). Цей затятий курець з Нової Англії, наш шкіпер Вітем, подбав, щоб я ознайомився з абеткою офіцерського братства. Він навіть дізнався досить багато про мою особу, так щоб правильно звертатись до мене – матрос Чудак.
Звісно, тепер, коли я зібрався стати офіцером і джентльменом, ми з паном Мадом припинили наші регулярні виступи в їдальні. Це було чудове шоу, але навіть чудове шоу має колись закінчуватись. Та й хто хотів би, щоб його звали енсін Придурок?
Проте це зовсім не означало, що я напустив на себе шати респектабельності. Наприклад, коли ми заходили в Неаполь для поповнення запасів, я сідав за кермо наданої нам вантажівки. Мені ще доведеться стояти за штурвалом корабля, тож я подумав, за кермом чи за штурвалом – яка різниця, чому б не попрактикуватись, коли є можливість?
Неаполь – місто на пагорбах і має довгі тунелі з вузькими тротуарами для пішоходів просто поруч з дорогою (тільки дурні ходили по них, тому що водіїв у цьому місті можна порівняти з дикунами в Бейруті). Маючи машину, ми могли дозволити собі одну-дві зупинки у забігайлівці, щоб випити з друзями по дорозі до складів, що, як правило, призводило до затримок у розкладі руху. Часто я брав на себе надолуження згаяного часу – ставив колеса з одного боку двохтонної вантажівки на тротуар та, іноді торкаючись стін тунелю, обганяв автомобілі, що рухались повільно. Цей метод не подобався ні чифу, ні ще вісьмом диверсантам-підводникам, які їхали позаду, ні механікам автопарку флоту.
Барет спробував скоригувати мій стиль керування у властивій йому люб’язній манері, педантично пояснюючи мені, що ці паскудні вантажівки не призначені для того, щоб їздити по клятих тротуарах.
– Так точно, чиф, уловив! – кивнув я і продовжив керувати.
Дійсно, уловив.
Я «уловив» Барета востаннє на тижні, що передував моєму від’їзду до КПО. У нас тоді були заплановані стрибки з парашутом. Я вже привернув невдоволену увагу капітана Вітема тим, що розкрив парашут занадто низько – чекав до трьохсот метрів, щоб потягнути за кільце на витяжному тросі. Вітем почувався більш розслабленим, коли міг дивитися, як розкриваються наші парашути, в бінокль. Думка про стрибки з великої висоти та з низьким розкриттям (англійською вони звуться HALO – High Altitude, Low Opening. – Прим. перекл.) змушувала його пітніти. Я був сповнений рішучості допомогти йому скинути кілограмів зо п’ять рідинної маси.
Мій останній стрибок був у воду – по правому борту нашого човна. Верх щогли цього десантного корабля в сорока п’яти метрах над палубою. Я сказав у взводі, що хочу розкритися настільки низько, щоб бути на одному рівні з верхівкою щогли, коли з’явиться мій парашут. Насправді, я сказав усім, кого зміг знайти, що розкрию парашут на сорока п’яти метрах – за двома суттєвими винятками: капітан Вітем і Ев Барет. Я навіть домовився з хлопцем на ім’я Боб Кларк, котрий стояв на палубі з 16-мм кінокамерою, що записувала й звук.
Ось ми вилетіли, досягли потрібної висоти, вийшли в намічений район і стрибнули. Пізніше, коли я дивився те кіно, все здавалося просто чудовим. У небі, високо над землею, розкривалися та ширяли парашути. Аж раптом я – падаю, падаю, падаю.
В той час, як камера, слідкуючи за мною, наближає картинку до води, на звуковій доріжці можна почути безпомилково розпізнаваний виразний голос Барета: «Ох ти ж вилупок! Довбаний вилупок! Клятий довбаний вилупок! Тягни вже паскудну мотузку! Марцінку, потворний смердючий гівноїд із лайном у мізках та олівцем між ніг, схиблений виродок – тягни цю кляту мотузку!»
Я розумію, коли потрібно розпізнавати натяк, тож я потягнув мотузку. Парашут був мною складений для низького застосування. Він одразу ж розкрився. У мене був час на одне хитання від удару повітря при розкритті, коли якраз я порівнявся з топом щогли, а потім – бульк, – я впав у воду.
Занурившись, вислизнув із ременів і сплив зі сміхом. Барет і Вітем мій трюк не оцінили. Капітан не став чекати, коли я підіймусь на борт:
– Марцінку, слухай дуже уважно або читай по губах, – кричав він у мегафон. – Більше жодних довбаних польотів для тебе!
Барет вирішив, що я потребую нового заду, тож надер мені його тут же, на місці.
Десь за тиждень я поїхав у Штати.
Напередодні мого від’їзду шеф Барет покликав мене в свою обору і попросив сісти. Він дістав дві банки пива, відкрив їх і простягнув одну мені.
– Діку, – сказав він, – я думаю, що з тобою все буде гаразд. З тебе вийде добрий офіцер, якщо не станеш занадто багато блазнитися, і якщо будеш сприймати речі серйозно.
– Дякую, шеф, я буду.
Він кивнув:
– Я знаю. Ти добрий хлопець. Роботяга. Міцний. Це теж добре. Тобі все це знадобиться, коли стикнешся з усіма тими клятими салагами в Академії. – Він хильнув пива. – Авжеж, салаги в Академії не багато знають про те, як порівнятися з топом щогли, чи не так?
Ми обидва розсміялися.
– Але є ще щось...
– Кажіть, шефе.
– Ось, – сказав він, – ти дізнався багато чого дотепер. І дізнаєшся ще багато іншого.
– Так? – я повільно похитнув головою в очікуванні.
– Тож я хочу, щоб ти пообіцяв мені щось. Я хочу, щоб ти дав слово, що передаси далі те, що вже знаєш.
– Звісно. – Я не зовсім розумів, до чого він веде.
– Хочеш знати, про що це я в біса говорю, так?
– Угу.
– Діку, не повинно мати значення для тебе, чи ти працюєш з людиною вперше й тільки раз, чи служиш із нею роками, – ти маєш ставитися до всіх вояків однаково. Ти маєш допомогти воякові зробити його роботу. Як я допоміг тобі, – тепер буде твоя черга передавати це далі. – Він допив пиво. – Я хочу, щоб ти дав мені слово про це.
Я глянув на нього, він мав дуже серйозний вигляд.
– Ви маєте його, шефе.
Він кивнув і злегка усміхнувся.
– Думай про це, як про перший морський закон Барета. Перший морський – тому що це по-флотському, Діку.
Тоді я був наївним і повірив йому. Чи ні – не зовсім так. У ті часи закон Ева Барета – то було по-флотському.

ГЛАВА ШОСТА

Я легко впорався з навчанням на курсах підготовки офіцерів (КПО) у Ньюпорті, Род Айленд, які я закінчив у грудні 1965-го енсіном (Перше офіцерське звання у ВМФ США, яке приблизно відповідає молодшому лейтенанту. – Прим. перекл).
Я не був розумнішім за моїх однокурсників, але завдяки моєму досвіду служби у ВМС понад сім років, з яких більше ніж три на флоті, та обізнаності в тому, як працює система, я був успішним у навчанні. Коли інструктори, переважно командири, казали під час лекцій «Ми ще до цього повернемося», я записував те, що вони казали, тому що знав, що це з’явиться на тестах. Я просто знав, як командири працюють. Коли у нас були інспекції, я заправляв свою койку настільки туго, що четвертак, впавши на неї, підстрибував сантиметрів на тридцять, а кімната була настільки ж надраєна, як і підошви моїх черевиків (так що вони називали мене Чудаком не просто так). Коли у нас було стройова, я марширував так, немов я був членом парадної гвардії. Коли ми стріляли, у мене була нескінченна серія «десяток».
Я дуже рано усвідомив, що жоден з офіцерів чи командирів КПО, які нас навчали, муштрували, прискіпувалися та інспектували, навіть близько не наводив на мене того страху, який я пережив під час Пекельного Тижня у підводному диверсійному загоні (ПДЗ). Тому я робив свою роботу, брався за все, що вони мені давали і виконував це без нарікань і ставився до КПО, як до літнього табору відпочинку. Хлопці на флоті мали рацію, коли казали, що КПО – це Купа Підготовлених Опудал...
Насправді, якби персонаж Річарда Гіра у фільмі «Офіцер і джентльмен» (Американський фільм 1982-го року, де Річард Гір грає студента КПО Морської Авіації, який вступає в конфлікт з одним з його інструкторів, роль якого виконує Лу Госет. – Прим. перекл) був бойовим плавцем, він би порвав Лу Госета на шматки в перший же день. Бойові плавці закушують інструкторами. Вони також знають, як виконувати роботу без нарікань поза будь-які нападки.
Коли я був вибраний лідером секції, а пізніше батальйонним командувачем мого тренувального класу КПО, я серйозно поставився до Закону Ева Барета. Я допомагав слабачкам класу з фізичною підготовкою, я показував книжним черв’якам, як працювати зі зброєю; і я навчив тих, хто пас задніх, чекати на ключову фразу «ми ще до цього повернемося» перед тим, як щось записувати. Сто відсотків моєї секції успішно закінчили КПО. У інших вибула значна кількість людей, один навіть вчинив самогубство. Під час вручення дипломів колишній Чудак отримав разом з погонами енсіна відзнаку як лідер класу. Моя дружина, Кеті, вагітна нашою другою дитиною, спостерігала за нагородженням з гордістю. Після КПО мене призначили на маленький есмінець «Джозеф К. Тосіг» інженером-механіком. Я точно був першим офіцером на борту «Тoсіга», хто колись здійснював повний огляд корпусу судна – я сам пірнав або, вдягнувши зелену робу, лазив вздовж і впоперек всього котла і силової установки перед тим, як підписати дозвіл на виконання будь-яких робіт.
Шість місяців на борту «Тосіга» були для мене важливим перехідним періодом. Тепер я жив у офіцерському кубрику і їв у офіцерській кают-компанії, але єдиними речами, які змінилися, були мої погони з одним личком на моєму комірі, моя світло-коричнева уніформа і той факт, що багато рядових матросів називали мене Містер Рік, що на мою думку було краще, ніж називатися Містер Дік.
Енсін чи ні, я все ще думав як рядовий матрос. І це допомагало, коли треба було виконувати мою роботу. Я чув всі виправдання матросів раніше, бо ж я використовував їх раніше сам. Я знав, як відрізнити гарного командира від поганого. Я знав від дня свого призначення, що я не зможу використовувати відсторонений, прохолодний і зверхній стиль керівництва багатьох випускників Академії до моїх підлеглих, тому що я особисто не є відстороненим, прохолодним і зверхнім. З іншого боку, я також не був більше строковим військовим, і я мав навчитися командувати, навіть якщо командувати часто означає робити важкий вибір.
Таким чином, «Тосіг» став моєю лабораторією. Я намагався побачити, де система ВМС працює на мене, а де потрібна її адаптація. Дещо несподівано для себе я відкрив, що командувати не просто. Це вимагає тієї ж впевненості, яка потрібна при стрибку з літака, щоб наказати людині зробити щось, що може виявитися для неї фатальним, та змусити до виконання наказу без затримки і питань.
На більш приземленому рівні командувати – означає навчитися приймати рішення і потім триматися його, навіть якщо тебе тероризують, тебе пилять та змушують змінити думку вмовляннями та лестощами. Коли я вперше скасував схід на берег мого екіпажу, тому що залишалася незакінчена робота, це було найтяжче рішення, яке довелось прийняти на той момент у моєму житті.
Чому? Тому що я сам був матросом, і знаю наскільки цінна ця одна ніч на березі.
Мій попередній досвід надавав мені декілька переваг. Я став до роботи з упевненістю у своїй фізичній формі бойового плавця, я знав, приміром, що я можу битися, плавати чи стрибати з парашутом краще за будь-кого на борту «Тосіга». Я навіть не згадую той факт, що я міг би перетворити на пил будь-кого, хто б насмілився зі мною зв’язатися. Це суттєво спростило моє співіснування з командою.
Той факт, що я прийшов з ПДЗ, також допоміг налагодити гарні робочі стосунки з моїми колегами офіцерами. Більшість знали, на що здатні бойові плавці, і поважали мене за це, навіть якщо у них і не було бажання наслідувати мої методи. Я також добре розумівся з Ерлом Намберсом, шкіпером «Тосіга» і отримав рейтинг значно вищий за середній.
Але я не мав жодного реального майбутнього як капітан корабля. І я це знав. Занадто вже багато випускників Академії стояли перед мною у черзі. В шістдесятих братерство Академії було дуже сильним у ВМФ. Перстень випускника був талісманом успіху – а я ж був з порожніми пальцями. На моєму горизонті не було жодного авіаносця чи ракетного фрегату, навіть «Тосіг» був не для мене.
Тим не менш, коли я отримав лички енсіна, я прийняв на себе певні зобов’язання перед Флотом. Я вирішив, що він має стати моєю кар’єрою. Що саме я робитиму – було іншим питанням. Власне кажучи, не зовсім так. Я знав, чого хочу, питання полягало у тому, як цього досягнути.
Я хотів стати «морським котиком». Я знав про «котиків», починаючи з формування їхніх перших загонів 1962-го. Я побачив своїх перших «котиків» у Літл-Кріку одразу по поверненні з одного з моїх перших карибських відряджень, тому що штаб-квартира Другого загону розташовувалася прямо через футбольне поле від ПДЗ-21. До них точно був інший підхід. Перш за все, вони були круто одягнені. «Котики» носили блискучі чорні коркорановські чоботи для парашутних стрибків (за назвою фірми «Коркоран і Матерхорн», яка їх виробляла. – Прим. пер.) з підгорнутими знизу штанами, в той час як бойові плавці носили звичайне флотське взуття з штанами поверх. Деяке обладнання бойових плавців було ще з часів Другої світової війни. «Котики» мали найкращі військові іграшки. І все було новим: нова смертельна зброя; нове експериментальне обладнання; навіть нові техніки і стратегії спеціальних операцій.
Але найкращим було те, що вони постійно вирушали кудись тренуватися. Це міг бути місяць стрибків з парашутом або шість тижнів техніки ведення війни в джунглях, або сесія в школі виживання в Арктиці – вони завжди були у русі. Вивчення зброї, мовні школи – вони робили все. І хоча мені подобалося бути бойовим плавцем, я підглядав крізь сітку паркану, як зачарований хлопчик під час його першого візиту на Бродвей, спостерігаючи, як «котики» снували взад-вперед, і обіцяючи собі, що я також одного дня стану «котиком». Можливість виникла завдяки В’єтнаму, коли обидва загони «котиків» були розширені, збільшившись приблизно удвічі.
Перший американський бойовий загін прибув до В’єтнаму восьмого березня 1965-го. Того дня підрозділи Третього Морського Полку Третьої Морської Дивізії десантувалися з моря на пляж поблизу Данангу. Морських піхотинців привітали написом «Ласкаво просимо, Морська Піхота США – ПДЗ-12.» Бойові плавці були серед перших американських військових, які вирушили до В’єтнаму.
«Морські котики» прибули пізніше. Я був на «Тосігу» у лютому 1966-го, коли дізнався, що перші підрозділи «морських котиків» з Першого загону у Сан-Дієго вирушили до В’єтнаму. Я добре розумів, що якщо Західне узбережжя втягнуто, Другий загін «котиків» не забариться. Щоб бути призначеним туди, я смикав за усі ниточки, які міг.
На мою користь працювала молодість – на той час мені було двадцять пять, я був повним ентузіазму досвідченим бойовим плавцем.
На той час було не так вже багато офіцерів, які володіли цими якостями. Я витратив три місяці дистанційних хитрощів, обіцянок, умовлянь і погроз задля того, щоб у травні мене перевели назад у Літл-Крік і призначили командиром відділення Другого загону «котиків».
Проїжджаючи через п’яті ворота у червні 1966-го, я відсалютував назад охоронцю і подумав про перший раз, коли я прийшов до Літл-Кріка, пройшовши крізь ці ворота разом з Кеном МакДональдом.
«Друже, тобі нізащо не впоратися», – сказав він п’ять років тому. Ну от, ми обоє впоралися. Він все ще був у ПДЗ-22, у рейсі десь в Середземномор’ї.
Я проїхав повз штаб-квартиру ПДЗ і припаркувався на місці для відвідувачів, натягнув сорочку і пару відпрасованих штанів-хакі, замкнув машину і увійшов на територію Другого загону «морських котиків».
Біл і Джейк, два бойових плавці, яких я знав по загонах, читали дошку оголошень. Вони обернулися, коли я увійшов і відсалютували, не дивлячись на моє обличчя. Це просто був ще один засранець з погонами. Потім вони побачили, хто це був.
– Чорт забирай, Чудак!
Я простягнув руки і згріб їх в обійми.
– Здорові, ви, сучі сини.
Біл глянув на мене:
– Так ти перебіг до Країни Офіцерів.
– Краща їжа. І більш вишукані жінки.
Ми всі засміялися. Я запитав, як справи.
– Ми тільки-но повернулися з мовної школи, – сказав Джейк. – Два тижні іспанської, на випадок якщо В’єтконг захопить Гондурас. Слухай, Діку, ти прийшов сюди з нами чи ти повертаєшся до 22-ої?
– Сюди. Я сказав їм, що мрію надирати задниці, і вони швиденько прибрали мій робочий стіл і відрядили мене туди, де моє місце, – я показав на двері з написом «Заступник командира».
– Джо Ді всередині?
– Так.
– Мені краще владнати цю справу. Побачимося пізніше, вип’ємо пива чи щось на кшталт.
Біл картинно віддав мені честь.
– Так точно, Енсін Рік. На його обличчі з’явилася усмішка, яка переросла в либу. – Я просто не можу в це повірити. Ти – і офіцер. Нарешті у нас є хтось, хто нас розуміє.
Я повернувся і попрямував до офісу заступника командира. В певному розумінні їхня була правда: я дійсно їх розумів, і вони знали, що я буду певний час поряд; я не був одним зі звичайних офіцерів «котиків», який як резервіст працював одну військову місію, а потім звільнявся. З іншого боку, я вбачав небезпечну пастку у поверненні у Літл-Крік всього через десять місяців після того, як я його полишив.
У свідомості багатьох з тих, з ким я проходив службу, я все ще був Чудаком, хлопцем, який їсть горох і спагеті крізь ніс. Я досі був неконтрольованим E-5 (Звання Петті-офіцера ІІ класу. – Прим. перекл.) бойовим плавцем, який мав репутацію тварини. Я був тим Марцінком, що «давайте поїдемо вантажівкою по пішохідній доріжці в тунелі в Неаполі».
Я знав, що маю змінити їх уявлення. Я набрав у груди повітря і увійшов у двері.
Заступника командира. Джо ДіМартіно підвівся, щоб мене привітати.
– Діку, ласкаво просимо на борт.
– Дякую, Джо. Радий бути тут.
Він міцно потис мені руку і поплескав по спині. Він був щонайменше на десять років старший за мене і в званні лейтенанта. Джо бачив події в Кореї, брав участь під час Затоки Свиней, коли ЦРУ використало бойових плавців для допомоги в тренуванні деяких кубинських військово-морських частин перед невдалим вторгненням. Він був членом першого складу Другого загону «котиків», одним з шістдесяти офіцерів і рядових, яких було обрано для формування першого підрозділу в січні 1962-го.
Вигляд ДіМартіно відповідав його прізвищу. Чобіт Італії проглядався на всьому його вилицюватому обличчі, від оливкової шкіри і темних очей до орлиного носу і нерівних білих зубів, що визирали, коли він посміхався. Його уніформа була якою завгодно, але не формальною: шорти кольору хакі і синьо-золота футболка, в якій «котики» займалися вранішньою фізичною підготовкою.
– Це уніформа на сьогодні?
Джо Ді ствердно кивнув.
– Прийнято. Ти занадто вирядився, Марцінку.
– Я запам’ятаю на завтра.
– Кави?
– Певна річ.
– Пригощайся.
Я взяв паперовий стаканчик, наповнив його з посудини, яка стояла над оливково-зеленою шафкою з двома висувними шухлядами, та підняв гарячий, паруючий тост у напрямку Джо.
– Як справи?
– Звичайне лайно. Ми на півдорозі виконання тренувального циклу, і тобі треба трохи наздоганяти. Я планую направити тебе до Відділення «Браво» Другого взводу, як тільки ти отримаєш необхідні кваліфікації.
– Прийнято. Як командувач?
– ТНТ? З ним все добре, але він завалений роботою. Йому б хотілося стрибати з парашутом і стріляти, але сучий син похований під тоннами паперової роботи. Це його бісить, але не сприймай, що це стосовно тебе. Власне кажучи, ми маємо вирушати прямо зараз – побачишся з ним перед тим, як всі стануть занадто заклопотаними. Він має тобі повідомити деякі речі.
– Ходімо.
Ми вийшли в коридор. Сірі, як у бойового корабля, стіни цієї низької будівлі давно не фарбували, а підлога була протертою і брудною. Але це місце видавалося приємним і обжитим. Крім того, воно було одночасно неформальним і непоказним стосовно форми одягу і натертих чобіт, що ідеально підходило для Джо.
Джо Ді постукав у двері старшого офіцера. З середини донісся добре чутний рик: «Увійдіть».
Ми увійшли і віддали честь. Лейтенант-командер Том Н. Тербокс підняв свій короткий, огрядний корпус з-за свого столу і відсалютував назад. Його прізвиськом було ТНТ (англ. TNT слугує стандартним скороченням для вибухової речовини тринітротолуолу. – Прим. перекл.), тому що він легко закипав. Він не терпів різного лайна.
ТНТ посадив мене і прочитав мені проповідь. Він запитав, як справи у моєї дружини. Я сказав йому, що наступного місяця вона народжує. Він кивнув і наказав мені владнати з нею якнайшвидше, тому що сімейне життя забирає у офіцера купу часу, якщо воно не є влаштованим і комфортним. Мене призначили працювати на підводних операціях – зануреннях – доти, поки я не отримаю всі необхідні кваліфікації ««котиків».
Я мав піти в школу підтримки вогню, де б я навчився викликати артилерійський удар з прибережних суден. Я мав взяти участь у мовній підготовці – іспанська – і підтвердити мою кваліфікацію в HALO (HALO (high altitude low opening ) – велика висота, пізнє розкриття – тип парашутної підготовки. – Прим. перекл.)
– Чи все зрозуміло, енсіне Марцінку?
Я мав швидко освоїти зброю і тактику «морських котиків», і якщо я в поганій формі, то помагай мені Боже, тому що Тербокс вимагав від своїх офіцерів керувати на чолі, а не відсижуватись. Чи все зрозуміло, містер?
– Так точно, сер.
Він потис мою руку, сказав, що радий мати мене на борту і виставив нас назовні.
– Я маю владнати надто багато клятої паперової роботи, щоб гратися в няню. Побачимося пізніше в Офіцерському Клубі за пивом, енсіне. Тепер воруши задом.
Існує величезна різниця між ПДЗ і «морськими котиками».
Будучи бойовим плавцем, я був звичайним солдатом, зона бойової операції якого обмежувалася лінією прибою того пляжу, на який мене посилали для розвідки. Моя справжня робота як «котика» лише починалася на лінії прибою, і потім продовжувалася вглиб суші настільки, наскільки я відчував себе комфортно. Я вже не був просто бойовим плавцем, але командос морської піхоти, який міг переслідувати супротивника, здійснювати витончені засідки, які мали б створювати плутанину і тероризувати неприятеля, знищувати шляхи постачання, захоплювати полонених для допитів і допомагати тренувати партизан.
На жаргоні спецоперації, коли я став «морським котиком», я став мультипликатором сил. Принцип простий: відправте мене разом з шістьма «котиками» і я підготую 12 партизан, які підготують 72 партизана, які підготують 432 партизана, які натренують 2592 – і скоро у вас на руках буде повномасштабний партизанський рух.
Іншими словами, бійці-спецпрізначенці на кшталт мене можуть допомогти уряду вийти з халепи, а можуть допомогти уряду увійти в халепу. Все залежить від того, яку національну політику ви хочете проводити. «Морські котики» не займаються напрацюванням політичних рішень. Це задача для політиків. Але якщо погоджена політика дозволяє нам діяти, ми можемо зайнятися нашою смертельною працею з неочікуваною винахідливістю, пристрасним натхненням і виразною старанністю.
Саме це трапилося у вересні 1966-го, коли ВМС віддали наказ особовому складу Другого загону «морських котиків» підготуватися до відправлення до В’єтнаму невдовзі перед Різдвом.
Я повертався з навчальних зборів у Пуерто-Рико з моїм підрозділом, відділенням «Браво» Другого взводу, і тільки-но ми прилетіли до авіаційної бази ВМФ у Норфолку, – на злітній смузі я побачив нового командувача Двійки, Біла Ерлi.
Коли ми спускалися вниз трапом, він подав нам знак рукою. Ерлі, «морський котик» з Західного узбережжя, якого прозвали Білочка за його звичку постійно смикатися, де б його метр дев’яносто не всідалися, зібрав нас, шістьох офіцерів, у вузьке коло навколо себе і повідомив нам добрі новини.
«Нам дали «добро» на В’єтнам. Два неповні взводи, усього двадцять п’ять осіб» – прокричав він, перекриваючи стадецибельний гул незаглушених моторів літаків. «Двадцять рядових і п’ять з вас, хлопці».
Я ніколи не був сором’язливим. Я не дав Білочці закінчити наступне речення. Я схопив його за лікоть і повів униз по спуску з наміром схилити його до себе. Він був вищим за мене, але я був сильнішим, і я тримав його руку і не збирався її відпускати доти, поки його відповідь не стане такою, яку я хочу почути.
На його честь, Ерлi не засміявся з мене до тих пір, поки не вислухав. Потім він вирвався з моєї хватки і сказав, що я нестерпний сучий син, і що мої потуги не увінчалися успіхом.
І коли він позбавив мене останньої надії, він додав:
– Марцінку, причина, через яку я відправлю тебе у В’єтнам, не має жодного відношення до логіки чи до тих жалюгідних спроб клянчити, до яких ти тільки-но вдався. Я збираюсь напустити тебе на тих бідних в’єтнамських виродків з двох причин. По-перше, ти залишишся без баби. Це зробить тебе особливо злобним, призведе до великих втрат у в’єтконгівців і, в результаті, я зароблю собі додаткові бали. По-друге, ти наймолодший тут, тому ти йдеш гарматним м’ясом, якщо ти наступиш на міну чи тебе зніме снайпер, ми не втратимо людину з досвідом, і я все ще буду крутий. Тому пакуй свої торби.
До того моменту я ніколи серйозно не думав про те, щоб поцілувати іншого чоловіка. Тижні між вереснем і Різдвом і досі залишаються, як в тумані. Командиром взводу, який також командував відділенням «Альфа», був лейтенант на ім’я Фред Кочі. У нього і в мене було приблизно вісім тижнів, на протязі яких ми мали взяти дванадцятеро «морських котиків» і зробити з них міцний, ефективний і смертельний військовий підрозділ.
Моє відділення «Браво» мало справжній потенціал. Рон Роджер мав індіанську кров і був сильним хлопцем з надзвичайним ударом: якщо він тебе вдарить – тебе вирубає. Він ніс кулемет. Якщо він вдарить по тобі з нього – тебе убиває. Наш майстер на всі руки Джим Фінлі був з тієї породи людей, які можуть піти куди завгодно, приїхати до будь-якої іноземної країни і говорити з людьми, не знаючи жодного слова їхньої мови. Ми називали його Мер, тому що куди б ми не йшли, він за лічені хвилини ручкався з усіма, немов якийсь довбаний політик.
Радистом був Джо Кемп, справжній пройдисвіт, який заробляв другу зарплату, граючи в покер. Боб Ґелеґер, смуглявий ірландець, якого ми називали Орел (бо він був настирливим лисим сучим сином з очима-намистинками), полюбляв бійки у барах, стрілянину і задавати перцю у будь-який спосіб. Мій тип людини. Я зробив його заступником командира відділення і поставив його прикривати наш тил. Джим Уотсон – Нашивка, тому що йому так подобалося нашивати собі на форму відзнаки за закінчені навчальні курси, що він нагадував собою ходячу рекламу набору на Флот, був нашим головним дозорним. Джим був у першому складі Другого загону – він був «морським котиком» від самого початку. Тому було правильно, якби він був на вістрі атаки відділення «Браво».
У нас не було медика у відділенні «Браво». Я сказав хлопцям, що це через те, що молодші не вмирають, – латки можуть знадобитися тільки старим хлопцям, на кшталт антикваріату Кочі у «Альфі».
Під чорним гумором приховувалася реальність. Моїм завданням було повернути відділення «Браво» назад у повному складі. Ключовим фактором виживання має бути єдність команди. Ми постійно практикувалися, спочатку у таборі Пікет у Блекстоуні, Вірджинія, потім у таборі Лежен, Північна Кароліна. Труднощі здавалися нескінченними. Усі приземлені деталі ремесла, про які я ніколи не задумувався, стали тепер значними тактичними перепонами. Як п’ять-і-один чи десять-і-два мають іти слід у слід? Як пильнувати міни-сюрпризи? Як слід діяти головному дозорному і як забезпечити прикриття з тилу? Де у відділенні має йти радист? Чи кулеметник? У разі засідки кому кидатися праворуч, а кому ліворуч?
Ми постійно відпрацьовували наші сектори обстрілу, тому що немає жодних правил безпеки, якщо ти йдеш з зарядженою і зведеною зброєю по стежині у джунглях. Йолоп, який спіткнеться і вистрілить своєму товаришу у спину може спричинити великі втрати. Рішення полягає у тому, щоб кожний знав, як інші несуть свою зброю і за який сектор їх зброя відповідальна. Ведучий розвідник, наприклад, може впоратися з ширшим сектором обстрілу, ніж четвертий у ланці, який може стріляти від другої до опів на п’яту праворуч та від восьмої до десятої години ліворуч.
Було так багато питань – і так мало часу, щоб знайти відповіді на них. Що робити з проблемою стрільців-правшів? У моєму відділені усі були правші. Це означало, що ми всі несли нашу зброю перекинутою через праве плече і направленою вліво, тобто з іншого боку ми були беззахисними. Я вирішив, що половина з нас має носити зброю, як лівша.
Нашою перевагою був командний дух. Мої хлопці були абсолютними відчайдухами, усе, що вони хотіли, – це якнайбільший ризик. Я міг направити їх на гребінь пагорба та забезпечити набоями, і вони радше розплавлять стволи, ніж відійдуть бодай на сантиметр. Власне кажучи, однією з найбільших проблем, з якими мені довелося стикнутися на початку, було утримувати їх від переслідування ворога і потрапляння у засідку. Тому що, якщо цих сучих синів з відділення «Браво» обстрілюють, вони жадають помсти.
(Їхня агресивність продовжиться у В’єтнамі, де усі п’ятеро моїх хлопців, Роджер, Финлі, Уотсон, Кемп і Ґелеґер здобудуть Бронзову зірку чи Медаль Подяки ВМС під час нашої першої поїздки. Боб Ґелеґер здійснить цілих чотири заїзди у В’єтнам. Під час третього, незважаючи на те, що він ледь міг ходити через поранення, він врятував своє відділення – вивів їх усіх, включаючи командира відділення, якого Ґелеґер виніс у безпечне місце під сильним обстрілом. За цю витівку Орел отримав Морського Хреста, другу за рангом державну військову відзнаку)
Але один дух не збереже тебе в живих. Ми повинні вміти вбивати ворога до того, як він уб’є нас. Це складніше, ніж здається. Я вперше усвідомив, наскільки складною буде ця задача у таборі Пікет, у тиші осінньої ночі. Я проводив тренування засідки з бойовими набоями. Я розставив нас парами вздовж лінії хребта дюн, на відстані тридцять п’ять метрів над уявним каналом. Ця ситуація мала імітувати дельту Меконга, куди нас направляли. Але замість сампану (китайський невеликий човен з пласким дном. – Прим. перекл.) повного в’єтконгівців і припасів, ми стріляли по фанерній дошці шість на вісім футів (1,8 на 2,4 метри. – Прим. перекл.) прив’язаній позаду джипа.
Ми гарненько і тихенько облаштувалися – на той час ми вже навчилися, як рухатися, не зачіпаючи листя і гілок, тихо зайняли наші місця і вирили вогневі позиції. Наша зброя була зарядженою і готовою до бою. Ми лежали парами, чекаючи на проїзд «сампана». Ліс знову звучав як зазвичай: чути було лише пташок та комах. На нас було повне бойове спорядження. Зелена форма, розвантажувальні жилети повні 30-зарядними магазинами для М-16, які ми несли, подвійні фляги – все. Все, на що я звертав увагу, обіцяло проблеми.
Зелена уніформа мала зникнути. Вона не маскувала нічого; нас завжди було видно на фоні листя. Треба було змінити дизайн жилетів, тому що вони здіймали забагато шуму – брязкання – це зовсім не природній звук у джунглях. Наші чоботи залишали відбитки ґрінґовського (від «ґрінґо», зневажливої назви американців. – Прим. перекл.) розміру на тропі. Легко відстежити, якщо ти в’єтконгівець, який шукає як нашкодити якомусь янкі. Ми не хотіли, щоб в’єтконгівці тупцяли по наших слідах.
Я подав сигнал рукою. «Ворог наближається. Приготуватися». Відділення залізло в свої нори.
Тепер джип почав рухатися. «Готуйся».
Я зачекав. «Зараз».
І пагорб вибухнув, коли шість тридцятизарядних магазинів були одночасно спустошені. Я був засліплений дульними спалахами і втратив розташування моїх цілей, але все одно продовжив стріляти. Я перезарядив ще один тридцятизарядний магазин у моїй M-16 і смалив далі.
Так само робили й інші.
– От лайно, хай йому грець, сучий ти син.
Голос Ґелеґера донісся зверху, за ним з’явився і сам Ґелеґер, який різко вистрибнув зі своєї діри на два метри прямо у повітря. Він приземлився прямо на свого партнера, Уотсона, і почав його гамселити.
– Ти, довбаний засранець.
Я побіг наверх і розвів їх по сторонах.
– Якого …?
– Це його вина, містере Ріку, – Ґелеґер стягнув з себе футболку. Його спина була вкрита огидними пухирями. – Це довбані гільзи Нашивочки. Сучий син викидував їх мені на шию.
– Я ненавмисно.
– Ти гівнюк.
Я трусонув їх за комір.
– Ох, це просто першокласно. Ми тут ніби знаходимося посеред довбаної засідки, а ви, засранці з курячими мізками, сперечаєтесь, куди відлітають ваші гільзи в той час, як довбані вороги перерізають ваші горлянки.
Я подався до джипу, щоб перевірити цілі.
– Так не ведуть війну в тилу ворога.
Те, що я побачив, засмутило мене ще більше. Нас було шестеро. Кожний з нас спустошив два магазини на 30 зарядів у ціль півтора-на-два, яка рухалась зі швидкістю десь вісім кілометрів на годину на відстані тридцяти шести метрів. Ми зробили 360 пострілів. На цілі було рівно дві дірки. Я зібрав відділення. Я тицьнув кульковою ручкою в обидві дірки.
– Отже, це те, на що здатний добре тренований, високо-в дупу-мотивований підрозділ убивць, якщо він напружується, так? – Я прогарчав слушну нагоді пародію на Ева Барета. І дозволив їм усвідомити глибину лайна, у яке вони вляпались. Подивився на їхні засмучені обличчя.
– Ти ж ходив до школи стрільців? – Я показав пальцем на серце Нашивки Уотсона. –Ти ж повісив довбаний значок стрільця 1-го класу на цю ходячу дошку об’яв, яку ти називаєш парашутним костюмом?
Він сором’язливо опустив голову.
– Так, сер. Енсіне Ріку.
Барет вглибині мене виліз назовні.
– Отже, це, в біса, недостатньо, хай йому грець, добре для вас – носити срану дзинь – щоб її чорти взяли – дзинь медаль і влучати тільки два нікчемні рази в цей клятий шматок фанери. Чи я все зрозумів неправильно, джентльмени?
Жодної відповіді.
– Хлопчики, – сказав я м’яко, – ці проблеми і статистика зовсім мене не надихають.
Мовчанка.
– Тепер, я скажу вам дещо: ми всі тут винні. Я маю на увазі, скільки разів я сам влучив в ціль? Добре, отже ми маємо вирішити проблему. Давайте її вирішимо. Ми робимо занадто велику поправку на рух? Занадто маленьку? Що трапилось?
Ми зробили те, що було необхідно: ми відпрацьовували наші дії знову і знову, і знову, поки ми не були в змозі розтрощити фанерну ціль, незважаючи на те, рухалась вона на швидкості десяти кілометрів на годину чи ста. Ми тренували стрільбу в командах по двоє – пам’ятаєте напарників з плавання, і як я сказав, що ми ще повернемося до цього матеріалу знову? – з обмеженого простору, на кшталт замаскованого окопу, чи з-за дерев. Кожний з нас учився вести вогонь з близьких квадратів, не поливаючи сусіда гарячою міддю.
Наше тренування продовжувалося від осені до ранньої зими. На Хеловін ми відвідали в’єтконгівське селище у Таборі Лежен, де морська піхота y чорних піжамах з кіношним азіатським акцентом носила автомати AK-47 і намагалася грати з нами у «пригощай або пошкодуєш» (традиція, коли переодягнені діти на Хеловін ходять від будинку до будинку збирати ласощі, погрожуючи у разі відмови. – Прим. перекл.). Морській піхоті ніколи не слід грати у військові ігри з «котиками». Ми показали фальшивим в’єтконгівцям нашу версію «Як шаль, молпіх США» – ставили міни-сюрпризи на їх міни-сюрпризи, грались у схованки у той час, коли вони тренували роботу у засідках, та влаштовували свої підступні атаки на їхній «пильнований» хутірець. Це були суцільні веселощі, ігри і удавання. Ми здійснювали піші прогулянки. Ми влаштовували табори. Ми обстріляли до чорта цілей. Коли у нас був час, ми спускалися до Вірджинія Біч для порції повноконтактного махачy в барі.
Декілька слів стосовно цього. Я завжди вірив, що для того, щоб бути «морським котиком», як і для того, щоб бути захисником в американському футболі, необхідна деяка кількість агресивного близького контакту зі своїми братами-людьми. Дехто може не погодитися зі мною. Але я вважаю, що є щось справді варте у тому, щоб стояти спина до спини з кимось, кому ти довіряєш своє життя, і відбиватися від усіх охочих. Звісно, для цього треба погодитися на певну кількість синців і шрамів, отриманих у процесі такого порушення громадського порядку. Але я вірю, що в перспективі користь переважає незручності. І якщо моє найважливіше завдання як офіцера – це вибудувати командний дух підрозділу, то є небагато кращих шляхів для цього, ніж бійка пізно вночі, в барі, коли ти і п’ятеро твоїх хлопців проти решти світу.
Амінь.
На початку грудня ми поперлися в медчастину і оновили наші щеплення. Ми все ще доліковували наші покоцані руки і зади, коли офіцер бази з правових питань посадив нас і накидав останні волі і заповіти для тих з нас, хто збирався у відрядження.
Потім писарі з БЮПЕРС – Бюро Персоналу – прийшли і сказали нам про додаткове страхування і виплати в разі смерті, які ми могли обрати, і ми домовилися, щоб наші гроші приходили нам прямо на рахунки.
Це не була хрінь. Це були серйозні речі. Мої діти, Річі, якому було три, і маленька Кеті – я називав її Кет – яка народилася 5 липня, менш ніж за шість місяців до того, були занадто маленькими, щоб зрозуміти, що відбувається. Але моя дружина Кеті-Енн розуміла, і, як дружини інших «котиків», була занепокоєна. Вона непокоїлася, коли я стрибав з літака чи йшов на занурення. Їй не подобалося, що я, як «котик», був на тренувальних вправах п’ять з попередніх шести місяців. Тепер думка про те, що я буду шість місяців у В’єтнамі поряд зі злими маленькими жовтими чоловіками, які будуть у мене стріляти, зовсім не сприяла її спокою. Я усвідомлював її занепокоєння, але не міг його зрозуміти.
Війна була тим, для чого я тренувався з того часу, як я приєднався до команд «котиків», і ніщо не могло утримати мене від бою.
Після річок сліз і схлипів та лавини поцілунків і обіймів невдовзі перед Різдвом наша група «котиків» залізла в C-130 «Геркулес» Локхід C-130 Геркулес (англ. Lockheed C-130 Hercules) – військово-транспортний літак середньої і великої дальності. Основний військово-транспортний літак США, країн НАТО і низки інших країн. – Прим. перекл.), який був забитий під зав’язку обладнанням. Замість пасажирських крісел там були довгі засалені, зроблені з сіток гамаки, підвішені вздовж сторін фюзеляжу. У широкому центральному проході були піддони, обмотані у транспортну сітку, забиті доверху смертельним добром, яке було потрібне «котикам» для шести місяців веселощів та ігор. Це справді був переліт без жодних розкошів. Без пасажирських крісел. Без ременів безпеки. Без відкидних столиків у кріслах. Без їжі. Без стюардес, щоб підкладати подушки нам під голову. Власне кажучи, підголовників теж не було, з вигод був тільки жолоб у хвостовому відсіку, де ми могли відлити.
Протягом наступних семи днів ми просувались на захід, щоб досягти Сходу, і при цьому ми намагалися знайти місце, де можна розлягтися і вхопити трохи сну. Це тяжче, ніж здається. C-130 гучний літак – корисно мати беруші – і це некомфортабельний літак, тому що тут немає нічого м’якого, на що можна було б лягти. Крім того, я пам’ятаю, що думав про це весь час, ми приземлялися на кожну чортову скелю в Тихому океані для дозаправки. Мідвей, Вейк, Сайпан, Гуам, Філіппіни – ми були скрізь.
Потім над Південно-Китайським морем, на південь від Сайгону, довгий, лінивий підліт, який нарешті привів нас власне до самого В’єтнаму. Я піднявся по драбині до кабіни пілотів та подивися крізь лобове скло. Я очікував побачити безкрайню пишноту буйних тропічних джунглів. Замість цього тьмяно-зелений колір та вкраплення коричневого, зі схожими на місячні кратери відмітинами в землі площею десь з півтора квадратних кілометри, які надавали землі кольору засохлої крові.
– Де, чорт забирай, джунглі?
– Зникли, – пояснив пілот. – Удари B-52. Хімікати. Напалм. Я замислився.
– Де ми приземляємося?
– Бінь Туї.
– Велике літне поле?
– Не таке велике. Ми завжди заходимо на посадку кругами, тому будемо робити це швидко. Як тільки ми сядемо, нам би хотілося рухатися живо – тому ми були б вдячні, якби ти міг у темпі вивантажити себе і свої речі.
– Прийнято.
Я шмигнув вниз драбиною і знайшов Кочі.
– Пілот сказав, що ми сідаємо в гарячу зону. Чому б нам не підготувати спорядження зараз?
Кочі почухав підборіддя, розмірковуючи.
– Правила кажуть, що ні. Це не подобається Повітряним силам.
– Цікаво, чи читали ці правила в’єтконгівці?
Кочі обмірковував це близько півсекунди. Потім він ударив мене по руці.
– Ти правий. Скажи їм, що ті, хто хочуть, можуть готувати спорядження.
Я зібрав моє відділення і ми витягли свої M-16 і магазини з підвішених полотняних мішків. Вставили тридцятизарядні магазини. Потім, коли команда літака не бачила нас, ми відвели затвори – клац – і дослали набої. А після цього ми перевели запобіжники M16-тих у горизонтальну позицію ВМК.
«Геркулес» тепер кружляв, все більше схиляючись на ліве крило під час зниження. Ми почули вереск гідравлічного механізму випуску закрилків, потім гуркіт механізмів для посадки, а потім – ба-бам-ба-бам, літак сів на злітну смугу і став вирулювати. Завив хвостовий трап, опускаючись додолу. Всі думки про дім зникли. Серце рівно билось у грудях, а пульс підскочив десь до 120 ударів на хвилину. Ох, це буде весело.

ГЛАВА СЬОМА

Пахло теплом і вогкістю, так гарно та свіжо, так по-сільському пасторально, неначе свинячим лайном. Ви ж знаєте, як це буває, злізеш з літака, вдихнеш незнайомого і нового повітря, і відчуєш, де ти опинився. Як тільки повіяло через опущену рампу, мені згадався Пуерто-Рико і я зрозумів, що В’єтнам мені сподобається.
Я озирнувся навколо. Мішки з піском та земляний насип для літальних апаратів. Якраз над злітною смугою лоп-лоп-лопотіли «Х’юї» (Huey – вертоліт UH-1H, друга назва «Ірокез», військовий гелікоптер з одним турбінним двигуном, дволопатевим головним ротором та ротором на хвості. Отримав прізвисько «Х’юї» (англ. Huey) від маркування HU-1. – Прим. перекл.)
А ще – пальми та рисові поля, а за колючим дротом та мінними полями виднілись фермерські халупи, в дворі яких бігали кури, а за грубо збитими дерев’яними загорожами у багнюці валялись свині.
Я потягнувся, піднімаючи свою гвинтівку М-16 над головою, як штангу, та вдихнув на повні груди цього неймовірного, волого-тропічного повітря із присмаком нафти. Еге. Пуерто-Рико. Панама. Точно аромат Третього світу. Дивно, адже я пробув зовсім недовго у країнах Третього світу, але в мене з’явилось дивне почуття, ніби я повернувся додому.
За пару годин ми приїхали до військового аеродрому Тре Нок, десь за півтора кілометри до авіабази Бінь Туї. Тре Нок розташований на березі річки Бассак, яка є одним з п’яти найбільших водних шляхів, що проходять у районі дельти Меконгу. (З півдня на північ там розташовані такі річки як Меконг, Бассак, Ко Ч’єн, Хам Льйонг та Мі То). Всі вони в основному течуть із заходу на схід, беручи початок у Камбоджі, та впадають до Південно-Китайського моря. На річці біля Тре Нок була розташована штаб-квартира РПК ВМС – річкових патрульних катерів. Спецгрупа 116.
Нас приписали до сто шістнадцятої групи, яку назвали звучним кодовим іменем «Наглядач заповідника», для підтримки річкових операцій у тому районі. Наше завдання полягало у тому, щоб допомагати РПК перешкоджати поставці припасів, які ВК, тобто в’єтконгівці, перевозили на сампанах (китайський невеликий дерев’яний човен із пласким дном. – Прим. перекл.) або переносили на собі переходячи по мілині. Також ми мали перехоплювати – вбивати чи захоплювати – зв’язкових розвідників та передавати дані, які вони доставляли, у розвідку ВМС.
Проїжджаючи ті пару кілометрів, які тяглись від Бінь Туї до Тре Нок, ми скоріше сподівались побачити намети та рови, викопані заміть туалету. З чуток-пліток, які ми чули перед своїм виїздом, знали, що житлові умови в річковій штаб-квартирі були зовсім примітивними.
Але де там. Наближаючись, ми побачили залізобетонні будівлі, на деяких вікнах висіли кондиціонери, стояла досить простора їдальня, великий док та механізована платформа під гармату, і навіть якщо штаб-квартира не була кращою за Літл-Крік, то все одно перевершила всі наші сподівання.
Як тільки ми під’їхали, я та четверо лейтенантів – Джейк Райнболт, Ларі Бейлі, Боб Ґормлі та Фред Кочі – покинули два взводи надворі та пошкандибали до задушливої штаб-квартири спецгрупи сто шістнадцять, яку очолював старший офіцер із рангом комодора. Наші папери перевірили, і вже тоді, минувши коридор, ми загрюкали в двері комодора.
«Заходьте».
Ми пройшли до задимленої цигарками кімнати. Комодор – тимчасово командуючий капітан – у темно-бежевій сорочці із засуканими вище ліктів рукавами махнув нам, не підводячи голови.
Ми криво відсалютували в його напрямку.
Комодор підняв очі. Він ковзнув по нас поглядом, а тоді зосередився на мені.
– Та хай йому трясця. Так само відкриваєш парашут низенько, га, Марцінку? Бовдуре ти такий!
Колишній капітан військового корабля «Рашмор» LST-114 (Десантний корабель-док типу «Гранд Каза». – Прим. перекл.), де я відслужив бойовим плавцем свій останній рейс рядовим, Б.Б.Вітем вм’яв свою всюдисущу цигарку у мушлю-попільничку із відпиляним верхом і підскочив з місця. Ляснувши мене по плечу, заходився енергійно тиснути мені руку.
– Сучий син.
Дуже уважно він подивився на планки на моєму комірці – по одній з кожного боку. Простягнув руку і помацав, щоб пересвідчитись, чи справжні.
Він посміхнувся такою знайомою мені посмішкою загартованого погодою уродженця Нової Англії, від чого зморшки навколо його очей зібралися у гусячі лапки.
– Ніколи б не думав, що ти зможеш закінчити ту школу офіцерів.
Нарешті він звернув увагу на чотирьох інших хлопців, давши їм команду вільно, доброзичливо вгатив мене в груди.
– Через цього сучого сина в мене ледь серцевий напад не стався, коли він служив рядовим на моєму кораблі,» пояснив він радісно штурхаючи мене в плече.
– Чорт, сер, – щиро промовив Райнболт, який був старшим «морським котиком», – він і досі це робить. На тренуванні він…
– Радий за Марцінка, – перебив комодор. – Читай по губах. Що мені може подобатись у офіцерові, то це послідовність у поведінці. – І поглянув на мене, як на блудного сина. – Так, виродку схиблений?
Що я міг сказати. Дядько просто принц.
Розсадивши нас, Вітем розповів усю необхідну конфіденційну інформацію, що ж то нас чекає у майбутньому. Жити ми будемо у одному із півдюжини одноповерхових бетонних будинків із пласким дахом, кожна кімнати розрахована на чотирьох. Їдальня, душ – матимемо всі зручності, навіть покоївку, яка дбатиме про чистоту нашого одягу. А роботи в неї вистачатиме, бо Вітем збирався використовувати нас на повну.
– Будете вдосталь місити болото, сподіваюсь, ви не проти трохи замаститись.
Нарешті він викинув нас з кабінету, наказавши бути готовими за пару годин, а ще пізніше він зустрінеться з нами за пивом.
Б.Б.Вітем явно применшував. Уся підготовка зайняла майже цілий тиждень. Боєприпаси – віддати на зберігання, розсортувати та розкласти спорядження, почистити зброю. Незабаром я став фанатиком чищення зброї, зрозумівши, як клімат може її зіпсувати буквально за пару годин. Ми мусили весь час боротися із вологістю, іржею, болотом, пилюкою.
Під кінець третього дня я вже не міг вгамуватись. Четвірка лейтенантів – Райнболт, Кочі, Бейлі та Ґормлі – полетіли гвинтокрилом до спецзони Ранґ Сат, вбивчого мангрового болота площею у майже півтори тисячі квадратних кілометрів, яке було розташоване на південному сході поблизу від міста Сайгон (Сучасне місто Хошимін. – Прим. перекл.) та до Південно-Китайського моря. У гості до першої команди «морських котиків» – повитріщатись на ведення справжніх військових дій. Задумали відтворити методику першої команди «котиків» – влаштувати стаціонарну засідку та вичікувати на появу ворога. А тим часом, хлопчик-енсин та його весела банда молодших ідіотів лишилась. Ви ще надто юні, щоб волочитись за ними, заповіли дорослі.
– Відпочинь, – сказав мені Джейк Райнболт. «Пограйся із своїми цяцьками. То ж я посидів, ображено закопиливши губу, та півдня засмагав.
Повна лажа. Я ж не засмагати приїхав. Зайшов до служби розвідки, розпитати ворожбитів по кишках пташок, як в’єтконгівці проводять свої бойові операції і де їх швидше за все можна знайти. Того ж вечора, розпиваючи ящик пива, шестеро юних «морських котиків» складали план. Якщо дорослі йдуть, залишаючи дітей без нагляду, може статись будь-яка непередбачувана пригода.
Наступного ранку Орел та я неквапливо підійшли до доку та за допомогою лестощів забрались на патрульний катер для ранкового рейду. Патрульний річковий катер і справді чудове судно. Довжиною у дев’ять метрів тридцять сантиметрів із водометним рушієм, а отже – невелика осадка та висока швидкість – двадцять вісім чи двадцять дев’ять вузлів, а ще дуже маневрений. Зброя: спарені кулемети калібру 50 на носі катера, на кормі – 81-міліметрові автоматизовані міномети, поверх кришки двигуна розташовувались 40-міліметрові кулемети Гатлінга.
Команда з чотирьох-п’яти чоловік озброювалась набором із гвинтівок М-16, автоматичними пістолетами калібру 45, часом 37. Тож на додачу до швидкості, катери були смертоносними.
Команда віддала кінці, і ми обережно попливли непрозорою товщею зелено-коричневої води. Хоча ще не було й восьмої, але температура вже піднялась вище 32 градусів Цельсія. Неймовірна вологість: від різких рухів повітря ворушилось просто на очах. Перекрикуючи гарчання двигуна, я спитав одного із екіпажу на палубі, чи можна стояти на мостику, і, отримавши позитивну відповідь, поліз до кабіни та влаштувався під боком старшини, який стернував.
Просто зразковий представник свого виду. На вигляд – під сорок, з русявим волоссям, дуже коротко підстриженим зверху і поголеним з боків. Вуха його стирчали, як ручки глечика. Ряд татуювань вкривали м’язисті передпліччя та зникали під хвацько закасаними рукавами заношеної робочої сорочки із цупкої бавовняної тканини. Більшість моряків, які працювали на РПК, вбирались у зелене чи рудувато-коричневе. Але не цей чолов’яга. Він був старомодним типом і хотів, щоб ти про це знав…
– Доброго ранку, шеф.
Поволі крутячи стерно, старшина вивів катер у течію. Далі він додав трохи газу, щоб ми рухались проти течії. Він мовчав, доки ми не відійшли далеко за межі пристані. Тоді наказав кулеметникам, щоб почистили свою зброю. Нарешті повернувся до мене.
– Доброго,… сер.
Між першим та другим словом умістилась пауза – тисяча один, тисяча два, тисяча три. Я позирнув на зелений підлісок, який вкривав берег річки, тепер на відстані десь 45 метрів від нас.
– Гарний день для поїздки, шеф.
– Як скажете,… сер.
Він відвернувся та дав лайкою команду одному із його людей.
Я знав, про що думав той чоловік. От іще один, заповзятий, придуркуватий, паскудний енсін, що хоче закомпостувати квиточка, зіграти у війнушку разочок або два та додому повернутись.
Я дочекався, доки він не повернеться обличчям до містка, а тоді іще секунд дев’яносто, протягом яких він на мене не зважав.
– Гей, шеф, іди в сраку.
Це привернуло його увагу.
– Що кажеш?
– Я кажу: йди в сраку, шеф. Я тут вчитись прибув – то давайте долучайте мене. Розказуйте давайте. Кажіть реальні речі, а не якесь лайно. Що тут, чорт забирай, робиться?
Він знову покрутив стерно, спрямовуючи нас більше до середини течії. Відпустив газ, так щоб ми рухались рівно, але дуже повільно. Запхавши руку під бронежилет, дістав цигарку із кишені сорочки, постукав нею по циферблату годинника, запалив, зробив глибоку затяжку, а тоді випустив дим через ніс.
– Та ви щеня, клятий вискочка,… сер.
– Те саме і в загоні мені казали. Глузливий вигин брови.
– Ви з якогось загону?
– Підводні диверсійні загони Двадцять перший та Двадцять другий. Всього п’ять років.
– І яким маршрутом ви плавали?
Я показав великим пальцем позад себе, на Тре Нок.
– Останні два – із тим самим старим Б.Б.Вітемом, на борту «Рашмора».
– Сто чотирнадцята? Не заливаєш?
– Анітрохи.
Він знову зосередився на річці, зменшив газ, так що човен тепер ледве ворушився проти течії. Як із гелікоптером, щоб він просто завис у повітрі, пілотування потребує тренування та досвіду. Він вказав на правий борт.
– Ось там – обмілина. Як виводиш човна, не забувай стежити.
– Так точно, шеф.
– Цигарку?
Я заперечно похитав головою.
– Бував у Наполі? (Naples – військова база об’єднаних сил НАТО Південної Європи, розташована в Італії. – Прим. перекл.)
– Та хай йому грець, шеф, під час кожного довбаного плавання. А ще перед тим відслужив рік як радист – 1960-61 роки.
– А яке звання?
– В Наполі? Е-3, шеф, кандидат в петті-офіцери.
Зробивши затяжку, він випустив ідеальне кільце диму, яке, здавалось, цілу вічність провисіло у вологому повітрі.
– Мені завжди подобався той клятий Наполі. П’ять років відслужив – з 55-го то 60-ий. Розтовстів на пасті, а також регулярний секс – хай йому грець – жив із «белла рагацца», гарненькою дівулею. І дратував клятих командирів. Прекрасне було турне.
– Найбридкіша жінка-командир, з-поміж усіх, кого я знав, керувала довбаним комунікаційним центром у клятому Наполі з 1960 по 1961.
– Чув я про неї. Цілих дев’яносто сраних кілограмів.
– Я називав її же-бе-ка – Жирним Бридким Командером.
На його обличчі ледь не з’явилась посмішка, але він стримався від відповіді.
– Не заливаєш.
Зміряв мене поглядом – з голови до ніг – точно як Ев Барет. Зробив іще одну затяжку, видихнув, а тоді ідеальною параболою пожбурив недопалок у річку. Простежив, як той із шипінням зник у каламутній воді.
– То як там, у біса, кажеш тебе звати, синку?
Я посміхнувся і відчув, що хрещення я пройшов.
– Марцінко, шеф. Марцінко. Можете звати Ріком.
Командири рідко вислуховують рядових. Я – навпаки. Зробив із цього звичку. І багато чого навчився. Від мого нового морського татка, шефа з бази патрульних катерів, я дізнався, що Чарлі полюбляли влаштовувати засідки на наші катери під час їх патрулювання. Офіцери із спецгрупи 116 працювали за певною схемою. Операції виконувались, як по підручнику: постійно та послідовно. В результаті, заявив шеф, Чарлі точно знали, як ми працюємо.
Що ж вони робили: чекали, доки патрульний катер проїде, а тоді посилали приманку – може цивільного, може добровольця – перепливати річку у сампані чи на плоту. Якщо нещасного дурника вбивали чи ловили – шкода, а що ж поробиш. Але як Чарлі здогадались, відповідно до офіційного методу проведення операцій ВМС США, бойові дії розпочинаються, завдання виконується і завершується, а патрульний катер іде далі. Коли ж той зникав із поля зору, в’єтконгівці мобілізували свій головний конвой транспорту постачання, чи загін, чи як там його, і долали річку.
Приманка-обманка найкраще працює, якщо узгоджується із часом операцій ворога, а в’єтконгівці змогли узгодитись із американськими ВМС. Я рішуче збирався все те змінити.
По-перше, необхідно було дізнатись, яку вогневу міць можна зібрати.
Десь тринадцять кілометрів на захід від Тре Ноку знаходилось місце, яке називали «переправа Джульєтта», де так і кишіло в’єтконгівцями. Трохи нижче переправи був острівець – може метрів триста на сто. Зона вільного вогню – тобто нема ані своїх, ані мирних жителів.
Наступного вечора я вирушив маршрутом на річковому патрульному катері. Взяв із собою загін «Браво» та завантажив пару тактичних штурмових катерів сил спеціальних операцій (STAB (Seal Tactical Assault Boat) – тактичний штурмовий катер сил спеціальних операцій. – Прим. перекл.)
Ці човни виготовлені із склопластику та оснащені двотактними підвісними двигунами Mercury потужністю у 110 кінських сил. А це швидко. У середній частині катерів на тринозі встановлювались кулемети 50 калібру. На носовому планширі знаходились штирі для кулеметів М60 по правому та по лівому борту. Також ми взяли безвідкатні гранатомети 57 мм та 90 мм, які стріляли як фугасними набоями, так і касетними протипіхотними, які містили кульки та при влучанні завдавали важких травм.
Ми так завантажили боєприпасами наші штурмові катери, що вони просіли сантиметрів на 15, а о 18:30 ми вирушили на невеличку приємну прогулянку до «переправи Джульєтта». Нашивка Уотсон став за стерно човна «Один», а Боб Ґелеґер вів човен «Два» за метрів 90 зліва від нашого борту.
Ми майже дістались до переправи, як Ґелеґер викликав мене по рації.
– Пане Ріку?
– Так точно, Орел.
– Гляньте на рибу, за вами стрибає.
Я озирнувся. І справді, зграйка дрібних рибок, фосфорично сяючи, тривожила спокійну та темну поверхню річки. Глянув знов.
– Дідько, Орел, це не риба, це кляті автоматні черги. І ляснув Нашивку по плечу.
– Розвертай човна.
Я дивився, як навздогін летять кулі, брязкаючи у воді. Ми нічого не чули через шум двигунів. Але хай йому грець – Чарлі по нас стріляли, і я переконаний, що кулі летіли з острова з вільною зоною вогню.
Ми із завмиранням серця дивились, як кулі б’ють по воді. Біля мене стояв морський котик на ім’я Гаррі Меттінглі, який поїхав із нами за компанію. І раптом він заволав: «От лайно, у мене влучили».
Я збив його з ніг на палубу і оглянув. Рикошетом від води йому влучило межи очі. Кров текла рікою. Але нічого серйозного з ним не трапилось – рана виявилась поверхневою. Його обличчя тоді було менш, ніж за тридцять сантиметрів від мого – оце-то справжнє лайно.
– Та ти щасливчик, сучий сину, – сказав я йому. – Давай, вставай та стріляй по них. Нашивка крутнув кермо, слідом рушив Ґелеґер й обидва штурмові катери направились
до протилежного берега річки. А я схопив мікрофон радіопередавача.
– Я за тобою. Коли він почне по тобі стріляти, я побачу дульне полум’я, і ми вдаримо по ньому безвідкатними.
Дві години ми витрачали боєприпаси та молотили по острову усім, що мали, я та Орел по черзі наступали та відпливали.
Із жалюгідного вогню у відповідь я здогадувався, що там не більше одного-двох в’єтконгівців. Але кількість не мала значення. Важливим було те, що вони стріляли по нам, а ми – відповідали.
Десь в восьмій вечора я вирішив зробити запит на авіаційну підтримку.
Взяв радіопередавач та запитав Страшидло, позивний нашого чарівного дракончика – літака Дуглас С-47 «Скайтрейн» (Douglas C-47 Skytrain, американський військово-транспортний літак, що широко застосовувався в Другій світовій війні. – Прим. перекл.), озброєного чотирма шестиствольними авіаційними кулеметами М-61 «Вулкан» системи Гатлінга, кожен з яких видає по 6300 пострілів за хвилину.
– Це неможливо, Срібна куле, без дозволу командуючого по в’єтнамському регіону (PROCOM – Vietnamese Provincial Commander), – відповіли мені по радіо Військово-повітряні сили.
«Все, що Срібна куля – себто я – зміг придумати у той момент, це використати найграндіознішу можливість, що в мене була. Дозвіл? Жодних проблем. Просто витягнемо командуючого із ліжечка та попросимо підтримки.
– Сер, тут у нас гаряче.
– Ти ще хто такий? Ну я і сказав.
Він вголос застогнав.
– Ви, американські вилупки, завжди знаходите собі пригоду на одне місце. Але все ж він дав мені дозвіл на Страшидло.
Ми побачили, як на висоті ста метрів над островом пронісся літак зі швидкістю сто шістдесят шість кілометрів на годину. Навіть у темряві було видно, як роздирають острів «вулкани» і всюдибіч розлітаються дерева, кущі та земля. Після п’яти повільних та смертоносних заходів Страшидло погойдався на крилах, зробив віраж та полетів на північ. Я викликав його по радіо.
– Дякую хлопці. Срібна куля, кінець зв’язку. Я викликав Ґелеґера.
– Непогано, га?
– Ще й як, енсіне Срібна куле. – Із мікрофона почувся регіт Орла. – А чого ж не назватись одразу – Гарячим півником?
– Так би і зробив, якби додумався». І направив катера в сторону порту. – Рушаймо додому.
Ми веселились протягом чотирьох годин, на годиннику було 22:30, гарний час для пари кухлів чогось прохолодного.
– Час хильнути пивка, – передав Ґелеґеру по радіо. Ми поважно пливли човнами вниз по річці, як справжня довбана армада двадцятого століття. Посмішка не сходила з мого обличчя. Ми випалили кожну кляту кулю, що взяли із собою, від нас смерділо кордитом, бездимним порохом, та потом. Ми пахли як воїни, як нам завжди і хотілось. Війна виявилась чудовою!
Кайф тривав доти, доки ми не дістались причалу. Я побачив його ще з річки – якийсь галасливий придурок стрибав, як мавпа на повідку, його рот роззявлявся із неймовірною швидкістю. Коли ми наблизились, я розгледів хто то був. Головний з безпеки операцій (OPS) – лейтенант-командер (капітан третього рангу. – Прим. перекл) Ханк Мастін. Я не знав його особисто – мені була відома лише його репутація. Випускник академії, татусь та дідусь – обидва адмірали, і все це разом мало мене вразити наповал, мене – дрібного та зарозумілого, чи не так?
Метрів за вісімнадцять до нього я вже міг розчути, як він волає, перекрикуючи хрипкий гуркіт наших двигунів.
– Ти хто в біса такий – без мого дозволу починати повітряну операцію? Хто, чорти б тебе драли, дав тобі повноваження витягати командуючого регіона із його клятого ліжка? Хто дав тобі дозвіл використовувати цей позивний?
Чесно кажучи, над цими питаннями я і не задумувався. Ти розпочинаєш війну, от і все. А не знімаєш капелюшка та, мнучи його в руці, питаєш:
– А можна?
Тож я і відповів йому тим же.
– Гей, ти, довбню, я тут приїхав в’єтконгівцям зад надрати – тим весь цей драний вечір і займався. А якщо тобі не подобається, можеш разом із усіма іншими поцілувати мене в дупу, жалюгідний вилупку із лайном замість мозку.
Із пополотнілим обличчям чолов’яга заволав:
– Ти втрапив у халепу, містере», та потупцював геть. Про випадок я і не згадував аж до наступного дня після полудня.
Кожного дня, після обіду, капітан Б.Б.Вітем полюбляв лежати у своєму гамаку, підвішеному біля його комодорської хати, почитуючи, палячи цигарку, попиваючи каву та засмагаючи. Наступного дня після нашої витівки він озвався до мене, коли я йшов попоїсти.
Зняв синю бейсболку, насунуту на густе, коротко стрижене біляве із сивим волосся, зсунув на лоба свої темні окуляри та примружився до мене.
– Знову починаєш, Діку.
Потягнувся за цигаркою, запалив та випустив у мою сторону дим.
– Втрапив у халепу. Вже.
– Moi? (Я? – фр.)
– Oui, toi, mon petit phoc. (Так, ти, мій маленький тюлень, – фр.).
Про що він, в біса, меле?
– Що я вже зробив?
Я справді не розумів.
Вітем поміняв цигарку на філіжанку з кавою, сьорбнув, повернув її на стіл, зроблений із ящика з-під набоїв, та знов підібрав своє «Мальборо».
– А слова Ханк та Мастін тобі про щось говорять?
– А-а, то…
Вітем роздратовано погриз свого жорсткого білявого вуса.
– Ти мені не акай. Він спокійно може тебе віддати під клятий трибунал. Він старший офіцер. І має зв’язки у Вашингтоні. Випускник академії. І він непоганий хлопець, енсіне Чудак, якби ти познайомився із ним не тоді, коли він хоче відірвати тобі яйця та запустити їх подалі з флагштоку, і може добре тобі підсобити.
– Так точно, сер.
– Не треба мені цього лайна, Діку, яке «так точно»? Я серйозно кажу, що він може допомогти тобі. Ханк пише плани операцій.
– І що? Велике діло.
– Енсіне, ти найзарозуміліший сучий син із усіх, кого я знаю. Вітем зробив затяжку із цигарки.
– Читай по губах, Діку. Це він спланував тут розгортання бази «морських котиків».
– Сер, але ж сам він – не «котик». Він – якась дівка із академії, що мені говорить: «Як зустрінеш ворога, спитай у мене, чи можна», перш ніж я зроблю хоч один постріл.
– Зовсім не це він каже.
– Це, як я його розумію.
– Ти йдеш, нікому не кажучи, обстрілюєш зону вільного вогню, витягаєш командуючого регіону із ліжка, щоб отримати вогневу підтримку, використавши позивний спецгрупи 116 – якою, між іншим, командую я! І ти мені кажеш, що Ханк Мастін – вишкребок, бо він засмутився? Та ну його, Діку, – я засмутився.
– Ну, гаразд… може ми трохи занадто завелися вчора.
– Читай по губах. Припиняй. Пошлеш на хрін забагато командуючих офіцерів, як-от учора, і вони викинуть тебе звідси у кандалах.
– Гаразд, Вас зрозумів. Виконую. Вітем кивнув головою на знак згоди.
– Дуже добре.
Трохи помовчав, сьорбаючи каву.
– Річ у тім, Діку, що тут має бути хоч якийсь порядок.
– Згоден. Та здається мені, бос, всі тут мислять надто стандартно. Пливи собі на катері і слухайся начальства. Як я зрозумів, Чарлі знають, як ми будемо діяти, бо в нас все робиться по підручнику.
– То й що?
– Отже настав час для нового підручника – якого вони ще не читали.
Вітем похитав головою.
– Ми вже маємо новий підручник. А Ханк Мастін написав його – операції на річці за підтримки «морських котиків», та…
– Бос, це ми маємо писати свої власні плани. Для нього «морські котики» – допоміжний підрозділ. Та й нехай. Бос, може Ханк Мастін і чудовий хлопець, та задумане ним – стандартне, дівчаче мислення ботана із академії флоту. Бос, заради всього святого, самі «морські котики» мають бути нестандартними. А це означає – ми маємо діяти не за підручником.
Я почекав, доки він ковтне ще кави.
– Я прибув сюди не сидіти та чекати, поки Чарлі мене знайдуть. Я хочу надерти їм зад на їх власній території. Оце – нестандартно.
– Як минулої ночі?
– Гей, та вчора була просто репетиція. Хотів, щоб хлопці потренувались перед справжнім виходом.
Вітем зітхнув.
– Скажу тобі ось що, Діку. Там – не буває практики, не буває репетицій. Кожен клятий день – це насправді. Хочеш викинути боєприпасів, яких вистачить години на чотири – притягни мені якогось полоненого, чи дані, чи ще щось корисне.
Він мав рацію. Хай йому грець, його була правда. Його голос пом’якшав.
– Ну ти хоч щось там знайшов?
– Як було там щось на острові, бос, після нас вже нічого не рухалось. Назад прибули зовсім порожні. Жодного припасу – навіть у гвинтівках.
– Ех, любиш жити небезпечно. Похитав головою.
– Послухай, пару тижнів – тримайся від Ханка Мастіна подалі. Я щось придумаю, і ви зрештою подружитесь. Але ж, Господи, це ж треба було так почати.
Опустивши окуляри, надів свою кепку із довгим козирком та взяв книжку.
– Розійтись, енсіне Чудак.

ГЛАВА ВОСЬМА

Близько тижня після моєї невеличкої витівки група «Браво» не брала участі в жодній операції. Я був офіцером нижчого рангу, а лейтенанти ухвалили, що на бойові дозори будуть призначати за старшинством. «Браво» довелося чекати аж до останнього. Урешті-решт наш застій, якому, здавалося, краю не буде, скінчився, і ми мали вирушати.
Я отримав розвіддані про якийсь рух в’єтконгівців біля «переправи Джульєтта», неподалік острівця – зони вільного вогню, – де ми зможем протестувати нашу вогневу міць. Тепер «Браво» знову мало випробувати свою вдачу, цього разу, однак, я мав надію зіткнутися в обличчя з в’єтконгівцями.
Ми запланували провести операцію на річці, як по книжці. «Вважайте, що це завдання KISS (keep it simple, stupid – Роби простіше, – Прим. перекл.) – сказав я своїм хлопцям. І справді, план був такий елементарний, що його навіть Ханк Мастін міг би розробити. Ми дістанемося найзахіднішого кінця острова, панівної висоти над «переправою Джульєтта», головного пункту переправи в’єтконгівців з півночі на південь на річці Бассак.
Там ми чекаємо, поки в’єтконгівський кур’єр себе виявить, нападаємо на нього із засідки, вбиваємо, попередньо отримавши від нього щонайбільше інформації, яку потім передаємо капітанові Вітему, нас плескають по плечу, говорять «от молодця!», і ми йдемо пити холодне пиво й усіляко розважатися.
Вбити кур’єра було важливим елементом плану через дві причини. По-перше, ми приїхали до В’єтнаму саме для того, щоб убивати. А по-друге, ніколи не знаєш, чи зможеш когось убити, доки не зробиш це. Я хотів пересвідчитися, що кожен член «Браво» здатен на це. Якщо хоч один має з тим проблеми, це може бути смертельно небезпечно для всієї групи. Ми залишили Тре Нок відразу після заходу сонця, уся наша група в одному штурмовому десантному катері (Strike Assault Boat – STAB – штурмовий катер. – Прим. перекл.)
Почорнили собі обличчя й руки, одягли камуфляж і черевики для джунглів, кашкети, розвантажувальні жилети, прихопили з собою одну похідну кухню, наші штурмові ножі і скільки влізло набоїв та гранат.
Ми становили частину міні-флотилії десантних сил. Лейтенант Другого загону «морських котиків», Ларі Бейлі, командував одним річковим десантним катером LCM-8 (Mike boat – річковий катер LCM-8. – Прим. перекл.) – броньованим середнім десантним катером, який мав на озброєнні 81-мм міномет і до того по два кулемети М-60 і браунінґ 50-го калібру. Другий катер був під командуванням офіцера Першого загону «морських котиків», тимчасово прикомандированого із зони Ранг Сат (Ранг Сат – Спеціальна зона (Rung Sat Special zone) – назва, якою за часів війни у В’єтнамі радянські та американські війська називали велику частину території лісу Ранг Сат. – Прим. перекл.) Це був блондин-красунчик з вилинялим волоссям, серфер з берегів Каліфорнії, якого я називатиму лейтенантом Адамом Генрі. Мені він не подобався. Крім того, з нами вирушив один з патрульних річкових катерів 116-ої тактичної групи зі своїми кулеметами й 40-мм кулеметом Гатлінга. Якби ми вскочили в халепу, Адам мав зіграти Джона Вейна (Джон Вейн – американський актор вестернів. – Прим. перекл.) – шмаляти по в’єтконгівцях з усього, що в нього є, в той час як штурмовий катер мав дістатися берега й швиденько нас звідти витягнути. Ларі мав завдання не допустити, щоб в’єтконгівці переправилися вище за течією.
Розмірковуючи про це все тепер, я гадаю, Ларі більше був схожий на Джона Вейна. Під час нашої військової підготовки цей чорнявий довготелесий хлопчина з Техасу, що мав очі, як у кобри, був найрішучішим серед лейтенантів. Було очевидно, що у В’єтнамі Ларрі стане тигром Другого загону «морських котиків».
Човни порівнялися з нашим районом проведення операції. Штурмовий катер на шести вузлах пішов до острова, тимчасом як патрульний і два десантних катери попрямували далі вверх по річці. Не слід було пускати Адама одного. Гурчання їхніх потужних двигунів, та й «меркрузерів» нашого катера теж, мало заглушити весь шум від нашого десантування. Більші катери також мали завадити в’єтконгівцям на «переправі Джульєтта» або дозорцям з берега побачити нашу висадку. Ми були у півсотні метрів на південь від острова і просто на схід від його виступу. Я поплескав по плечу Нашивку Уотсона. Той, через дальній борт, зістрибнув у теплу воду. За ним пішов Рон Роджер. Потім я, Джо Кемп, Джим Финлі, останнім, Орел Ґелеґер.
Штурмовий катер після цього поплив далі вверх по річці, зникаючи в темряві. Зануривши обличчя до половини у воду, ми якомога тихіше по-собачому повільно пливли до острова. Метрів за сім від південного берега я спробував звестися на ноги. Ноги відразу ж засмоктало в мул, що обліпив черевики. Я виборсався й поплив далі, доки колінами не торкнувся тванистого дна. Обережно видобувся на вкритий рослинністю берег, перекинув через голову свою М-16 і зняв із запобіжника.
Зачекав. Плюскіт хвиль раз по раз переривався шумом виходу з води наступного «котика». Я придивився. Ми були всі в повному складі. Жестами показав: рухатися вгору по берегу, розосередитися по попередньо призначених позиціях, зайняти оборону. Гудіння катерів тепер було ледь чутним. Мене взяли дрижаки на холодному вечірньому повітрі. Ніколи б не подумав, що у В’єтнамі мене візьмуть дрижаки, але я таки змерз.
Скрадаючись берегом, ми просувались 45-метровим рогом острова на кілька сантиметрів за раз, аж доки не засіли в засідці за пнем поваленого дерева. Четверо з нас – Нашивка Уотсон, Кемп-радист, Рон Роджер зі своїм ручним кулеметом «Стоунер»-63 («Стоунер» – кулемет Stoner 63 (відома також як XM22/E1) – система стрілецької зброї, розроблена Юджином «Стоунером». Завдяки модульності шляхом заміни деяких компонентів можна перетворювати зброю з одного класу на інший. Кулемет важить 4,7 кг, з боєкомплектом на 200 набоїв – 7,3 кг. Кулемет випускався з двома стволами: довжина першого становила 551 мм, другого – 397 мм. Загальна довжина кулемета зі стволом 397 мм і знятим прикладом становить 660 мм. Ручка для перенесення відхиляється вертикально вниз або на 90° вліво. –Прим. перекл.). і я – розділилися на дві групи по двоє на відстані метрів семи одна від одної і ретельно оглянули південний берег річки, піщану й мулисту косу, віддалену від нас трохи менше ніж на півтори сотні метрів, чи немає там ніякого руху. Джим Финлі та Орел Ґелеґер вартували тил – засівши на кільканадцять метрів у глиб острова вони прикривали наші дупи.
Тепер я взагалі не чув катерів підтримки, і раптом мене пойняло неймовірне почуття самотності. Водночас, мене охопила така сильна параноя, якої мені ще не доводилося зазнавати. Дідько! Ми ж були самі в джунглях, в яких повно зброї і людей з цією зброєю, які хочуть нас убити. Якщо це пастка, якщо в’єтконгівці засіли і чекають на нас... Господи Боже! Я викинув з голови ці думки. Кілька разів міцно заплющив і розплющив повіки, щоб опанувати себе й не впасти в нервовий стан. Спробував дихальні вправи. Допомогло. Напруга зникла.
На годиннику було за двадцять десята вечора. Нам знадобилося близько двадцяти хвилин, щоб подолати метрів 20-25 чагарів і осоки та дістатися до місця нашої засідки. В районі операції ми були вже півгодини. Острів погодився з нашою появою і знову зажив своїм життям, сповнюючись звуками якихось істот, що щебетали, свистіли й гуділи довкола нас. Мені здалося, що навколишній шум заголосний. Я вирішив, що це через мій стан напруженості. З часу висадки ми не промовили ні слова. Не було потреби.
Я подивився угору. Такого чистого неба я ще ніколи не бачив. Зорі – мільярди їх – сяяли так яскраво, немов морозної осінньої ночі в Новій Англії. (Нова Англія – кілька штатів на півночі Атлантичного узбережжя США. – Прим. перекл.) Повітря стало доволі прохолодним, і в мене зацокотіли зуби. Стиснувши щелепи, я змусив їх спинитися. Яке ж до біса безглуздя! Замерзнути в тропіках.
Я подумав про Ева Барета, про Мада, про парашут, що розкрився низько під час мого останнього круїзу по Середземному морю. Подумав про острів Сент-Томас: ром з колою і та прекрасна повногруда вчителька з Нью-Джерсі. Подумав, що, може, завтра напишу листівку кожному зі своїх дітей. Матимуть пам’ятку, коли навчаться читати. Я згадав, яким переляканим я був тоді, коли мав сім років і вантажний потяг вперше змусив втиснутися мене в стіну тунелю до Гауто.
І тут я почув. Скрип-скрип.
Волосся на моєму зашийку настовбурчилося. По шкірі виступили сироти.
Скрип-скрип. Дерево об дерево. Весло в кочеті. Скрип-скрип.
З піщаної коси навпроти нашої засідки неквапний плин річки розітнув ніс невеличкого сампана. Я повільно здійняв палець. Чекати. Він був за півтори сотні метрів від нас. Нехай підійде поближче. Не зіпсуйте все зайвим поспіхом. Я затримав віддих. Ані волосина не ворухнулася на жодному з моїх хлопців, хоча чотири дула невідступно стежили за сампаном.
Він перетинав річку повільно, дуже повільно, нестерпно повільно. Один в’єтнамець в чорному одязі, без капелюха, схоже без зброї, був наче той азійський гондольєр, що рипливими розміреними помахами у формі літери «J» розтинав єдиним веслом мляву течію Бассаку. Човен плив просто до нас.
Я вистрілив першим, коли він був метрів за сім від нас. Інші так швидко почали стріляти після мене, що бідолаха, либонь, подумав, що перед ним один великий сорокасантиметровий ствол. Хай там що він подумав, це була остання його думка. Ми всі одночасно вистріляли в нього повні магазини на тридцять набоїв. Але справжнє спустошення зчинив «Стоунер» Рона Роджера: 150 куль 223-го калібру, кожен двадцятий – трасер.
– Ходімо!
Я схопився на ноги й уже дерся крізь чагарі до берега. Я кинувся, щоб підібрати тіло в’єтконгівця й забрати все з подірявленого сампана, перш ніж той потоне. Нашивка висів у мене на хвості. Не відставав і Рон Роджер. Я зачалапав по воді, ковзаючи на мулі. Сампан став занурюватись у воду. Тепер це було змагання «хто швидше». Я поплив.
– Ну ж бо!
Першими сампана дісталися я з Нашивкою. Я підтягнувся й переліз через борт. Всередині човен був забризканий кров’ю, скрізь валялися частини кісток і шмаття чорної одежини. Але більше нічого не було, крім маленького полотняного мішечка, який я підібрав.
– Знайти його! – крикнув я.
Нашивка пірнув. Я за ним. Але виринули ми ні з чим. В’єтконгівця, мабуть, скинуло «Стоунером» з човна у воду. От дідько!
Ми пливли побік сампана, тягнучи його до берега, коли вода довкола моєї голови стала братися бризками. З берега Джо Кемп показував: «Автоматичний вогонь – одинадцять годин». Він припав до землі й випустив над нашими головами цілий магазин, прикриваючи нас. «Витягайте свої дупи на берег!»
Ми з Нашивкою поплили, як навіжені, тягнучи за собою сампан, і таки дісталися до берега. Ми видряпались нагору, заховалися назад на наші стрілецькі позиції і я сягнув рукою по радіо. М-16-ті й «Стоунер» не мали потрібної нам далекобійності. Настав час викликати кавалерію – патрульний катер і річкові десантні катери, які мали зброю 50-го калібру, безвідкатні гранатомети 57-го і міномети.
Я схопив слухавку від Джо Кемпа, назвав наш позивний і координати. Нема відповіді. Один лише тільки радіошум. Я пробував знову й знову, без успіху.
Схвильований голос Орла Ґелеґера прорізався крізь стрілянину.
– Вони заходять з тилу, сер Рік.
В’єтконгівці є на острові? Я не мав наміру ризикувати своїми людьми.
– Використовуйте гранати. Осколочні і фосфорні.
Гранати з білим фосфором палають нестримно, і Господи, поможи тим, у кого таке влучить.
Ми були під обстрілом хвилин вісім-десять – цілу вічність – а я все викликав і викликав патрульний човен і десантні катери. Нарешті вигулькнув один зі штурмових катерів. Ми кинулись униз до берега, горлаючи, щоб нас прикрили вогнем. Ми пробивалися до штурмового катера крізь джунглевий підлісок повзком, перекотом, пригинаючись та ухиляючись від в’єтконгівських куль, що зчісували листя над нашими головами чи виривали шматки дерну небезпечно близько від нас. Я застрибнув до катера і з подивом побачив, що крім двох чоловік екіпажу, там ще троє моряків з патрульного катера. Штурмові катери розраховані на дев’ять осіб. На цьому ж зараз мало вміститися одинадцять, катер буде заважкий.
Я махнув рукою своїй групі, щоб вони піднімалися на борт. Штурмовий катер на задньому ході своїх подвійних меркрузерівських двигунів рушив від острова – і сів на піщаній мілині. Тимчасом як моряки стріляли поверх наших голів, Нашивка, Финлі і я зіскочили у воду, зняли катер з мілини, повернулися на борт і дали драла.
Я нетямився від люті. Хоча ні, того мало сказати: я хотів когось убити.
– Де десантний катер, Генрі? Де патрульний човен? Що тут роблять ці моряки? Один з моряків відповів:
– Лейтенант побачив сампан і кинувся навздогін. Він не думав, що у вас можуть виникнути якісь проблеми, тож забрав із собою інші два човни, а нас послав по вас.
Господи Ісусе! Він же мав забезпечувати підтримку моїй групі, а не ганятися за в’єтконгівськими сампанами. Якби в’єтконгівців було більше, група «Браво» вже давно б перетворилася на гамбургер, дякуючи Адаму Генрі. А бодай йому! Я оглянув моїх хлопців, щоб пересвідчитися, що нікому не бракує пальців на руках і ногах, потім озирнувся і побачив, що ми прямуємо від Тре Ноку, далі вверх по річці.
Я схопив моряка за бронежилет.
– Що в дідька відбувається?
– Лейтенант Генрі вас викликає.
– Слухай-но, мої хлопці змокли й змерзли. Розвертаймося.
– Ніяк не можна, сер.
Я зважив можливості. Генрі міг вскочити у халепу й тепер йому треба, щоб ми витягнули його дупу звідти. Це було не надто ймовірно, але й не цілком неможливо. Ми сіли навпочіпки на палубі, і я закипав п’ятнадцять хвилин, доки ми не дісталися десантного катера, що вперто сунувся проти течії. Наш штурмовий катер причалив до нього з боку берега, після чого я переліз і відшукав Генрі.
– Що в дідька сталося, Адаме? У тебе проблеми? Він похитав заперечно головою.
– Нє. Кілометрів два звідсіля форпост зазнає атаки. Хочу поплисти допомогти їм.
– До лиха то. Я забираю своїх хлопців і повертаюся на базу. Він притримав мене за ремінці моєї упряжі.
– Ні, Діку. Можеш мені тут знадобитися. Краще, якби ти поплив за мною десантним катером. Штурмовий катер замалий, і поза тим, він неброньований.
Я делікатно відсунув його руку.
– Послухай, чмо, зараз вже майже одинадцята вечора. Мої люди сьогодні пройшли бойове хрещення: застрелили кур`єра В’єтконґу і трохи мали з тим клопоту. То може, час відкласти іграшки і повернутися додому? Побавимося іншим разом.
– Побавимося? – Його обличчя насупилося.
– Ти що собі думаєш, Марцінку, що то якась забава?
– Ніхто тут не бавиться, придурку. То ти пробуєш зі мною вести якусь гру.
– Яку гру?
– А нащо ти мене, курва, там залишив? Ти повинен був мені гарантувати безпеку, а не шукати партизан, щоби собі теж постріляти.
– Якби було справді дуже погано, то ми припливли б.
– Справді?
– Ясно, Діку. Ти ж знаєш.
– Не знаю, що б ти зробив, а що ні.
Я взяв Генрі за барки і притягнув його обличчя до свого.
– Слухай, штопаний гандоне, по нас стріляли з автоматів з двох сторін. Це не «дуже погано» для тебе? На катері підтримки, який ти нарешті послав по нас, були якісь дурнуваті туристи на прогулянці, а не моряки – і ми застрягли на мілині поки в’єтконгівці валили по нас, як по качках. По-твоєму, це недостатньо погано? Коли я просив про прикриття зустрічним вогнем, ти був так далеко позаду, що навіть чортовий радіосигнал не доходив до тебе. Це недостатньо погано, ти, лайновіз?
Я притиснув його до шпанґоута капітанської рубки, вдаряючи об сірий метал в ритм кожного складу, що я вимовляв.
– Ну то скажи мені, приятелю мій, що, щоб тебе шляк трафив, в тебе значить «дуже погано»?
Він сповз по стінці і так залишився сидіти з відсутнім поглядом. Мені хотілося дати цьому покидьку по шиї, але замість того я повернувся на ту частину корабля, де був мій загін.
Перевтомлені, змерзлі і нещасні, ми дивилися, як Адам ставив десантний катер у вогневу позицію. Нeймовірне піднесення, яке ми щойно пережили, повністю випарувалося. Цей бездушний непоправний мудак перетворив нас з воїнів на глядачів. Він намагався знайти пригоду на свою дупу, але робив це за рахунок моїх хлопців, і мені це зовсім не сподобалося.
На додаток, коли він почав стріляти, я побачив, що розжарені до червоного гільзи від його кулемету калібру 50 падали на мій штурмовий катер з відкритою рубкою і незахищеними балонами з газом. А найгірше, оскільки мій катер був пришвартований до тієї сторони десантного катера, що була повернута до ріки, то попадав прямо під обстріл ворога. Десантний катер броньований, а штурмовий катер для спецоперацій зроблений зі склопластика.
Після п`яти хвилин цього неподобства я не витримав.
– Ідемо, хлопці, повертаємося на базу.
Ми перескочили через борт, не звертаючи уваги ні на обстріл, ні на гарячі гільзи від кулемета на штурмовому катері, ані на водні шлейфи від пострілів ворожих мінометів. Ми скочили у свій катер. Ґелеґер завів мотор, Джим Финлі і Нашивка Уотсон перерізали швартовочні троси, а Джо Кемп і Рон Роджер підтримували нас вогнем.
Я схопив кермо, відвів катер від катера Генрі і вдавив педаль у метал до упору. Два двигуни без зусилля понесли нас змійкою між гейзерами, які збурював вогонь неприятеля. Я різко повернув, елегантно проїхався позаду десантного катера і помчав вниз річкою на повній швидкості. На мить я побачив Адама Генрі, котрий кричав щось до мене, але що саме він кричав, неможливо було почути через шум двигунів. Я привітав його своїм середнім пальцем.
Наступного тижня загін «Браво» і я не дуже душевно розпрощалися з Тре Ноком. Командир Вітем не був дурнем і розумів, що я був готовий прибити Генрі, або що Ханк Мастін відправив би мене в кайданках до в`язниці у Лівенворт (В’язниця Fort Leavenworth з роздільним утриманням цивільних осіб і військових. Заснована в 1897 р., вперше прийняла ув’язнених в 1903. Перебуває у віданні Управління в’язниць (Bureau of Prisons). – Прим. перекл.) Тому було вирішено, що веселі музики-бандюки переїдуть до Мі То, якихось сорок кілометрів на північний схід.
Там віськово-морське командування тримало патрульну флотилію на ріці. Командир Вітем вирішив, що, якщо я буду подалі від Ханка Мастіна, то зможу розширювати горизонти розгортання «морських котиків» у дельті ріки без спокуси в процесі задушити кого-небудь з моїх товаришів-американських офіцерів голіруч.
Виявилося, що головним у Мі То був прекрасний офіцер на ім`я Тул, командир, який ніколи раніше не працював з «морськими котиками», але мав достатньо глузду дати мені спокій, за умови, що будуть результати. Тул був зразком незвичайного військово-морського начальства: худий, злий, єхидний, страшний скнара, чия агресивність сильно піднесла моральний дух бійців «Браво» в Мі То. Він носив уніформу кольору хакі для джунглів замість офіцерської світло-коричневої сорочки і штанів. Довіряв своїм офіцерам. Крутився довкола військових катерів і возився з кулеметами калібру 50. Навіть брав участь у вилазках, щоб подивитися, як все буде в дії.
А найкращим за все було те, що він мене не критикував і не ставив нам ніяких обмежувальних рамок. На рівні інстинкту він розумів, що «морські котики» – це спецпризначенці, і заохочував мене бути настільки нестандартним, наскільки це видавалося мені оптимальним і ефективним. Загін «Браво» відповідав за покриття 60-мильної ділянки ріки, включаючи нескінченні канали, притоки, рукави, канави, більші та менші струмки.
Поселення Мі То було більш сільським, ніж Тре Нок. Пристань для патрульних човнів була сколочена нашвидкоруч – звичайні дошки на плаваючих двохсотлітрових бочках з-під нафтопродуктів, причеплених до розхитаних паль. Офіси, крамниці і склади знаходилися вздовж ріки в службових приміщеннях, збудованих з бетонних плит і покритих алюмінієм, або в бараках з хвилястої бляхи. Нічого особливого. Одначе жили ми зручно. За два квартали від ріки стояв старий готель в європейському стилі, який немов перенісся з Парижу Хемінгуея: там і розташувалися всі американці. В його кімнатах з високої стелі звисали скрипучі вентилятори, вікна закривали жалюзі, а меблі були французькі.
На цей час ми вже призвичаїлися до в’єтнамської кухні, і хоча їжу західного зразка можна було дістати, як в готелі, так і у штабі ВМС, ми щодня по дорозі до порту і на зворотному шляху відвідували незліченні забігайлівки, пробуючи місцеві страви та експериментуючи. До речі, Джим Финлі – наш Мер – якось спромігся в перші години після нашого приїзду вислизнути з готелю і виявити з десяток найкращих харчевень. Коли ми зрештою знайшли час, щоби вийти назовні, Джим вже проводив нас від прилавка до прилавка, де нас вітали, немов давно втрачених родичів.
Патрулювати ми почали не поспішаючи: ходили по річці на патрульних човнах, розмовляли з офіцерами, вивчали маршрути в’єтконгівців, час, коли вони переходили річку, місця, де вони зупинялися і причини їх пересування. Тоді настав час коротких патрулювань: нічні висадки десанту, так як ми робили в Тре Ноку, а також стаціонарні засідки. Я називав ці патрулювання «патрулювання в стилі Мастіна» – тому що саме так Ханк уявляв собі навчання «морських котиків» – на підтримку повного спектру спеціальних річкових операцій. Але я хотів піти далі, ніж сплановані ним операції, аж до «операцій в стилі Марцінка».
«Операції в стилі Марцінка» були пов’язані з довшим терміном патрулювання – дванадцять, вісімнадцять, навіть двадцять годин у дельті ріки – і з іншою тактикою. Агресивною тактикою. Я переконався, що наближаючись до дельти ріки, в’єтконгівці ставали більш уважними. А чому? Та тому, що саме там були патрульні човни, десантні катери і... «морські котики».
Але в той час, коли в’єтконгівці готували до завантаження свої конвої – за триста, п’ятсот, сімсот метрів від ріки – вони почувалися впевнено – через те, що були на своїй території.
Я підсвідомо відчував, що чим швидше я вдарю по в’єтконгівцях, тим більше я завдам їм шкоди. Одначе ми ще не могли іти в атаку. Ми ще були занадто недосвідчені, все ще навчалися правил джунглів. Тому, як і в перші дні підводної диверсійної підготовки, я не робив нічого екстраординарного. Замість цього я плекав упевненість загону, використовуючи невеликі удари і засідки, що гарантовано вели до знищення в’єтконгівців без ризику для загону «Браво». Але щоразу я просувався все далі і далі вгору по каналу. Коли загін «Браво» вивчив канали, ми перейшли на дамби.
Ми починали наші висадки з декількох метрів вглибину і поступово дійшли до кілометра або двох. Ми схопили нашого першого полоненого – Нашивка Уотсон та Орел Ґелеґер вискочили з заростей очерета і мало не викликали в бідного дурня серцевий напад – допитали його перед тим, як передати назад до Армії Республіки В’єтнам, яку я, жартуючи, називав Марвін-Арвін.
Десь через місяць я почав більше тиснути на хлопців. Ми могли вийти вночі, стрибнути у тактичний штурмовий катер, проплисти вверх по каналу, вилізти на дамбу або на стежку і влаштувати засідку на триста або чотириста метрів глибше, ніж очікували в’єтконгівці. З плином часу ми ставали все більш впевненими і просувалися все далі і далі від ріки, пробираючись стежками на дамбах, по яких кур’єри В’єтконґу проводили розвідку, перехоплювали конвої з сампанів у той час, коли вони навантажували добро, яке прийшло з Ханоя через Камбоджу стежкою Хо Ши Міна (Складна система сполучення між Північним і Південним В’єтнамом через територію сусідніх Камбоджі і Лаосу, що діяла під час В’єтнамської війни. – Прим. перекл.)
Ми вивчили, як ходити на розвідку і за чим спостерігати. Спочатку ми не забирали з собою особистих речей в’єтконгівців. Пізніше ми зрозуміли, що це важливе джерело інформації і забирали все, що могли дістати. Забудьте ті сцени з фільмів, де солдат знаходить фотографії дітей і дружини загиблого і розчулюється, зрозумівши, що він щойно вбив іншу людину. Ці сцени написані людьми, які ніколи не були під вогнем ворога.
Істиною є те, що Товариші з В’єтконґу хотіли би бачити нас мертвішими за мертвих. І якщо знахідка якоїсь фотографії чи листа на трупі партизана-в’єтконгівця якось могла нам допомогти дістати його раніше, то тим гірше для пана Партизана, пані Партизанки, і їхніх партизаняток.
Ми також заміновували убитих в’єтконгівців. Вороги часто заміновували своїх мертвих, то ми їм також таке робили. Мені було приємно чути вибух після того, як ми покинули територію. Менше на одного в’єтконгівця, що міг би в нас стріляти, а може і не одного, а більше.
Може видаватися так, ніби у В’єтнамі я був холоднокровним і бездушним відморозком. Насправді, на полі бою залишається дуже мало часу для самокопання. Ми щодня бачили ворога особисто і близько, і часом, убиваючи, ми були змушені дивитися йому в очі. Це примушує тебе подивитись на речі з іншої точки зору.
Перш за все ти засвоюєш, що твої хлопці, твій загін – це твоє все. Подібно до мафіозі, ти приймаєш присягу зі своїми пацанами на крові. Ти плекаєш, виховуєш і захищаєш їх. Ти приймаєш всі їхні слабкості близько до серця. Ти мусиш бути повністю відданим їм, так, як і вони тобі.
Я вважаю своє перше перебування у В’єтнамі свого роду військовою Книгою Буття (Аналогія з Першою книгою Мойсея «Буття». – Прим. перекл.), в якій я був створений з первинного бруду дельти ріки і очищувального вогню наших пострілів. На початку, я був «чайником», який витратив усе своє попереднє життя на розмови про копняки в дупу і вбивства, але ніколи не робив цього.
Тоді настали вечір і ранок мого Першого Дня – острів – зона вільного вогню, куди я поїхав, щоб наробити трохи шуму і погратися моїми іграшками.
Ввечері і зранку мого Другого Дня була засідка на кур’єра, де я навчився користуватися сушею і водою для моєї вигоди і як убивати ворога.
Ввечері і зранку мого Третього Дня я навчився цінувати здобутки розвідки і почав збирати всі папірчики, щоб ми могли зрозуміти, що задумують в’єтконгівці.
Ввечері і зранку мого Четвертого Дня я навчився не дотримуватся стереотипів, отже почав ходити на денні і нічні патрулювання, вибираючи удари по непланованих цілях замість того, щоб повертатися весь час в одне і те саме місце.
Ввечері і зранку мого П’ятого Дня я почав заохочувати наші підрозділи підтримки «плодитися і розмножуватися», (Книга Буття, розділ 9: «І поблагословив Бог Ноя й синів його, та й промовив: Плодіться й розмножуйтеся, та наповнюйте землю!» – Прим. перекл.)
І, воістину, з’явилися вертольоти, літаки C-47, а також патрульні і десантні човни – вони були добротні, вони були смертельні, і вони допомагали мені вбивати моїх ворогів.
Ввечері і зранку мого Шостого Дня я почав створювати операції у своїй уяві, розширюючи їх асортимент, їх лють, їх міць, переплітаючи десятки розрізнених сюжетних ниток. Попри нашу розвідку я почав прислухатися до розвідки Марвіна-Арвіна. Почав брати на патрулювання чугоїв (Чугой – Програма Chiкu Hồi [tɕi w hoj ], у вільному перекладі «Розкриті обійми», була ініціативою Південного В’єтнаму для заохочення переходу в’єтконгівців та їх прибічників на бік уряду протягом війни у В’єтнамі. – Прим. перекл.) – перебіжчиків з В’єтконгу і спостерігав, як вони рухаються стежками і як говорять з місцевими жителями, або як вони знаходять пастки і криївки, щоби я міг навчити своїх «морських котиків», як слідувати їхнім методам. І дійсно, ті перебіжчики змінили мій погляд на ведення війни.
В’єтконгівці були дуже вправні у війні – ми мусили стати ще вправнішими. Так що я взяв те, що працювало і відкинув те, що не працювало. Я змінив навіть таку просту річ, як патрулювання: у в’єтконгівців я навчився пересуватися з мінімумом речей. Вже навесні 1967 року ми брали з собою тільки одну флягу з водою замість двох за правилами, заміняючи вагу води на кулі і гранати. Ми не брали з собою їжі – не було причини залишати за собою сміття, і в будь-якому разі ми ніколи не виходили на операцію так надовго, щоб потребувати харчування. Ми змінили наше польове спорядження, замість рюкзаків брали розвантажувальні жилети, в кишенях яких ми пробивали діри, щоби звідти відразу ж витікали бруд і вода. Ми не брали ніякого змінного одягу, навіть не брали плащі від дощу. Ми спали на відкритому повітрі, маскуючи себе тим, що могли знайти довкола. Подібно до В’єтконгу, ми стали справжніми партизанами – живучи за рахунок землі, а не діючи, як загарбники.
Ці методи себе виправдали. Попри декілька подряпин, синців і невеликих ран солдати загону «Браво» залишилися цілісінькі. Ніяких серйозних поранень, ніяких «двохсотих». В міру того, як ми пізнавали регіон, наша смертельна ефективність зростала. Це мене дуже тішило. А у командира Тула це викликало справжній екстаз.
І коли я вже об’єднав всі ті речі і став справним у переслідуванні і вбивстві, тоді настав вечір і ранок мого Сьомого Дня.
А, згідно з Біблією, на Сьомий День Бог відпочивав.
Але для «морських котиків» вечір і ранок Сьомого Дня – це добра нагода піти і знищити ворога. Зрештою, покровителем «морських котиків» є Яхве – Бог зі Старого Заповіту – жорстке, суворе, люте, мстиве, божество пустелі, що сповідує принцип «око за око», той самий Бог, що сказав: «Іди і напади на Амаликитян, повністю знищи все, що вони мають, і не пожалій їх самих...»
Якщо сформулювати мою думку іншими словами, у кожного з нас є власне бачення Всевишнього. На мій погляд, Бог – це майстер чиф-петті офіцер підводного диверсійного загону. Він говорить так само, як Ев Барет. І він не дає відпустки за хорошу поведінку.
Вечір і ранок мого Сьомого Дня випав на 18 травня 1967 року, в дельті річки Меконґ, на густо зарослому острові під назвою Іло-Іло.

ГЛАВА ДЕВ’ЯТА

До середини квітня Фред Кочі та його загін «Альфа» залишили Тре Нок та приєдналися до мене в Мі То. Там було достатньо роботи для обох загонів, і Фред, так само як і я, надавав перевагу агресивному стилю патрулювання. На початку травня залишалося кілька тижнів до закінчення нашого рейду, що означало більше ніякого патрулювання. Замість цього, наш час був би зайнятий упакуванням обладнання, частина якого мала бути відправлена разом з нами до Літл-Крік, тоді як інша частина залишалася в контейнерах для наступного складу Другого загону «котиків».
У мене були змішані почуття з приводу нашого від’їзду. Я вважав наш рейд успішним. За п’ять з половиною місяців перебування в країні, «Браво» здійснив близько 50 патрулювань. Ми навчилися використовувати джунглі на нашу користь. Ми покращили наші методи – ідея згуртованості групи (яку я сповідував під час тренувань) прижилася. Відтепер ми могли рухатися, думати та воювати, як одна людина.
Але в нас не було жодної операції, під час якої ми були б спроможні перевірити все, чого ми навчилися. Ми спроможні залякувати в’єтконгівців, захоплювати полонених, підстрілювати сампани, спалювати їхні запаси. Часом ми їх убивали – загін «Браво» мав підтвердження про вісімнадцять убитих, та ще п’ять непідтверджених. І на мою думку, зазначена кількість непідтверджених була заниженою.
А втім, ми ніколи не проводили те, що я називаю серйозною операцією – операція, яку в’єтконгівці сприйняли б дуже боляче. А потім був острів Іло-Іло.
Я чув про Іло-Іло протягом місяців. Але нічого не чув про це від офіцера зв’язку Морської Розвідки NILO (Naval Intelligence Liaison Officer – Офіцер зв’язку Морської Розвідки. – Прим. перекл.) в Мі То. Морська розвідка, яка є неоднозначною організацією в очах деяких людей, загалом запізнювалась з доведенням інформації до рівня загонів приблизно на 90 днів. Моє враження завжди було таким, що морська розвідка не вважала, що розвіддані можуть бути так само корисні для військових частин на полях, як вони були корисні для адміралів.
Розвідники були дуже вправними у збиранні інформації та аналізі того, що вони отримували, а також написанні звітів та пам’яток, але вони практично ніколи нічого нам не надсилали. Це говорить про те, як розвідка воювала під час війни, навіть тоді.
Проблема, як розвідка збирала дані в ті дні (а багато в чому і дотепер) в тому, що практично вся військова розвідка орієнтована на підтримку, а отже і звітність про великі частини ворога. Але, треба зазначити, що для сил спецоперацій, навіть група зі ста бійців вже є серйозною перешкодою за умови, якщо ця група вам зустрінеться на вузькій стежці у джунглях.
Незважаючи на схильність Морської розвідки не згадувати про Іло-Іло, ця назва постійно проступала в інших місцях. Голови селищ вверх та вниз по річці згадували про неї.
Вєтконгівські в’язні говорили про неї. Чугой плели плітки про неї. Суслики з Армії В’єтнаму ARVN ((Army of the Republic of Vietnam) – Армія Республіки В’єтнам, Армія Південного В’єтнаму, що воювала на боці Сполучених Штатів Америки. – Прим. перекл. ) базікали про неї як про великий центр для відпочинку та відновлення сил в’єтконгівських солдат, куди ворог відсилав би хлопців, після того, як вони залякували нас. Чугой вважав, що це була зона запуску в’єтконгівських вояк на північ в напрямку Ранг Сат Спеціальної Зони, або у напрямку північно-східної частини Дельти Меконгу. Але що б то не було, я відчував, що воно варте того, аби туди піти та з’ясувати.
Іло-Іло знаходиться в гирлі Дельти (йдеться про дельту Меконгу. – Прим. перекл.), де річка Мі То впадає в Південно-Китайське море. Острів у формі мускатного горіху простягнувся приблизно на 600 м від берега до берега. Не дуже великий, може, 800 метрів завдовжки та 300 метрів завширшки.
У своїй західній верхівці острів мав широкий канал, що простягнувся на схід купою змієподібних шляхів, які прорізали деякі вражаюче густі підліски, доки врешті-решт канал не зникав остаточно. На протилежному боці – на сході – група каналів меншого розміру впадала в океан. З повітря це нагадувало павутиння через те, що вони пролягали на північ та на південь, утворюючи довільні геометричні візерунки.
Мені здавалося, що Іло-Іло був ідеальнім місцем для вузлового табору в’єтконгівських вояк. Його місце мало три необхідні умови, які потрібні для будь-кого у світі, хто планує інвестиції в нерухомість: розташування, розташування та розташування. А найкраща частина – це була неторкана земля: на ньому ніколи не було ніякої американської операції. Я запропонував мою ідею командирові. Він схвалив проведення операції в денний час. Я також сказав про те Фреду Кочі.
– Звучить класно, Ріку. Ти не заперечуватимеш, якщо я піду з тобою?
Я не мав нічого проти. Мені подобався Кочі. Він був, як і я, хлопцем з Пенсильванії. На відміну від мене, він був з отих завжди спокійних холоднокровних типів. Якщо ми вдвох пройдемо з п’ять кілометрів, то з мене б тік піт відрами. Кочі, тендітної статури, заввишки близько 180 см, був би так само спокійним, як і тоді, коли ми починали.
Він був методичною людиною; людиною, яка добре планує. Але його найважливіша якість – він був надійним у бою. Взагалі, бій – це був єдиний момент, коли Фред бував збудженим.
– Звичайно, було би файно, якби ти пішов пограти з нами, якщо бажаєш. Але ти маєш взяти з собою свої власні іграшки.
Іло-Іло був на відстані шістдесяти кілометрів від Мі То, дуже далеко для переміщення на штурмовому катері. Отже, рано вранці 18 травня ми прив’язали штурмовий катер з боку до нашого річкового катера LCM-8, завантажили стільки боєприпасів, скільки ми могли взяти, не потонувши, та пішли за течією вниз по річці, дотримуючись швидкості 15 кілометрів на годину.
Погода того дня була типовою для весни у В’єтнамі у дельті річки Меконг: двадцять сім градусів за Цельсієм. З нашими розфарбованими чорненими та смугастими, як камуфляж, обличчями ми знемагали від спеки. Здавалося, що сплив по річці зайняв чотири нескінчених години. Ми дісталися місця якраз майже опівдні та стикнулися з неприємним сюрпризом: величезною кількістю мулу дельти. Коли ми наблизилися до Іло-Іло, річковий катер майже сідав на мілини, які заповнили усе русло каналу. Проблема була у мулі, який, напевно, пригнало сюди з самої Камбоджі. Але звідки б його не приперло, то був справжній облом. Було неможливо підійти в лобову, що на карті видавалося як найбільш ефективний спосіб висадки на острів.
Коли сумніваєшся – імпровізуй. Таким чином мій загін «Браво», Кочі та я стрибнули у штурмовий катер, і в річкового катера на буксирі помчали від берега, зробили гак до моря, щоб подивитися, чи є інший шлях з боку океану.
Ми обійшли південно-західну верхівку острова, зробили декілька разів рухи, щоб ввести в оману можливих спостерігачів, потім затягли штурмовий катер на берег та попливли найбільшим каналом. Але і тут мул залишався важливим фактором нашої швидкості. Вода, густо змішана з мулом, впливала на наше пересування. В міру нашого просування каналом вперед, заглибленими по груди, ставало дедалі важче. Дно було липке, як гаряча смола, тож ми просувалися повільно, але, що найгірше – шумно.
Мул був скрізь: у кишенях, у чоботах, у зброї, в магазинах. Після близько 200 метрів просування по каналу ми виповзли на берег річки, встановили захисний периметр та витратили з півгодини на чищення зброї. Мулу було так багато, що ми змушені були розібрати магазин на 30 зарядів для нашої М-16 та прополоскати пружини від прицілу начисто. Близько 2,5 см мулу в кожному магазині було більше ніж достатньо для того, щоб зробити його зовсім непридатним.
Температура піднялася до 35°С. Люди вже почали скиглити. Я міг чути, як Орел Ґелеґер бурмотів Фредові Кочі про божевільного містера Ріка, його нікчемні ідеї про патрулі, та якість мулу в каналі. Нашивка Уотсон подивився на небо та запитав Господа, чим він заслужив таку нещасливу долю. Рон Роджер виступив у ролі Бога: «Через те, що ти дратуєш мене, сину мій», – сказав він глибоким розкотистим басом.
Я завжди вірив, що моряк, який скиглить, то щасливий моряк. Отже, я вирішив, що вони будуть у захваті, як ми полишимо малі канали. Замість того, ми проклали шлях через густий терновий підлісок в напрямку центру острова. Там я сподівався знайти головний канал та дотримуватися його звивистого шляху на захід. Якщо на Іло-Іло були які-небудь в’єтконгівські військові, а я був упевнений, що були, вони повинні бути уздовж головного каналу.
Ми рушили під звуки гримання з хмар та бурмотіння «морських котиків». Нашивка Уотсон пішов дозорним. Після нього Рон Роджер та ручний кулемет «Стоунер»-63. Потім пішов я, за мною Кемп, Финлі, Кочі та Орел Ґелеґер. Ми знайшли декілька стежинок, які вочевидь не використовувались уже деякий час. Ми все ж таки трималися осторонь від них: не було ніякого резону натрапити на ворожого незнайомця. Тож ми проклали новий шлях, ідучи на відстані в п’ять метрів один від одного, уважно придивляючись, чи немає слідів перебування ворога.
Це було важкою роботою, і ми відміряли наше пересування у сантиметрах, а не в метрах. Головний тягар був на плечах Нашивки Уотсона як дозорця. Він мусив вирубати нам шлях своїм мачете та водночас придивлятись, чи немає пасток, бамбукових ям або міток, якими помічають стежки.
Іло-Іло відрізнялося від усіх тих місць, які я бачив у В’єтнамі. Рослинність була більше схожою на рослинність Вірджинії або прибережних островів Північної Кароліни, ніж на рослинність Південно-Азіатських джунглів. На береговій смузі не було пальмових дерев. Натомість ми бачили там щільні, жорсткі молоді деревця, тернини і густі в’юнкі рослини, крізь які можна прокласти шлях за допомогою мачете. Чим більше ми просувалися углиб острова, тим більше він ставав схожим на тропічній: з пальмами, рослинами джунглів зі здоровезним листям та високими болотними травами, до яких ми звикли на Дельті. Десь біля другої години пішов дощ. Прохолода була зустрінута із задоволенням. Перші 15 хвилин дощу з нас ішла пара. Потім дощ перетворився на мряку, а згодом закінчилася і вона.
А ми не зупинялися.
Нашивка Уотсон підняв догори руку. Я надав сигнал «до відпочинку». Він засунув мачете в піхви, повернувся назад до місця, де спинився я, і важко сів, спираючись на свій CAR-15 (Colt Automatic Rifle-15, американський автомат. – Прим. перекл.). За рахунок води з Дельти, дощу та поту його форма стала втричі важчою.
– Містере Ріку?
– Так.
– До дідька це лайно. З мене досить.
– Ти втомився?
– Втомився? Та мене, чорт забирай, ця подорож порвала в шматки. Тут нічого нема.
– Каже хто?
– Кажуть кляті джунглі, містере Ріку – голосно та виразно. З цієї ублюдочної операції не буде ніякого сенсу. Я не бачу далі, ніж два метри перед собою. Давайте повернемося до човна.
Я похитав головою.
– Ти мені подобаєшся Нашивко, але ти помиляєшся. Якщо ти налаштований, що ми нічого не знайдемо, то ти втрачаєш гострий зір. Нам потрібна свіжа людина для дозору, тому що в’єтконгівці десь тут. Я носом чую.
Я кивнув Кемпові.
– Джо, відпочинь ще хвилинку, а потім заступи за Нашивку.
Кемп схвально кивнув. Ми тільки звелися на ноги, Кемп не пройшов і трьох метрів, коли його рука звелася вгору, закликаючи мене пройти вперед. Я зупинив колону і подався вперед до позиції Кемпа.
Кемп вказав на щось. Я подивився. Це був канал завширшки приблизно 3 метри. На протилежному березі я побачив чималого розміру бамбукову хатину, побудовану на підпорах заввишки півтора чи трохи більше метри над землею для захисту від приливних хвиль. Еврика! Наше місіння мулу було недаремним. Я підізвав Нашивку Уотсона і вказав на споруду.
– Дідько! Ваша правда, містере Рік.
– Це ти сказав, не я.
Я подав сигнал рукою. Двоє зайняли праву сторону, троє стали по центру і двоє стали зліва. Пересуваючись без шуму, ми проповзли низько через хащі до берега і вниз до каналу, занурившись по шию перепливли по-собачому на той бік. Захищені природною береговою терасою заввишки трохи більше метра, ми залягли на спини на тому березі. Зброя на грудях.
Я надав сигнал Ґелеґеру та Нашивці. Вони полізли вгору по берегу та продралися у напрямку хати. За декілька секунд вони скотилися назад до річки дуже збуджені.
Ґелеґер сказав дуже енергійно:
– Вона порожня, містере Ріку, але в’єтконгівці були там. Вони там були. Всього кілька годин тому. Там вогнище для приготування їжі, і воно ще тепле.
– Чудово.
Я показав ОК.
Ми відійшли назад до берега, розставили вартових на нашому периметрі та обшукали хату. Там були великі банки з медичним обладнанням, якісь папери та різні дрібниці. Ми взяли все, що могли взяти, і підпалили решту. Я зв’язався по рації з річковим катером:
– «Браво» – «Доксайдеру».
– Це «Доксайдер».
– У нас здобич, тож не ловіть там гав.
– Прийнято, «Браво». Ваші координати?
– Ми просуваємося вверх великим каналом в напрямку головного виходу.
– Прийнято, зрозуміло, «Браво». Ми чекатимемо.
Ми розподілили здобич, розіпхали її по карманах нашого камуфляжу. Потім ми почали рухатися по каналу на захід, спокійно та неспішно. Іти по воді було набагато легше, ніж продиратися крізь хащі, але ніде не було написано, що в’єтконгівці не розставляють пастки в каналі так, як вони їх розставляли у джунглях. Отже, ми були напоготові. Ми пересувалися навприсідки, захищаючи себе в такий засіб від того, щоб нас побачили, та використовуючи воду і уступ берега, заввишки трохи більше метра, для маскування наших рухів.
Ми не пройшли ще і 270 метрів, як дорога різко повернула ліворуч та в повітрі з’явився сильний запах диму. Дивно, як часто в дельті Меконгу траплялося так, що ми нічого не чули, не бачили, та навіть не відчували запаху, доки не опинялися впритул із чимось. Нібито джунглі було поділено на кімнати з невидимими стінами.
Нашивка подав сигнал. «Ворог попереду!»
Ми ледь-ледь просувалися вперед, а коли почули голоси, то поповзли ще повільніше, залишаючи берег каналу між нами і тим напрямом, звідки доносилися відголоски в’єтнамської. Я трохи підвився та визирнув над рівнем берегової тераси. Десь за п’ятнадцять метрів знаходилася велика галявина, розміром так метрів 20 на 25, де стояли три вкритих соломою хатини на палях та величезна кухня під навісом.
Перед хатинами знаходилися п’ять в’єтконгівців, одягнених у шорти та просторі чорні куртки. Вони сиділи навпочіпки перед багаттям, стрекотали, наче бойскаути, та спостерігали, як в казанку щось варилося. Їхні АК-47 були притулені до стін, поруч з ними стояли сандалі. Троє з в’єтконгівців палили.
На відстані я міг чути гуркіт двигунів десантного катера LCM-8. В’єтконгівці також могли його чути. Але це їх не цікавило. До цього повз Іло-Іло пропихкали, мабуть, сотні катерів, і ніколи раніше серед них не було катерів незваних гостей. Тому в’єтконгівці ані трохи не були стурбовані. Вони навіть не провели розвідку. Їм це було непотрібно: авжеж, вони можуть читати наміри американців як відкриту книгу. Я присів назад, насилу стримуючи посмішку. Ми збиралися написати нову главу, як на мене, так ще й з несподіваною розв’язкою.
Я подав загону рукою команду рухатися, і ми розосередилися на вогневі позиції. Канал обіймав хатини, наче підкова, і це давало нам дві тактичні переваги. По-перше, ми були поза зоною видимості, допоки повільно обходили з флангу в’єтконгівців, які нічого не підозрювали. По-друге, це створило природну зону ураження, оскільки наша розширена зона обстрілу дасть змогу накрити ділянку хатин з трьох сторін замість безпосередньої лобової атаки.
За моїм сигналом ми перекинули M-16 та кулемет «Стоунера» на берегову терасу і почали крити їх автоматичним вогнем. Все йшло досить добре, допоки хтось (навіть пізніше так ніхто і не зізнався) не вирішив посприяти процесу та не підкинув туди осколкову гранату.
Граната відскочила від стовбура дерева і (майже як в уповільненому русі у кіно), підстрибуючи і обертаючись полетіла назад до нас, неминуче наближаючись до наших вогневих позицій.
– От дідько, – голос Фреда Кочі було добре чутно, незважаючи на громову стрілянину.
– Гранатааааа! Лягай!
Семеро, як один, відкотилися та пірнули під воду, а за ними прокотилася ударна хвиля та металеві фрагменти, що несли смерть.
Я виплив на поверхню, кашляючи та випльовуючи солонувату воду каналу, наче та статуя у фонтані.
– Всі цілі?
Нікого не зачепило. Ми знову відкрили вогонь. Джим Финлі визирнув з каналу.
– З ними все скінчено.
Нашивка та Орел вилізли на берег, за ними вибрався Кочі, я та всі інші. Нашивка розвернув тіла, щоб оцінити результат наших дій та переконатися, що ніхто з них не прикидається мертвим.
Це була гарна робота, багато влучень в голову та поранень у верхню частину торса. Ми схопили їхню зброю. Я швидко оглянув її. Це були AK-47, зроблені в Китаї. Один із них я закинув собі за спину, а інші передав Нашивці, Ґелеґеру та Кочі. Калаші булі рідкістю. Потім ми ретельно обшукали територію, хапаючи все, що могли знайти. Я був у надзвичайно піднесеному настрої.
Ми натрапили саме на те, що я сподівався знайти: значний перевалочний пункт в’єтконгівців; зупинка для кур’єрів на шляху на північ і південь, коли вони рухалися до Сайгону або звідти, або на захід в напрямку кордону з Камбоджею. Це був найбільший табір в’єтконгівців, який я бачив в своєму житті. Позаду хатинок знаходилася пара замаскованих бункерів.
Ми підірвали їх за допомогою гранат. Ми забрали сумки із тканини, які в’єтконгівці застосовували замість гаманців, та всі папери, які могли винести. Знайшовши каністру з гасом, ми облили їжу та медичні засоби і все підпалили. В’єтконгівців ми поклали рівнесенько у рядок, щоб їх приятелям було легко їх знайти. А потім ми замінували тіла. З першим квітня, панове в’єтконгівці.
Ми також зробили деяке відкриття. Біля хатинок знаходилися три пари чогось, що нагадувало гумові снігоступи, зроблені із старих покришок і брезенту. Рон Роджер знайшов їх та приніс мені один.
– Що це за маячня?
Я почухав потилицю.
– А хтозна.
Кочі помацав цей виріб.
– Ніби снігоступ.
Орел Ґелеґер кивнув.
– Багнюкоступи, – сказав він і вказав на трупи в’єтконгівців.
– Як правило, вони важать не більше тридцяти п’яти кілограмів. Вони надівають це та ходять по воді, і не грузнуть у багнюці. Ми ж, велетні-ґрінґо у наших сраних чоботах ідемо на дно, як булижники. В’єтконгівці ковзають, – він зобразив фігуриста на льоду, – і не залишають слідів. Кочі кивнув.
– Думаю це так і є. – Він подивився навкруги. – Діку?
– От хитрющі маленькі виродки.
Я подивився на годинник: 16:55. Майже п’ять годин на місці.
– Я думаю нам треба виходити з району.
– Ми, мабуть, більше нічого не зможемо взяти з собою.
– Тоді валимо звідси.
Ми сформували бойовий порядок та з трофеями рушили назад у канал. Люди були розставлені у шаховому порядку: два стрілки, потім той, хто ніс «здобич». Зараз треба було бути надзвичайно обережними, тому що в’єтконгівці вже без сумніву знали, що до них завітали гості. Я озирнувся на п’ять тіл. Жалюгідні вояки навіть не зрозуміли, хто і як на них напав. То й добре – так воно і має бути.
Тут я маю пояснити, як американці ставляться до акту вбивства. Як і більшість мого покоління, я зростав на ковбойських фільмах, де головний герой, Хопалонг, або Рой, або Джин (Gene Autry, Roy Rogers та William ‘Hopalong Cassidy’ Boyd були найбільш популярними акторами (десь 260 фільмів) впродовж 15 років розквіту малобюджетних фільмів про Дикий Захід. –Прим. перекл.) по-лицарськи шляхетно відкидав свій револьвер, коли у злодія у чорному капелюсі закінчувалися набої, та перемагав його за допомогою самих тільки кулаків.
Може, це і працює на плівці, але не у реальному житті. У реальному житті ти стріляєш у покидька та вбиваєш його, незважаючи на те, озброєний він чи ні; дістає він зброю чи ні; видається він небезпечним чи невинним. Тільки таким чином можеш залишитися в живих ти та твої люди. Багато з наших старших офіцерів не вірять у це. Для них краще, щоб убили нас, ніж наших ворогів. Таке ставлення безглузде і помилкове.
У В’єтнамі я бачив багато старших офіцерів, які проводили більшість свого часу за столом, представляючи один одного до нагородження, і не аби-якого, а до Бронзових та Срібних зірок (Четверта за значимістю нагорода в Армії США, медаль за виняткову відвагу у бою. – Прим. перекл.), лише тому, що вони один-два рази проїхались на річковому патрульному катері або на десантному катері LCM-8. Саме ці люди нещадно критикували мене за те, що моя техніка допиту інколи ставала трохи жорсткою, бо я не боявся грубо поводитися з в’єтконгівцями або гамселити їх задля отримання інформації. Або ж вони обурювалися тим, що я дозволяв моїм веселим музикам-бандюкам зробити котлету з двох чи трьох молодих, нічого не підозрюючих та безвинних на вигляд в’єтконгівців. Ну, я не збирався хвилюватися щодо того, чи я вбиваю в’єтконгівців належним чином (до речі, а як це – вбивати неналежним чином?), тому що, принаймні, я та мої хлопці були казна-де та вбивали їх, а не сиділи за сраним столом у затишному бункері та ганяли лисого.
Під час вторгнення США в Панаму сержант армії США прикінчив декілька панамських цивільних – «цивільних», які напали з гранатами на американських солдатів на блокпості. За те, що він врятував життя товаришів, його командуючі «нагородили» його відправленням під військовий трибунал. Цим вони не тільки підірвали бойовий дух, але й повелися з сержантом дуже несправедливо. На щастя, його визнали невинним. Але не можна недооцінювати той негативний вплив, який такі дії мали на бойові частини.
І навпаки, влітку 1990-го лейтенант Військово-морських сил Ізраїлю, командуючий вартовим катером убив чотирьох палестинських терористів, розстрілявши їх у воді із кулемета після того, як потопив гумовий човен, на якому вони намагалися проникнути на берег Ізраїлю. Він виправдав свої дії тим, що не знав, чи не приховували палестинці ручні гранати, які могли бути застосовані проти його судна та команди. Командуючий ВМС Ізраїлю відразу ж підвищив лейтенанта у званні до капітана. З цього усі молоді офіцери ізраїльської армії чітко і ясно зрозуміли абсолютно правильне послання: ви будете відзначені за те, що ставите життя ваших людей важливішим за життя ваших ворогів.
Як на мене, «Пурпурне серце» (нагорода, яка вручається усім військовослужбовцям, які загинули або були поранені внаслідок дії противника. – Прим. перекл.) не є почесною відзнакою. Якщо говорити відверто, я завжди вважав його медаллю за гарну влучність супротивника, і я радий, що жодного разу не був ним «нагороджений».
Тож, моя філософія у бою завжди була такою: вбити мого ворога перш ніж він матиме можливість вбити мене та використовувати для цього все, що може знадобитися. Я ніколи не давав Чарлі рівних шансів. Я стріляв із засідки. Я застосовував переважаючу вогневу міць. Я ніколи не вступав у рукопашний бій, якщо тільки не було жодного іншого вибору. Я вважаю, що бойовий ніж має бути робочим інструментом, а не зброєю. Увесь цей блискавичний ножовий бій у карате, дзюдо, кунг-фу, який ви бачите у «Рембо-Джембо» – кінушках зі стріляниною, є нічим іншим, як маячнею.
Правила війни в реальному житті прості й ефективні: коли можливо, залишайся на достатній відстані та прикінчи ворога до того, як він побачить тебе. Тому той факт, що ми всімох щойно зробили кривавий гамбургер із п’яти худосочних, неозброєних в’єтнамців, які нічого не підозрювали, взагалі не здавався мені чимось безжалісним, аморальним або нечесним. Усі мої «морські котики» залишилися живими; а ворога стало на п’ять одиниць менше.
Ми рушили на захід, використовуючи канал як прикриття. Десь за 450 метрів від хатинок в’єтконгівців нам ще раз підфартило: сампани. Там знаходилося десь шість човнів, зв’язаних разом і пришвартованих до берега. Не було ніяких ознак життя, однак ми просувалися вперед дуже обережно, три «котики» наближалися під водою, щоб обійти з флангу човни в’єтконгівців, а потім підпливти і перевалитися через фальшборт, але лише після того, як ми закінчимо ретельну перевірку на міни-пастки.
Сампани були порожні. Ми потопили їх та почали рухатися так швидко, як тільки було можливо. Але ми не пройшли і 45 метрів, як Нашивка Уотсон підняв руку. Він підкликав мене жестом.
– Містере Ріку.
Я вже побачив це.
– Ісусе…
В здовж чотирьох метрів ширини каналу висіла натягнута розтяжка, майже невидима, як одна нитка павутиння. Ми відступили.
– Давай простежимо, куди вона веде.
Нашивка та я направилися до протилежного берега. Я йшов уздовж нитки, яка тягнулася вгору на терасу через зарості колючого чагарника і далі по товстому стовбуру дерева, де вона була прикріплена до кумулятивного підривного заряду.
Сучі діти непогано попрацювали. Я свистом покликав Орла Ґелеґера. Сапера команди «Браво». Дуже повільно Орел розмінував заряд, і ми всі знов вирушили вперед. За дев’ять метрів далі по каналу ми натрапили на ще одну серію мін-пасток. Цього разу в’єтконгівці заклали вибухівку у самий канал та провели як розтяжку, так і ручні детонатори крізь густі зарості, які доходили до самої води. Чорт забирай, якби ми поперли прямо через «парадні двері», ми б уже лежали пошматовані на дрібні частини. Тепер було зрозуміло, чому в’єтконгівці на станції не турбувалися.
З мене рікою стікав піт, тому я поринув назад у канал, щоб остудитися, тримаючись за нависаючу гілку, намагаючись не послизнутися. Ще один урок було вивчено. Від сьогодні за умовчанням заходимо з чорного ходу. Можливо, у майбутньому нам варто присвячувати більше часу пошукам чорного ходу, коли ми навідуємо містера «Чарлі».
Я машинально поглянув на гілку, за яку тримався, щоб пересунути руку та підтягтися вперед. За вісім сантиметрів від пальців моєї правої руки на гілці вирізнялася голова гадюки, її характерне контрастне зигзагоподібне забарвлення чітко вимальовувалося на темній корі дерева.
Якого дідька?! Солдатик Рік та його важкий день у джунглях. Купа мулу. Граната, яка відскочила до мене. Ледь не підірвався на мінах-пастках. І, на додаток, ця зміюка, яка може вбити тебе менш ніж за десять секунд.
Погляд гадюки з-під нависаючих щитків зустрівся з моїм. Мій казав:
– Якщо ти, паскудо, не чіпатимеш мене, я не чіпатиму тебе.
Повільно, повільно, повільно, я занурився глибше у воду та ледь... ослабивши... пальці... дозволив... руці... зісковзнути... донизу. Півметра вниз за течією, будучи в безпеці, поза зоною досяжності, я показав на гілку.
– Там гадюка.
Джим Финлі ударом мачете перерубав навпіл тридцятисантиметрову змію. Він з усмішкою запропонував мені задню частину, що усе ще рухалася.
– Бажаєте перекусити, містере Ріку?
Нам знадобилося ще дві години, щоб дістатися до гирла каналу. Ми могли дістатися туди швидше, але я нервувався через міни-пастки, не кажучи вже про гадюк. На додаток до цього, наш рух був вповільнений через вагу в’єтконгівської здобичі – калаші, медикаменти, папери, записні книжки, щоденники та інші записи.
Вже майже настав вечір, коли я зв’язався з тактичним штурмовим катером сил спеціальних операцій ВМС, щоб нас евакуювали. Ми зустрілися з десантним катером LCM-8, загрузилися на борт та рушили назад у напрямку верхів’я ріки, виснажені та веселі. Ми мали достатньо причин і на те, і на інше. На цю операцію ми витратили цілий день, і ми забралися туди, куди американці раніше не добиралися.
Вилазку команди «Браво» на острів Іло-Іло ВМС США назве «найбільш вдалою операцією «морських котиків» у дельті Меконгу». За своє керівництво я отримав свою першу із чотирьох Бронзових зірок, а також В’єтнамський хрест за хоробрість зі Срібною зіркою від Армії республіки В’єтнам.
Вечір та ранок мого Сьомого дня були довгими. Ми задрімали по дорозі назад до Мі То. Страшний у гніві Бог «морських котиків» нарешті дозволив своїм кривавим дітям відпочити. Мені снилися теплі жінки й холодне пиво.

ГЛАВА ДЕСЯТА

Я повернувся до США після моєї першої поїздки у В’єтнам зі змішаними почуттями. Було приємно, що мій загін добре себе показав. Наші дії стали повністю скоординованими – всі ми думали і діяли як один – захищаючи один одного як від в’єтнамського ворога, так і від бюрократії американських чиновників. Я був щасливий, що хоча привіз хлопців додому «пом’ятими» та з подряпинами, але серед них не було жодного тяжко пораненого.
Я був невимовно радий, що бійці загону «Браво» будуть нагороджені за свої заслуги у В’єтнамі. Я також відчував піднесення від своїх успіхів. Я проявив себе на полі бою і невдовзі після повернення додому був підвищений до звання молодшого лейтенанта.
Медалі та подяки були явними доказами, що все пройшло добре. Я вірив у себе як у лідера. Моя інтуїція щодо ведення бойових дій стала ще більш розвиненою. Крім того, я вже міг знайти шляхи, як побороти систему, яка зв’язувала нам руки, або хоча б змусити її працювати на нашу користь.
З іншого боку я був пригнічений масштабами неправильного управління, посадовими зловживаннями та пустоголовим підходом, який, здавалося, поширився на усі наші зусилля у В’єтнамі. Часто нас, «морських котиків», відправляли на війну не дуже розумні та обмежені морські офіцери, які не розуміли ані специфіки і можливостей нашого загону, ні того, як їх використовувати. Тому вони використовували нас, як і регулярні війська. Це може спрацювати, коли ви маєте у розпорядженні батальйон немотивованих піхотинців, але це не буде працювати з малими загонами добре тренованих бійців, котрі уміють самостійно думати і Ґорді від того, що можуть проявляти ініціативу.
Я бачив як найкращих, так і найгірших офіцерів у В’єтнамі. Перевагою було те, що там були такі хлопці як Фред Кочі, який вів своїх солдат у пекло і повертався з ними назад, якщо був шанс перехопити конвой в’єтконгівців або потопити групу сампанів. Також там були і зовсім інші люди – боягузи, які відправляли своїх підлеглих робити те, що самі ніколи не змогли б і не робили б.
Бюрократи, котрі перебирали папери замість того, щоб вести своїх людей у бій, а потім подавали клопотання про нагородження себе Срібною зіркою тільки тому, що одного разу вони почули звук гарматного вогню. Злодії, котрі просто крали нагороди та подяки.
Я пам’ятаю одного жалюгідного капітана (він називав себе Орлом, але, як на мене, він був справжнісінькою куркою), котрий вкрав у солдата Срібну зірку, фактично він примусив віддати йому ту медаль, бо до бухти Камрань збирався з візитом Ліндон Джонсон (Lyndon B. Johnson (1908–1973) – 36-й президент США. Обирався до Палати представників і до Сенату. 1955 року обраний лідером більшості у сенаті. 1960 обраний віце-президентом. Заступив на посаду президента у 1963-му. – Прим. перекл.), і той капітан хотів, щоб побачили, що президент причепив йому на груди цю нагороду.
Чи брав той капітан участь у бою? Це питання можна розглянути таким чином: він їздив на патрульному катері кожні шість чи сім днів. Решту часу він проводив, шарудячи паперами в кабінеті. Чи стріляли в нього? Можливо, раз чи двічі. І це був не рядовий солдат, а командир, який командував патрульним катером і котрий був у самому центрі воєнних подій протягом місяців. Але насправді цей командир нажив собі проблем. Звичайно, він отримав медаль, та я думаю, що президентові потрібно було її прикрутити цьому зарозумілому придуркові не на мундир, а прямо до грудей.
Така поведінка взагалі була типовою, коли доходило до нагородження медалями. Мене мало не віддав під трибунал Ханк Мастін. Це була перша ніч загону «Браво» на річці – цієї ночі я визвав Страшидло, ми обстріляли острів, який був зоною вільного вогню, і повернулися на базу без жодного набоя. Але я не потрапив до карцеру, бо трапилося щось незвичайне: виявилося, що «Браво» випадково перешкодив події, яку розвідка ВМС потім назвала переправою головних сил північно-в’єтнамської армії. Ми наткнулися на них і, дякуючи чистому збігу обставин, добряче зіпсували їхні плани.
Вгадайте, кого представили до нагороди Бронзовою зіркою за операцію, яка сьогодні вважається першою успішною десантно-диверсійною операцією у дельті Меконгу. Лейтенант-командера Ханка Мастіна. (ВМС і берегова охорона, тарифний розряд 04. – Прим. перекл.)
Не звертайте уваги на те, що його вклад у цю гарненьку вечірку був менше нуля. Тому, коли на початку липня я приїхав назад до США, я пішов до Відділу нагород у головному корпусі ВМС у Вашингтоні і поскаржився на це.
Я не знаю, чи коли-небудь вони піддавали сумніву нагородження Мастіна Бронзовою зіркою – але все, чого я хотів, це офіційно заявити про свою особисту незгоду з цим. Також з поглядів, які я зустрів, було зрозуміло, що до мене ще ніякий солдат не заперечував отримання медалі капітаном-лейтенантом.
У В’єтнамі я завоював репутацію інакодумця, дисидента і незалежного одинака. Дещо з цього було дійсно заслуженим – мені завжди було важко приймати накази від людей, яких я не поважаю, і я давав їм це зрозуміти.
Звіти про рівень моєї підготовки з 1967 року відображали мою бунтарську позицію. Згідно з оцінками командування я, був «Видатний – один із 100» в таких категоріях, як «винахідливість», «старанність», «ініціатива», «наполегливість» («позитивна і натхненна манера виконання ним своїх обов’язків») та «професійні знання». Оцінку «Винятковий» я мав у категоріях «надійність», «особисті якості» та «взаємодія».
Можливо, зараз «Винятковий» звучить добре, але як мені говорили тоді, це не допомагає покращити старий послужний список. І саме ті категорії, в яких я мав найнижчі оцінки, найбільше заважали моїм кращим якостям. Моя особиста поведінка була агресивною та грубою. Я лаявся, як матрос. Я міг застосувати фізичну силу до людей, які виводили мене з себе.
Я міг співпрацювати, коли був упевнений, що це буде добре для моїх хлопців, але я не соромився говорити людям неприємні речі, і не мало значення скільки нашивок у них на рукавах. На мене могли повністю розраховувати мій загін, мій взвод і Другий загін «морських котиків». Такими були мої пріоритети. Усі інші мене мало обходили, принаймні, я так вважав.
Отже, рапорти про рівень моєї підготовки були дійсним відображенням того, ким я був у ті дні. Як енсін я ненавидів бюрократію, але не міг суттєво вплинути на цю ситуацію. Саме тому я завжди хотів стати командиром. Як я розумів, саме командири, а не офіцери, керували ВМС. Тому я і сказав капітанові, який хотів, щоб я пішов на Курси підготовки офіцерів, що я краще буду командиром у Загоні «морських котиків», ніж генералом. На той час я був енсіном і сподівався, що зможу змінити систему, зрушити її хоча б на йоту. Але як виявилося, я помилявся.
Дійсно, як енсіну мені доводилося мати справу з бухгалтерами та канцелярськими щурами більше, ніж коли я був звичайним рядовим. Коли я був моряком підводного диверсійного загону, у мене був старший офіцер Барет, який захищав мене від офіцерської тупості. Коли ж я став офіцером, я був вимушений мати справу з хронічною придуркуватістю моїх колег – і це траплялося не тільки кожного дня, але й навіть щогодини.
Так, наприклад, ми могли перебувати на бойовому патрулюванні протягом двох чи навіть трьох днів без перерви, і ніхто з загону не жалівся. Але, здавалося, що коли б ми не прийшли до місцевого командного центру за чимось, чотириглазі вкрадливі чиновники, які сиділи за своїми столами, намагалися спекатися нас, і не дай Боже було зайняти хоча б десять зайвих секунд їхньої перерви на каву.
Тепер «Браво» був бойовою одиницею, і вигляд ми мали відповідний.
Я міг висловити своє обурення від самовдоволених посмішок, якими нас зустрічали в деяких офісах, коли ми з’являлися в ненапрасованій формі або з небездоганно загорненими рукавами. Також не один раз я мав неприємності, коли брав якогось сучого сина за комірець і примушував його відповісти на запитання звичайного матроса або допомогти нам заповнити ті кляті бланки – прямо зараз – або я зламаю йому хребта чи навіть гірше.
До того ж мені довелося мати справу з системою каст. Одного разу в 1967 році ми з Нашивкою Уотсоном у передмісті Сайгону розшукували деяке приладдя. Ми вирішили покуштувати справжнього американського стейка і випити по парі кухлів пива. Отже, ми подалися до найближчої закусочної – вона виявилася офіцерським клубом – і зайшли в двері.
На варті стояв військовий поліцейський. Він подивився на мої нашивки енсіна и кивнув головою, але Нашивці він закрив прохід рукою, не здогадуючись, про небезпеку, яку це приховувало для нього.
– Вибачте, сер, – сказав він, – але вхід тільки для офіцерів.
Я схопив Нашивку раніше, ніж він зміг заподіяти тому хлопцеві шкоду. Ми вийшли з дверей, повернули за ріг будинку. Ми були вдягнені у польову військову форму і головні убори морської піхоти, тому я взяв свої відзнаки енсіна – металічні планки, одну закріпив вертикально по центру мого берета, а другу – на береті Нашивки, саме так, як носять свої відзнаки лейтенанти морської піхоти. Потім ми прийшли знову, віддали вартовому честь і отримали наші стейки.
Попри правила, я завжди думав, що якщо з якоюсь людиною можна померти разом, то з нею можна і їсти разом. Багато хто з моїх колег офіцерів так не думали. Це їх право. Але не просіть мене служити разом з ними.
Я ще не був у змозі мати справу з бюрократами, але вони вже напевно мали справу зі мною. У кінці червня 1967 року, саме через два тижні після мого повернення додому, мене відрядили у поїздку для підтримки контактів з громадськістю. Спецназ завжди був надсекретним відділом. У В’єтнамі ми навіть не носили нашивок з іменами. Замість цього у нас були номери – мій, наприклад, був 635. І зараз ВМС раптом вирішило оприлюднити інформацію про свої власні спецпідрозділи.
Нам не давали ніяких пояснень стосовно такої різкої зміни політики керівництва, хоча ходили чутки, що начальнику головного штабу ВМС набридло читати у пресі нісенітниці про «зелені берети». Але якою б не була причина, мене направили у поїздку, присвячену зв’язкам з громадськістю, де я повинен був пояснювати, хто такі розвідувально-диверсійні загони, як ми діємо та що ми робили у В’єтнамі. Найяскравішою подією стала поїздка до Нью-Йорка, де я дав інтерв’ю газеті та продемонстрував зброю спецназу на кораблі у нью-йоркському порту: наступного ранку у «Нью-Йорк Дейлі Ньюс» з’явилося моє ім’я і фотографія. Автор статті Сідні Філдз сказала, що я мав «голлівудську зовнішність». (Я завжди вважав, що Філдз повинні дати Пулітцерівську премію (Одна з найбільш престижних нагород в США в сфері журналістики. – Прим. перекл.) за цю статтю).
Один з наслідків моєї п’ятнадцятихвилинної зірковості проявився через п’ять місяців на обкладинці журналу «Мейл» (Англ. «Male». – Прим. перекл.)
Коли я відкрив журнал, я просто не міг повірити своїм очам. Це була брутальна вигадка – я вистрибував з літака на висоті двадцять п’ять тисяч футів над дельтою Меконга з 57-міліметровим безвідткатним гранатометом в руках! У заголовку було написано: «Лейтенант Татко Дік Марцінко – смертоносний вбивця з В’єтнаму». Автор цієї статті ніколи не брав у мене інтерв’ю. Він використав матеріали «Нью-Йорк Дейлі Ньюс» і вигадав все інше.
Наслідки моєї рекламної поїздки давали про себе знати довше, ніж я міг припустити. По-перше, після статті у «Мейл» більше ніхто не називав мене Містер Рік. Я був Татко, чи Дік, чи Татко Дік. Другий наслідок я помітив набагато пізніше. Виявилося, що В’єтконг та бойовики у Північному В’єтнамі також читали «Мейл».
Коли я повернувся до Літл-Крік, то переконав командира Другого загону «морських котиків» Білочку Ерлі вдруге відрядити мене на службу до В’єтнаму. Як енсін я міг командувати окремим загоном. Першого разу у В’єтнамі я був енсіном, і хоча Фред Кочі здебільшого завжди давав мені свободу дій, все ж я не міг повністю робити все так, як хотів. Понад те, я вірив, що коли мені дадуть повний взвод, то я зміг би його збільшити до 14 осіб, щоб значно розширити рамки спецоперації ВМС як ніколи до того – хоча звісно, я не говорив про це командуванню.
Два тижні зайняло лобіювання цього питання, але після збору певних резервів капітан Ерлі нарешті дав мені восьмий загін. Для мене це було як різдвяний подарунок – щось на зразок іграшкової залізної дороги, але для дорослих.
Моє бажання вдруге поїхати на війну не було добре сприйняте моєю сім’єю. Курс тренувань «морських котиків», шестимісячний тур у В’єтнамі, три тижні у Бінь Туї, де я допомагав інструктувати нових спецназівців та моя поїздка для підтримки зв’язків з громадскістю – мене не було вдома майже цілий рік. І зараз я знову збирався від’їжджати на невизначений час. Я був чужим для своїх дітей і дружини. Але я хотів їхати, я звик робити те, що хотів, то так чи інакше Кеті довелося прийняти це як дружині офіцера ВМС.
Я був упевнений, що для неї це було дуже нелегко, але так велося тисячам інших жінок з Вірджинія Біч чи Норфолку, чоловіки яких служили у ВМС. Кожна сім’я, яка посилає когось за кордон, повинна змиритися з розлукою і пов’язаними з цим незручностями.
Крім того, ролі чоловіків і жінок були набагато краще означені наприкінці 60-х, ніж зараз. Тоді роботою Кеті було піклування про дітей, моєю ж – піклування про хлопців. Я з’ясував, що коли ти повзеш рисовим полем прямо посеред ночі, оточений людьми, які хочуть тебе вбити, в тебе немає багато часу думати про свою домівку. Фактично, ти зовсім не думаєш про такі речі, бо якщо ти не зосереджений на тому, щоб убити ворога, він вб’є тебе першим. Отож, у моїх думках на той час робота була важливішою за дружину. Крапка. Я розумію, що такі речі сьогодні звучать грубо і бездушно. Але тоді так думали більшість із нас, спецназівців. Та й, правду кажучи, я почував себе ближчим до хлопців, з якими я служив, ніж до дружини та дітей. З ними ми пройшли набагато більше разом, ніж будь-коли проходять чоловік та дружина у своєму житті.
Я приступив до тренувань Восьмого взводу з подвоєною силою. Я був налаштований на рішучі дії у В’єтнамі і хотів підготувати своїх хлопців до будь-яких ситуацій. Я доводив їх до межі їх можливостей. Я взяв їх до Панами, де вони могли пристосуватися до тропічного клімату, дозволивши злегка англомовним воєнним інструкторам латиноамериканського спецназу відпрацьовувати свою програму «Джунглі – це твій аміго». Також мій батальйон взяв участь в учбовій підготовці «зелених беретів» (Десантно-диверсійні війска США. – Прим. перекл.), добровільно зголосившись на роль агресора. Для мене було задоволенням бачити, що ми добряче давали прикурити регулярним військам. Ми всіляко збивали їх з пантелику: прокрадалися до них вночі і зв’язували їх у їхніх гамаках. Крали їхню їжу та зброю. Витягували гаманці в них з форми і писали огидні листи їхнім дружинам та подругам. Пара офіцерів звинуватили нас в нечесній грі.
– Скажи це в’єтконгівцю, коли будеш сидіти на камбоджійському кордоні, – відповів я. – Удачі тобі у джунглях, іди туди і кричи: «Ой, нечесно». Вони, напевно, звернуть увагу. Вони люблять грати по-чесному. Кожен в’єтконгівець, якого мені довелося вбити, носив з собою «Правила маркіза Куїнсберрі» (Marquess of Queensberry Rules, правила чесного боксерського поєдинку – розроблені в 1865 маркізом Куїнсберрі в співавторстві з журналістом Джоном Чамберсом. Основні положення цих правил стали основою правил, згідно з якими сьогодні проводяться змагання як професіоналів, так і любителів. Ці правила обмежили майданчик для проведення бою квадратом із сторонами 24 фути; заборонили деякі удари; ввели час раундів – 3 хвилини і однохвилинна перерва між ними; 10-секундне очікування підйому боксера, що впав на ринг; ввели обов’язкове використання боксерами рукавичок. – Прим. перекл.) у шкіряній палітурці прямо поруч з фотографією Хо Ши Міна.
Правила? Я знехтував багатьма з них під час тренувань. Натомість, я більше непокоївся тим, як зробити навчальні ситуації більш реалістичними для бійців, ніж тим, як не зіпсувати дорогоцінне его декого з офіцерів. Всупереч правилам, наприклад, я приділяв значно більше уваги війсковим навчанням, що відтворювали б ситуації на зразок тих, в яких я опинявся у В’єтнамі, на відміну від запропонованих безпечних, легких вправ, що не приготували б нас до справжніх бойових дій. Коли ми переслідували противника на тренувальній базі Кемп Пікет або на полігоні Форт Ей. Пі. Хілл (Fort A.P. Hill – військова випробувальна база США в шт. Вірджінія. – Прим. перекл.) ми робили це з зарядженою і готовою до використання зброєю, неначе ми дійсно переслідували ворога у В’єтнамі.
Я пам’ятав, наскільки погано Другий взвод відстрілявся по буксированих мішенях, тому ми тижнями наполегливо тренувалися і вдень, і вночі, доки не навчилися влучати у те, у що ми цілилися. Ми відпрацьовували техніку виконання переходу через лінію фронту та евакуації десанту знов і знов, до тих пір, доки навчилися діставатися до місця засідки швидко, але тихо. Перебуваючи під вогнем, я зробив для себе відкриття, що саме в такі моменти люди виявляються найбільш уразливими.
Я навчав хлопців з Восьмого взводу відточувати їхні інстинкти та діяти миттєво.
«Ніколи не дійте на основі припущень,» – продовжував я. – «Навіть тоді, коли ви почуваєтесь у повній безпеці».
Я нескінченно наполягав на важливості взаємодії між бійцями. І все те, що я розповідав про взаємодію, ми відпрацьовували на тренуваннях. Ми навіть їли, пиячили та відпочивали всією групою. Ми вешталися по барах району Вірджинія Біч, і після того як ми закінчували чіплятися до усіх чужаків, ми були готові повбивати один одного. То був незвичайний ритуал посвячення для цих чотирнадцяти чоловіків, яких навчали як воїнів, але які, за винятком лише, може, пари з них, ще ніколи не були у справжньому бою. Я і надалі застосовував ті самі методи, що я використовував для їхньої підготовки: і коли в майбутньому керував Другим, а потім Шостим загонами «морських котиків».
Все, чого я досяг у 1967 році, я досяг завдяки своїй міцній дупі. Але я мав добрі інстинкти. Нескінченна робота над злагодженістю привела до того, що взвод діяв як єдиний організм. Всі члени команди почувалися комфортно поміж собою, усі гострі кути та шкідливі звички зникали під час щоденного притирання особистостей та тіл. Ми почали мислити як єдина родина, ставлячи потреби нашої групи понад наші особисті бажання.
Вживання алкоголю було дуже важливим елементом у процесі злиття команди. Це було щось більше, аніж безцільне пияцтво чи просто можливість для войовничого братства випустити пару. Я завжди вірив у вислів «in vino veritas» (Латинська крилата фраза, що означає «істина у вині». – Прим. перекл.)
П’ять або шість годин жорсткого пияцтва після дванадцяти годин виснажливих тренувань давали мені змогу подивитися як мої хлопці будуть діяти, коли будуть відчувати себе розтрощеними, спантеличеними і майже нездатними себе контролювати. І як добре вони будуть почуватися наступного ранку, тримаючись за свої «хворі» скроні та розпухші, налиті кров’ю очі, коли їм все ж таки доведеться пропливти дев’ять або одинадцять кілометрів, пробігти ще шістнадцять або ж здати норматив зі стрільби. Цілком доведено – ви можете зрозуміти про людину все з того, як вона контролює себе у стані сп’яніння.
Час, що ми проводили у барі, також сприяв збільшенню нашого спілкування. Що більше ми випивали разом, що частіше ми потрапляли у ситуації, коли були вимушені прикривати спину один одного, то міцніше ми згуртовувалися. Я ніколи не вважав, що людина повинна вживати алкоголь задля самоствердження, але я вважаю, що такому невеликому підрозділу, який складається з міцно згуртованних бойців, слід періодично, або навіть щовечора, збиратися разом для відпочинку, для того, щоб досягти особливого відчуття братерства, яке виникає лише після тривалого часу, проведеного разом. Ця унікальна форма розвитку стосунків та взаємоінтеграції добре працює. Наприкінці листопада у мене було чотирнадцять крутих виродків: мужиків, які здатні пити з одного кухля і які, і я був цілком певен у цьому, були здатні вистежити та вбити кого завгодно.
То була першокласна команда, що на початку грудня 1967 року вирушила у двотижневу одіссею, яка повинна була завершитися у Бінь Туї, Республіка В’єтнам. Ми зупинилися в Каліфорнії на декілька днів для відпочинку, а також виїхали до Тіхуани на два дні задля розваг. І в момент, коли більшість хлопців обрали нелегальне проникнення назад у Штати замість того, щоб повернутися у звичайний спосіб, як всі нормальні люди, я вже знав, що програму тренувань взводу було закінчено.
Номером 2 у моїй команді був лейтенант Френк Джи Бойс на прізвисько Ґорді. Ґорді був справжнім «шилом в дупі»: пихатий, енергійний, сварливий, балакучий – він уособлював у собі усе те, що я поважаю у чоловіках. Він був офіцером запасу, молодшим за мене, вихідцем із заможної родини з Нової Англії: його батько товаришував з Елзвортом Банкером – високим, з білявим волоссям аристократом, послом Америки у В’єтнамі. Але Ґорді ніколи не дозволяв своєму багатому походженню впливати на його життя. Насправді Ґорді був настільки ненормальний, що іноді це здавалося дуже дивно. Наприклад, він не вживав алкоголю. Але він міг, випивши лише склянку води чи «Кока-Коли», вести себе так, начебто він абсолютно п’яний і випив, мінімум, упаковку пива. У такі моменти він ходив і був, як решта хлопців.
Також там був Гаррі Хамфріз. Гаррі був добрим малим з Нью-Джерсі, рослий, темноволосий хлопець, метр вісімдесят на зріст і вагою 90 кілограм. Найкращий боєць, і до того ж – ренегат. Він був виходець з заможної ірландської родини, що мешкала у Нью-Джерсі, і коли прийшов час, поїхав вчитися до Ратгерського університету (Rutgers, The State University of New Jersey, державний дослідницький університет США, найбільший вищий учбовий заклад штату Нью-Джерсі. – Прим. перекл).
Навчання у коледжі не здалося хлопцю достатньо цікавим, і тому він вступив до лав Війсково-морського флоту. Гаррі пройшов повний курс навчання бойових плавців. Коли я познайомився із ним, він був бійцем Четвертого взводу Двадцять другого загону бойових плавців. У той час, коли я вирушив у свій перший тур до В’єтнаму, термін військової служби Гаррі сплив. Він повернувся у Нью-Джерсі, де був долучений до жиропереробного родинного бізнесу його матері. На мою думку, переробка сала була марною тратою його реальних талантів.
Проте, умови, в яких він марнував свій час, були шикарними. Він змінив казарми для рядових на житловий комплекс для членів родини Хамфріз – цілий квартал в Нью-Джерсі, оточений стіною три метри заввишки. Усередині, за кованими воротами, ніби як в маєтку з фільму «Хрещений Батько», були розташовані сім майже однакових червоних цегляних будинків. В одному з них Гаррі мешкав зі своєю дружиною Пет – колишньою моделлю, яку він зустрів на острові Сент-Томас, і з їхньою маленькою дитиною на ім’я Куші.
Нью-Джерсі знаходиться неподалік від Нью-Брансвіка, і тому, дорогою додому, я завітав до оселі Хамфріза. Ми з Гаррі подалися до бару випити трохи пива. Після декількох пляшок Гаррі поскаржився, що йому вже страшенно обридло займатися переробкою сала та жиру.
– Я мрію знов опинитися в своєму підрозділі, Діку. Я б дуже хотів, так само як ти, поїхати у В’єтнам.
Я поводився дуже спокійно. Розповів Гаррі, якою захоплюючою була моя перша подорож. Я розповів що зробила команда «Браво» і в які ігри ми дозволяли собі там грати.
«Я збираюся повернутися туди з моїм власним взводом».
– Чорт забирай. Це неймовірна новина, Діку.
– Неймовірно? До біса, Гаррі, це буде справжня відпустка. Азартне задоволення. Життя в багні. Можливість отримати кулю. Стрілянина по вузькооких. Неймовірне лайно.
Хамфріз тримав келих на рівні своїх очей і дивився крізь пиво в дзеркало за барною стійкою. Я знав, про що він зараз думає.
– Твоя правда, це дуже прикро, що ти пішов геть. Ми могли б пережити купу пригод разом.
Він кивнув.
– Так точно.
Він трохи сьорбнув зі свого келиха.
– Ти ж знаєш, я не міг розгубити все, чого мене навчили, я легко можу повернутися у «форму», якщо ти допоможеш мені потрапити у підрозділ «морських котиків».
– Якого біса ти хочеш полишите все те, про що звичайна людина може тільки мріяти?
– Тому що я, чорт забирай, керую жирокомбінатом, Діку. А я не хочу цим займатися. Я поставив свого келиха на барну стійку.
– Ось що я тобі скажу: ти хочеш назад в армію, можливо, я зможу тобі допомогти потрапити до підрозділу «морських котиків». Ти маєш необхідний рівень кваліфікації для стрибків з парашутом і підводного плавання. Всі інші навички, що тобі знадобляться, ти отримаєш протягом якихось двох місяців.
Він розмірковував над цим декілька хвилин. Потім задоволена усмішка з’явилася на його обличчі.
– Пет вб’є мене, коли дізнається про це, – сказав він.
– Не думаю.
– Хочеш побитися об заклад? Вона обожнює той факт, що я бізнесмен. Вона насолоджується родинним життям, особливо зараз, коли вона вагітна другою дитиною. В нас є все, чого ми бажали. А що вона зможе отримати в Вірджинія Біч – невеличкий будиночок за типовим проектом уздовж дороги? Чи, може, взагалі – пересувний будинок-фургон?
– Вона звикне до цього.
– Ні, не звикне. Тобто, вона здатна на це, але вона ніколи не зробить цього. Він сьорбнув зі свого келиха.
– Моя родина змішає мене з лайном, коли дізнається, що я хочу піти з бізнесу.
Я стусонув його по плечу. Досить сильно.
– Ну, то ти вирішив?
– Клятий бізнес.
Я стукнув його знов.
– До дідька бізнес. Коли тобі сорок, ти можеш займатися бізнесом. А тобі зараз скільки? Двадцять шість, двадцять сім? Отримуй задоволення. Стрибай і занурюйся. Стріляй та тікай. А вже потім, коли повернешся, будеш носити сірий фланелевий костюм до кінця свого життя, і ніхто не буде сперечатися з тобою.
Я допив своє пиво, замовив ще і запросив його почаркуватися зі мною склянками:
– Давай вип’ємо, Гаррі, за найголовнішу причину, через яку ти приєднаєшся до моєї команди: за те, що ти знов відчуєш себе мисливцем.
Мені не знадобилося довго умовляти Гаррі, тому що він сам для себе все вирішив ще задовго до того, як ми вирушили разом попити пива.
Але ви б ніколи не спромоглися довести його дружині та його матері те, що рішення, яке прийняв Гаррі, не є цілком моїх рук справа. Більше за всіх засмутилась стара місіс Хамфріз. Через деякий час Гаррі та Пет переїхали до Вірджинія Біч, де Пет народила дитину. Мати Гаррі поїхала з ними, щоб допомогти доглядати малечу, доки вони не знайдуть пристойного будинку. І таки справді, Гаррі мав рацію, коли казав, що максимум, що їм вдасться знайти для житла, – це невеличкий будиночок за типовим проектом.
В останнє, коли я зустрів її, вона трясла брудними пелюшками перед моїм обличчям і волала, немов скажена істота з фільму жахів.
– Чорт би тебе забрав в пекло, Річарде Марцінку. Це ти вмовив мого хлопчика повернутися до армії, і тепер ви вирушаєте до В’єтнаму, де він може загинути, і ви залишаєте нас з цим усім!
Я подивився на Гаррі і побачив усмішку в його очах, що наче казала мені: «Краще її, ніж нас».
Санітаром у моєму взводі був Док Ніксон. Він належав до Другого загону «морських котиків» – один з перших «котиків» Східного Узбережжя. Його ім’я було Гай, а його другим ім’ям було Річард, але я не можу пригадати нікого, хто називав би його інакше, ніж Док. Це був похмурий, блакитноокий воїн. Справжній раб свого члену – завзятий бабій.
Кулеметником номер один з ручним кулеметом «Стоунера» у моїй команді був Рон Роджер, який знав, чого можливо очікувати від мене, тому що він був частиною загону «Браво» під час мого попереднього туру. Орел Ґелеґер і Нашивка Уотсон також вдруге збиралися до В’єтнаму, але на цей раз вони були призначені до Сьомого взводу. Однак, Роджер вирушив зі мною. І я був цьому дуже радий. Сучий син був хорошим бійцем. Коли він бився у рукопашну, його удари були все ще вельми ніщивними, і не існувало в світі нічого такого, що він не погодився б зробити, якщо його про це попросити.
З нами був ще один член Другого загону «морських котиків» – Луїс Кучинськи. Я називав його Кінь, або Лижа. Це був типовий «боцман-поляк» – глечик з вухами, великий, сильний і мовчазний. Його обличчя було настільки грубе і рябе, ніби він щойно зазнав піскоструминної обробки. До того ж, він був розумним – в мене ніколи не виникало потреби щось повторювати Коню двічі. Іноді в мене не було потреби казати йому щось навіть одного разу.
Кучинськи був одружений з гарною, довговолосою, крихітною, як комаха, жінкою на ім’я Тайгер, яка любила його настільки сильно і всеосяжно, що регулярно, після того, як вони випивали декілька пляшок пива, намагалася вибити з нього все лайно. Вона несамовито лупцювала його, а він тільки сміявся і сміявся, і піднявши, цілував її, після чого вона завжди заспокоювалась.
Френк Сколізе був низькорослий, астматичний, худорлявий хлопець. Завзятий курець з Блаксбурга в штаті Вірджинія, крихітного містечка в передгір’ях Аппалачів, що розташоване на сорок кілометрів на захід від Роанок. Він був наш горець-мисливець, який, кожного разу, коли ми перебували на маневрах в Кемп Пікет або Форт Ей. Пі. Хілл, здобував для нас білку або оленя, щоб поїсти. Також він варив нашу ранкову каву з яєчної шкарлупи та брудної шкарпетки. Він був крихітний хлопець – вагою не більше 70 кілограмів, або близько того, якщо враховувати його одяг та екіпіровку. Мав густу бороду, яка потребувала гоління двічі або тричі на день. Насправді, він був схожий на шахтаря, тому що незалежно від того, скільки б разів ми не примушували його прийняти душ, або жбурляли в водойму, що траплялася поруч, на його шкірі все одно залишався сірий, закопчений наліт. Ви б могли залишити його на сонці протягом тижня, та навіть після цього він все одно мав би хворобливий вигляд.
Я прозвав його Повільний Френк, бо він завжди рухався мляво. І ніхто ніколи не бачив, щоб він рухався дуже стрімко. Він був старомодним моряком. У фляжці Френка зазвичай був бурбон, а з кута його рота завжди звисала цигарка. Куріння постійно викликало кашель у Сколізе, який йому так чи інакше вдавалося заглушити кожного разу, коли ми були на патрулюванні. Він ненавидів плавати, але, якщо я навіть схотів би, то навряд чи зайшов би кращу людину, що могла б так само вправно впоратися з паяльною лампою або гвинтівкою.
Фреді Тузмен був темношкірим хлопцем з Панами – спокійний гігант, який розмовляв іспанською. Він виявився обдарованим у роботі з в’єтнамцями. Можливо, це була така риса його характеру, можливо він таким чином розважався, організовуючи антив’єтконгівський опір. Так чи інакше, він знайшов істинне задоволення, проводячи рейди за участю місцевих розвідувальних підрозділів, що складалися з в’єтконгівських перебіжчиків, в рамках програми Фенікс (Phoenix).
Кларенс Рішер із взводу Джеймса Діна був другим кулеметником у моїй команді. Довготелесий, кучерявий молодий бунтар з привабливими очима. Його дитинство пройшло на військових базах, де служив його батько – підполковник ВМФ. Рішер був наймолодшим у взводі – не за віком, а за поведінкою. Взагалі-то він був тихим, але швидко робився дратівливим, якщо не отримував те, чого хотів. Він був пустотливий, але не хуліганив на зразок більшості інших хлопців з команди бойових плавців. Френк Сколізе або Рон Роджер, наприклад, могли, заради веселощів, кинути вас об стіну з такою силою, що, здавалося, усі нутрощі геть відваляться. Рішер надавав перевагу словесним перепалкам у притаманній для нього підлітковій шкільній манері.
Я завжди відчував, що «котики» не повинні були вдаватися до такого роду дитячих ігор, і це непокоїло мене. Моє занепокоєння досягало свого піку щоразу, коли Рішер напивався. Він насолоджувався випивкою. Але після декількох пляшок пива він завжди з’їжджав до монологу про Батька підполковника. Через деякий час це набувало рис мильної опери: він пішов служити до флоту, тому що тато був морський офіцер; він залишався рядовим, тому що батько переконав його у тому, що він недостатньо вправний, щоб стати офіцером; він став «морським котиком», бо це був найкращий спосіб показати татові, що він теж чоловік.
Просто перед початком нашої подорожі у В’єтнам Рішер оженився. Не тому, що він був відчайдушно закоханий, або тому, що він боявся втратити дівчину. Він зробив це, тому що так чи інакше він відчув, що має це зробити. Але, незважаючи на свою внутрішню незрілість, Рішер був дуже здібним кулеметником. Він був великий – заввишки понад метр вісімдесят, і сильний – десь під 90 кілограм. Він міг нести на собі боєприпасів майже в половину своєї ваги. Малюк, можливо, дошкуляв своїм скигленням, але він завжди добре робив свою частину роботи.
Деніс Дред – ще одна ходяча проблема. Він був одним з тих, хто звик повсякчас встромляти свого носа у кожну дірку, поки ми не вибили з нього все це лайно.
– Чи достатньо набоїв ти взяв? – питав він Коня. – Чи почистив ти свою зброю сьогодні вранці? – дошкуляв він Роджеру або Рішеру. – Чи отримав ти свіжу інформацію? –допитував він мене.
Дред був невеликого зросту хлопець з довгим носом і темними очима. Великі, схожі на щурячі, передні зуби і витягнуте, як у тхора, лице робили його схожим на злісного гризуна. Схожість ще більше підкреслювало мишасте пряме волосся і його швидкі, майже стрибаючі рухи. У мене увесь час виникало бажання придушити його, тому що він дійсно мав потворний вигляд. З іншого боку, без Деніса, ми б, імовірно, загубили б десь наші голови. У нього був хороший мозок, він добре пам’ятав усі дрібнички.
Він був обдарованим і талановитим дозорним. Іноді він здавався нам чарівником. Наприклад, коли ми опинялися на відстані тридцяти або сорока кілометрів від дружніх сил і виявлялося, що ми забули додаткові ударники для АК-47, або ми втратили нашу котушку з дротом, Дред частіш за все ліз рукою до себе у кишеню і, з самовдоволеною усмішкою, виймав зниклий предмет, кажучи мені щось на кшталт: «Ви думали, що ви і це не взяли, сер?» Іноді він вимовляв «сер», але іноді чулося щось схоже на «кер». (У перекладі з англійської – боягуз. – Прим. перекл.) Мені дуже подобалося, коли він робив так.
Всього нас було чотирнадцять – кращі з найкращих. І результати тренувань переконливо доводили це. Ми прибули в Бінь Туї 17 грудня 1967-го, а повернулися 20 червня 1968-го. Протягом шести місяців ми здійснили 107 бойових патрулювань. Ми, напевне, вбили 165 в’єтконгівців, плюс, можливо, ще 60 або близько того. Ми захопили у полон близько 100 в’єтконгівців, знищили п’ять тонн їхнього рису і одинадцять тонн їхніх ліків, захопили чимало зброї, гранат, вибухівки, та інших смертоносних ласощів, потопили десятки човнів і підірвали будинків, бункерів, і блокпостів у каналах набагато більше, ніж я в змозі запам’ятати.
Ми досягли таких результатів, бо не сиділи в стаціонарних засідках як це було під час мого першого туру. Таку пасивну тактику придумав тоді Ханк Мастін. І круті хлопці з Першого загону «морських котиків» з Західного узбережжя, що знаходилися у зоні Ранг Сат, продовжували покірно виходити щоночі і чаїлися в джунглях, очікуючи в’єтконгівців і регулярно втрачали багато своїх.
На моє переконання суть проблеми була такою: роль «морських котиків» у В’єтнамі була сформульована та розроблена не під керівництвом «котиків». Це було неправильно. Війна у В’єтнамі була першою, в якій «котики» брали участь. Нам не дозволялося робити всі ті речі, яких ми були навчені. Чому? Цьому є просте пояснення: бо ми були під командуванням офіцерів, яких навчали як судноводіїв, авіаторів або ядерних підводників, а не як зірвиголів – бійців джунглів. Насправді нам були потрібні воїни зі сталевими яйцями. Але ми мали лише гнилих бюрократів.
Вони думали про війну в загальноприйнятому сенсі, її сприймали як статичне явище, в якому лiнiї фронтів не рухаються дуже часто. Вони думали про В’єтнам так, як ніби це були Корея або Європа під час Другої світової війни – війни, в якій одна сторона нападає на іншу, захоплює територію, і війна виграна. У них не було ніякого уявлення про партизанські операції: війну, в якій перемога чи поразка залежить від рівня підготовки загону. Найгірше те, що вони хотіли бачити «котиків» пасивними учасниками у цій війні.
Але ж я жадав іншого. Я прагнув полювання.

ЧАСТИНА ІІ

UNODIR

ГЛАВА ОДИНАДЦЯТА

Прибуття до Бінь Туї було, як повернення додому, за винятком того, що протягом шести місяців моєї відсутності були зроблені деякі поліпшення. Весь комплекс військово-морських сил було трохи переміщено на кілька кілометрів далі по дорозі та розширено більш ніж удвічі. На той час як Восьмий взвод приземлився 17 грудня, нова територія табору вже позбулася атмосфери швидкоростучого міста часів золотої лихоманки з уторованими дорогами. Це було майже як повернення до Літл-Крік.
Зникли ветхі доки з хиткими палями і плаваючими бочками з-під мастила. З’явилися нові причали з бетону і дерева. Дерев’яні казарми мали кондиціонери у вікнах, туалети і душові в американському стилі з американською системою нагнітання тиску води. Зникли і офіси-сарайчики з гофрованого металу. Новий табір зі складів та ремонтних майстерень був розбитий навколо сталевих каркасів, встановлених на масивних бетонних плитах. Навіть збудували невеличкий аеродром.
У таборі був клуб для офіцерів, клуб для солдатів, тренажерний зал, сарайчики для нашого обладнання і багато кондиціонованих адміністративних офісів, в яких жили контррозвідники, уся робота яких полягала у друці звітів, що зникали в нікуди і, ймовірно, закінчували свій шлях в якомусь адміральському товстому файлі на Гаваях або в Пентагоні.
Я розташував свою команду, доповів Ханку Мастіну, який досі був керівником оперативників (хоча його відправлять додому на ротацію через кілька тижнів). Я привіз Ханку кілька пакетів з дому, тому він був радий мене бачити. Його дружній вираз обличчя сказав мені, що ніякої реакції не було щодо моєї скарги про його Бронзову зірку.
Мастін нагадав мені, що я в цій країні для того, щоб бути частиною команди, а не одиноким рейнджером. Він сказав, що від мене очікують подання оперативних планів, аби штаб знав, що на думці у Восьмого взводу, а також проведення переважної більшості часу для підтримки річкових операцій.
– Тут багато що змінилося, Діку. За пару тижнів ознайомся зі станом справ, потім приступай до роботи.
Я потиснув йому руку, напружив біцепс, енергійно відсалютував, і сказав:
– Як скажете, сер.
Так я сказав. Але через шість днів після нашого прибуття Восьмий взвод вже тихцем виконував несанкціоновані вилазки. Не обтяжений такими тонкощами як субординація, або «З вашого дозволу, сер», банда веселих, м’язистих мародерів Марцінка розробила власну унікальну форму річкової підтримки.
Ми вийшли на перший патруль 26 грудня зі смертельними новинами дискомфорту, і не несучи ніякої радості для в’єтконгівців. Мої ельфи зробили нічну вилазку на острів Тан Дінь на річці Меконг в провінції Вин Лонг, пішли на полювання і вбили п’ять в’єтконгівців. Щасливого йобаного Різдва!
Коли у штабі дізналися, що в ту ніч ми не виконували ніякого завдання, вони спробували дістати мене по радіо, щоб наказати повернутися. Чомусь, як я щиро пояснив пізніше, сигнали, відправлені з Бінь Туї, неможливо було розшифрувати на річковому патрульному човні (РПЧ) – такі вони були слабкі. Ну, а після того, як ми висадились, ми перейшли в режим радіомовчання, для чого вимкнули наші радіоприймачі. І крім того, я доповів командуванню, що я збирався робити. Я подав свій оперативний план, як і було наказано.
«UNODIR (– якщо не буде іншого наказу, – писав я, – Восьмий взвод таємно висадиться на острів Тан Дінь для рекогносцировки території і пошуку місць концентрування військ противника, кур’єрських мереж, засобів зв’язку, а також загальної інфраструктури в’єтконгівців». Нікого не переймало, що у Ханка Мастіна чи командира116-ої, засраного капітана, не було ніяких річкових операцій в межах п’ятнадцяти миль від Тан Дінь. Я написав план, залишив його в центрі зв’язку і наказав радисту зачекати дві години, перш ніж доставити його Ханку Mастіну. Ніхто не дав мені іншого наказу, так що ми зробили саме те, що хотіли зробити. Коли ми повернулися, Ханк був розлючений. Але що він міг зробити? В нас на рахунку було п’ять підтверджених та три можливих вбитих ворогів – хороший результат за ніч роботи для досвідченого взводу, а тим більше для купи зелених новачків. Він тільки похитав головою, мляво вичитав мене, а потім дав нам спокій.
Так повелося і надалі. Наступної ночі, UNODIR ми полювали на південь та схід від острова Данг майже до Китайського моря і вбили трьох в’єтконгівців.
Шість днів по тому ми відсвяткували день Організації Об’єднаних Націй, 2 січня 1968, полюючи на в’єтконгівців в Ke Сах, провінція Ба Ксуєн на південний схід від Бінь Туї. Ми замочили півдюжини тієї ночі.
Щасливий Франк Сколізе сказав мені, що ми, ймовірно, перевищили законний ліміт.
– Ми точно браконьєрствували під кінець ночі, бос, – сказав він, сміючись, після того, як прийшли човни, щоб нас забрати назад, і ми сиділи скорчившись на палубі РПЧ і маленькими ковтками потягували холодне пиво.
Сорок вісім годин по тому ми зникли UNODIR в провінції Фонг Дінь поблизу Кантхо і посеред ночі викрали п’ятьох в’єтконгівців прямо з їхніх сарайчиків. Мабуть, дюжина ворогів спала поблизу, але ніхто не чув ні як ми туди пробралися, ні як ми звідти зникли.
9 січня ми знову зникли на дводенний патруль в провінції Фонг Дінь. В’єтконгівці виставили багато блокпостів на цій території, оскільки ми їм добре втерли носа, викравши п’ятьох солдатів. Ми їм знову наваляли – поранили двох і викрали ще шістьох прямо з халуп. Ставало весело.
До кінця наших перших двадцяти п’яти днів, ми провели трохи менше дюжини патрулів, вбили близько двох дюжин в’єтконгівців, захопили ще з дюжину, знищили сорок дев’ять халуп, шістдесят чотири бункери, три тисячі фунтів рису, спалили дві риболовні станції і затопили купу сампанів. Я чув незадоволене бурчання про наші методи, але ніхто, починаючи з Ханка Мастіна і нижче чином, не скаржився, тому що ми були просто суперефективні. В’єтконгівці точно знали, що хтось дуууже поганий щойно з’явився в цих околицях. Вони просто не знали точно хто, а ми не збиралися себе видавати.
Однією з причин плутанини в’єтконгівців було те, що ми вже почали косити під місцевих. Я змінив військові черевики виробництва США під час мого першого туру у В’єтнам на користь бета-черевиків типу кросівок, які носили південнов’єтнамські військові. Не було сенсу залишати для в’єтконгівців відбитки товстих рельєфних гумових підошв розміру 11, перевірених урядом США – сліди розміру блідолицього іноземця. Під час нашого першого місяця в країні ми почали міняти наші Марвін берці ARVN на сандалі з шиновою підошвою, які носять в’єтконгівці. Ми не взували їх на кожний патруль – тільки на ті, які заводили нас далеко в крихітні канали і притоки, де ми милями продиралися стічними канавами та розвідували положення в’єтконгівських селищ. Потім ми пробиралися всередину і захоплювали полонених. Рухаючись все далі і далі вздовж канав і глибше в джунглі, я навіть почав ходити по стежках босоніж. Пастки було легше відчути без взуття, а залишені мною сліди таки змушували в’єтконгівців здивовано шкребти голову.
Деякі хлопці почали покидати свої M-16 і замість них носити трофейні АК-47. Боєприпасів для АК було завжди вдосталь, бо ми їх брали з трупів в’єтконгівців – в’єтконгівців в цих околицях було більше, ніж білих – і гвинтівки мали свій характерний звук, зовсім не такий, як тараааах при стрільбі з швидкісної M16 223 калібру.
Але це було більше, ніж просто зміна взуття і зброї. Ми почали думати, як партизани, ставали страшніші і страшніші та брудніші й брудніші. Кінь Кучинськи завжди носив з нами два або три гранатомети – одноразових, неперезаряджувальних легких протитанкових засобів. Вони були корисні при підривах сарайчиків або обвалюванні тунелів. Ми залишали за собою заміновані ящики від гранатометів. Ми також трохи підмайстровували боєприпаси в’єтконгівців. Якщо ми знаходили велику схованку з амуніцією, ми приносили пару ящиків з собою назад, тоді переробляли боєприпаси так, щоб ті вибухали при спробі їх використати. Коли ми виходили наступного разу, ми брали ті ящики з собою, і лишали їх позаду. Хай вам грець, в’єтконгівці!
Я виявив нові й чудові способи, якими поморочити голову в’єтконгівцям. Іноді ми носили чоботи блідолицього іноземця досить довго, щоб залишити помітний слід – відбитки такі широкі і глибокі, що світилися, як неон. Але після того ми переходили на берці або сандалі, або йшли босоніж, обережно поверталися, і саме там, де сліди ґрінґо ставали найпомітнішими – приховували на стежці мати з датчиком тиску. Ці мати були детонаторами, які ми прикріпляли до мін Claymore – смертельних вибухівок з концентрованим радіусом дії. Це був особистий спосіб, у який Восьмий взвод казав в’єтконгівцям: «Привіт, хлопці, ми тууут».
Першого тижня в січні я зіткнувся з приятелем – «морським котиком» на ім’я Хосе Тейлор, який був прикріплений до мобільної ударної групи, елітної команди спеціального реагування ЦРУ. Ці групи працювали з групами гірських племен, влаштовуючи швидкі й ефективні набіги на великі позиції в’єтконгівців та армії Північного В’єтнаму або приходячи на допомогу групам спецназу, які були на межі винищення.
Дехто з членів мобільної ударної групи почали носити у набіги чорні піжами, схожі на в’єтконгівські, і ця ідея мені сподобалася. Я запитав, чи він може прихопити мені пару десятків тих чорних курток великого розміру. Роби прибули наступного дня. З іншого джерела я відкопав декілька старих французьких камуфляжних уніформ, і ми запаслися й ними.
Я хотів змусити в’єтконгівців задуматися над тим, хто ж насправді ці замасковані люди. Чи вони примари в чорних робах, чи вони залишки французького Іноземного легіону чи ще хтось?
Було нас 14 чоловік, чи було нас 114? Чим більше нервувалися в’єтконгівці, тим краще було моїм «котикам».
Я також твердо вірив, що ми маємо розширити зону наших дій. Незважаючи на те, що деякі старші офіцери думали, що мої UNODIR-операції були зухвалими, оскільки вони безпосередньо не проводилися як підтримка більш великої операції, я був переконаний, що все, що я робив, підпадало під рубрику звичайних справ «морських котиків»: проникнення, засідки, викрадення. І всі вони були пов’язані з водою; чи то були ріки, канали, чи рисові поля.
Під час мого першого туру я почав нападати на в’єтконгівців, коли вони цього не чекали. Я це робив, переходячи з річки у менші канали і притоки, подорожуючи уздовж стоків, щоб можна було вдарити супротивника, перш ніж він перейде до стану повної бойової готовності.
Зараз, я хотів дістатися ближче до основних маршрутів поставок, щоб відрізати «голову» в’єтконгівцям, перш ніж вони почнуть процес підготовки до атаки. Наскільки я міг сказати, найкращим місцем для цього був камбоджійський кордон, де сотні – навіть тисячі – людей з Північного В’єтнаму регулярно проникали зі своїми конвоями постачання стежками Хо Ши Міна, які вели з півночі.
Столицею провінції, найближчої до Камбоджі, було місто Чау Док, яке знаходилося менш ніж за 5 кілометрів від кордону. Проблема була в тому, що хоча Чау Док був розташований на березі річки Бассак, яка протікала через весь Північний Захід до Пномпеня, це було близько 75 миль від Бінь Туї, і Військово-морські сили не проводили ніде поблизу жодних річкових операцій. Також, коли я перевірив, їх і в планах ще не було. Понад те, спецназ армії вважав Чау Док своїм особистим володінням, і верхівка ВМС не збиралася зачіпати армію.
Настав час для іншого UNODIR. Ми з Ґорді сиділи в Офіцерському клубі, потягуючи пиво, коли я торкнувся з ним теми Камбоджі. Він був готовий до всього, оскільки він щойно закінчив свій коронний номер, танець Палаючої Дупи, який завжди викликав бурну овацію залу.
Танець Палаючої Дупи? Це був виконавський маневр, в якому Ґорді спочатку напивався води з пляшок, або навіть чогось такого міцного, як імбирний ель. Після цього він вилазив на стіл, опускав штани і труси, втикав туалетний папір собі між сідниці, розкручував десь близько шести футів, тоді казав комусь підпалити папір. Метою маневру було побачити, як близько він міг дозволити полум’ю підійти до його дупи, перед тим як вогонь буде погашено. Це був чудовий, класичний акт, притаманний «морським котикам».
Він був роздратований, тому що цього вечора він чекав занадто довго перед тим, як загасити вогонь.
– Слухай, лайно-замість-мізків, у мене є ідеальні ліки для твого хворого сфінктера, – сказав я йому.
– І що це, бос?
– Пару днів огляду визначних пам’яток на свята.
Наближався в’єтнамський Місячний Новий рік – Тет – коли все зазвичай сповільнюється.
– Маєш на думці якесь місце?
– Я подумував про Чау Док.
«Чау Док на свято Тет». Ґорді обмірковував пропозицію протягом кількох секунд.
– Ми там оглянемо пам’ятки, а потім, якраз перед припиненням вогню, підемо в ліс і встановимо пост для прослуховування.
На його обличчі розплився вираз блаженства. Ґорді знав, що буде далі. Це була методика, яку я розробив під час свого першого туру. Коли мені було заборонено вступати в контакт з ворогом, я просто встановлював пост для прослуховування так далеко позаду ліній в’єтконгівців, що вони наштовхувалися на мене і починали стріляти. Мені дозволялося відстрілюватися.
– Це повинно дійсно всіх дістати, – сказав він.
– Я теж так собі подумав.
– Як ми це зробимо?
– Ми просто підемо.
– UNODIR?
– Байдуже! Чорт з ними! Якщо хто спитає, ми просто ведемо взвод на відпочинок.
Отож, другого тижня в січні, я реквізував пару вертольотів ВМС Seawolf, взяв з собою в поїздку цілий взвод, і ми полетіли вгору по річці, співаючи: «I Can’t Get No Satisfaction» («Я не можу отримати ніякого задоволення». – англ.). Пілоти перейняли наш настрій: гвинтокрил дирчав над селами, знижаючись для того, щоб намочити свої полоззя на поверхні річки, в той час як ми неслися вздовж Бассаку, на Північний Захід від Чау Док. Ми заскочили до запиленого табору спецназу на краю міста – старого французького готелю, який був укріплений мішками з піском, Квонсет халупами, броньованими бункерами для боєприпасів, колючим дротом і сторожовими вежами.
Ми вбралися, як належало всім хорошим туристам: камуфляжна фарба на обличчях, голови обмотані банданами, всі такі круті в наших нових чорних робах і берцях. Патронташі з боєприпасів були драпіровані в стилі Панчо Вілли навколо наших ший, і ми мали гарний асортимент спеціальної зброї, яка нам допоможе в будь-якому шоу, що нам запропонують зіграти. Я засунув безшумний 9-мм пістолет в наплічну кобуру і перекинув шведський пістолет-кулемет Карл Густав М/45 через плече. Ґорді Бойс приніс свою короткоствольну помпову рушницю 12-го калібру з нержавіючої сталі, з приставкою «Качконіс». Вона розпорошує смертельний горизонтальний струмінь картечі і дуже ефективна в рисових полях. Кінь Кучинськи тягнув на своєму горбу чотири гранатомети.
Рон Роджер і Кларенс Рішер несли ручні кулемети, їх торси були обмотані пасками з амуніцією. Док Ніксон і ще дехто мали АК-47. Ніхто не мав жетонів або будь-яких ознак рангу або частини.
Ми ушістьох зістрибнули з першого гвинтокрила, махнули йому летіти назад, а потім прийняли другий гелікоптер. Цей висадив решту взводу, важко піднявся вгору, розвернувся і полетів на південь.
Сержант-майор спецпризначенців, з виглядом Королеви Ранку i витріщеними очима, підстрибуючи, вийшов зі штаб-квартири. Він подивився на нас крізь пил, і вираз його обличчя сказав мені, що йому не подобається те, що він побачив.
– Хто ти такий, чорт забирай?
– Марцінко, – сказав я, посміхаючись. – Лейтенант Марцінко, команда «морських котиків» номер два, сержанте.
Я відсалютував. Він, нарешті, теж.
– Ми з річкових сил в Бінь Туї.
Він тупо подивився на мене. Я повторив повільно.
– «Морські котики». Ви чули про нас? Підрозділ Спеціальних Операцій ВМС, прикріплений до Task Force 116?
До нього не доходило.
– Ми хочемо подивитися на вразливі точки тут в районі Чау Фу і розширюємо нашу морську діяльність у вашому театрі військових дій.
– В нас немає ніяких вразливих точок, сер.
Я підморгнув крізь камуфляж.
– Це дуже приємно чути, сержанте.
Ну тоді і біс з вами...
На нашу вимогу нас із Ґорді направили на зустріч з командуючим, полковником, у якого в кабінеті красувався величезний американський прапор на шестифутовому флагштоку; він сидів за сірим столом i був точнісінько як військкоматний плакат: накрохмалена уніформа, плетений ремінь для пістолета та гарненький кольт 45 з нержавіючої сталі. Він сидів навитяжку, його ретельно закасані рукава виставляли напоказ загорілі біцепси, сталево-сіре волосся було дуже ретельно і коротко підстрижене. Складки брюк були ідеально випрасувані. Його салютування було відпрацьоване та бездоганне.
Але це був лише фасад. Сидячи позаду настільної таблички з написом «Головний Радник Сектора», полковник Наплюй-та-Розітри тхнув застарілим віскі. За сяючими окулярами-авіаторами в золотій оправі було видно червоні прожилки з алкоголічним відтінком, що зраджували його. За ними знаходилась перелякана душа сором’язливого манекена, котрий втратив увесь голод до бою. Я міг читати його, як книгу, але в ній не було жодного речення, яке мені сподобалось би.
Він привітав мене i Ґорді такими самими ненависними та відразливими піднятими бровами, які матрони з Паркової вулиці бережуть для дратівливих перехожих, котрі вторгаються в їхній простір. Він спитав, чому в мене не було відзнак рангу чи військових жетонів і чому я мав заборонену зброю. Найбільше він хотів знати, хто, до біса, послав мене на його священну дільницю без письмового дозволу.
Я тримав себе у руках і почав пояснювати. Я розповів його високості, хто такі «морські котики» і як ми могли би бути корисними завдяки особливим навичкам, котрих не мали його спецпризначенці. Він дивився крізь мене, коли я говорив, але кивав головою у належних місцях.
Потім я запросив польовий звіт.
– Щодо польового стану, ми тримаємо усе під контролем, лейтенанте. Я регулярно надсилаю патрулі, і вони відстежують усі небажані рухи ворога. Є багато підрозділів В’єтконгу та північного В’єтнаму, але вони стримуються постійною діяльністю патрулів на передовій. Також, і мені дуже приємно це казати, ми маємо хорошу співпрацю з нашими сміливими колегами з АРВ (АРМІЯ РЕСПУБЛІКИ В’ЄТНАМ).
Це, звісно, було шаблонне куряче лайно. Але підтекст полковника був зрозумілим. Він не бажав мати зі мною справу і не був зацікавлений у моїх пропозиціях.
Він зазначив, що його американські військові, групами по 12 бійців, були скрізь у регіоні і дуже добре працювали разом з Марвінами з АРВ, координуючи дії з РСПС – Регіональні Сили/Провінційні Сили, відомими як «суворі кекси», котрі повинні були протидіяти угрупованням ВК та ПВА (Північна В’єтнамська Армія) на рівні селищ.
– На мою думку, усе іде добре, лейтенанте. Я не впевнений що нам тут потрібні ваші унікальні здібності. У будь-якому випадку, маршрут постачання аж з Бінь Туї здається дуже довгим.
– Лишень півгодинки вертушкою, сер. Справді, туди і назад, не більше.
Він кивнув.
Добре знати, синку. Якщо щось з’явиться, я тобі зателефоную.
Він віддав честь, потім повернувся на своєму добре змащеному стільці назад до паперової роботи. Ми були вільні.
Ми з Ґорді вийшли.
– Та хай йому грець. Він не хоче, щоб хтось розхитував його чортовий човен. Тут занадто тихо та солодко.
Я вишикував взвод:
– Нумо, прогуляємось.
Ми ж «морські котики», тому ми й прямували до води. Ми блукали уздовж берега річки, подекуди зупиняючись на пару пива зі спрінг-роллами, поволі просуваючись крізь старе французьке колоніальне місто. За чверть милі нашої прогулянки по набережній ми набрели на великий білий будинок, що виходив задньою стіною саме на Бассак. Будиночок був неабиякий: зовні захищений мотками спірального дроту-концертини; важко озброєні охоронці в чорних піжамах, що схожі на наші, спостерігали з підозрою, як ми валасалися по дорозі.
Я подивився на охоронців. Це були не в’єтнамці, а китайці-нунги – найманці, найжорсткіші виродки. Жеруть найгострішу їжу, яку я колись куштував. Їм убити тебе – що просто поглянути, а вбивати вони полюбляють повільно. Наші люди, як на мене.
Вони працювали на наших побратимів з організації, яку ми любовно звали Церковні Робітники У відпустці – ЦРУ.
Ми піднялися на ґанок, і я подзвонив. Двері відчинив засмаглий худорлявий чоловік років двадцяти п’яти з волоссям піщаного кольору, вдягнений у тропічні штани, сандалі та блакитний баронг – філіппінську сорочку, що була як гваябера, яку так полюбляє багато американців у В’єтнамі; він також мав автоматичний пістолет 45-го калібру.
– Привіт, – сказав він навіть без натяку на якісь емоції. Мене звуть Дрю Дiкс, регіональний радник ЦОПРР. А ти хто такий, забирай тебе дідько?
– Привіт Дрю, – кажу. – Я – Дiк Марцінко, «морський котик», і я займаюсь тим, що роблю дурниці. Мені б то трохи вина для моїх людей, трохи вівса для моїх коней та трохи багна для моєї черепахи.
– Так-мене-і-растак, – заревів він та відкрив двері ширше. – Може, кинемо жереб, два з трьох? Ласкаво просимо до «Білого Дому». Заходьте, пригощайтеся холодним пивом та поговоримо про всі ті дурниці, що людина може тут наробити.
Я посміхнувся крізь камуфляж:
– Луї, це може бути початком чудової дружби.
Як ГРП (Головний радник по провінції) з програми умиротворення в рамках ЦОПРР (Цивільних операцій з підтримки революційного розвитку), що було утворено в 1967 р., Дрю Дiкс координував проведення програм цивільного умиротворення з американськими та в’єтнамськими військовими операціями.
Це була важка праця. Дрю був сержантом спецназу, якого запозичили ЦОППРу. Він робив все можливе для розвитку розвідницької мережі в регіоні і тісно співпрацював з в’єтнамцями.
Але він, мовляв, був постійно роздратований, як зі структури в’єтнамського суспільства, так і з свиноголової дурості сусіднього армійського підрозділу, де керував курником полковник Наплюй-та-Розітри.
Як завжди в умовах громадянської війни, казав Дрю, родини розділилися на основі географії та ідеології. Дуже часто траплялось таке, коли офіцер АРВ бився з в’єтконгівцем, який за сумісництвом був його дядьком чи двоюрідним, або й взагалі рідним братом. Було й таке, що противники, які зросли поряд, передавали один одному інформацію з підготовки бойових операцій через лінію фронту.
– Як воно буває, – казав він, – в’єтконгівці готують операцію, «марвіни» висуваються, щоб завдати їм удару, розпочинається божевільна стрілянина, ніхто ні в кого не влучає, обидві сторони відступають та йдуть по домівках спати. Відверто кажучи, Марцінку, це лайно собаче.
– А що полковник Наплюй-та-Розітри?
– А що він?
– А хіба він...
– Чорт, Марцінку, він не залишає свого лігва тижнями. Ми збираємо розвідінформацію, віддаємо йому, а він сидить на ній до тих пір, доки вже пізно щось робити. Потім він відряджає символічну групу... він гірше за тих бісових в’єтнамців.
Діксову думку підтримав його друг Весті:
– Цей жалюгідний довбень і пальцем не поворухнув, щоб нам допомогти з того часу, як ми тут опинилися. – Уесті вимовив це своїм тягнучим луїзіанським акцентом. ЦРУшник витер своє червоне місяцеподібне обличчя синьою банданою, яку він тримав у задній кишені брюк. – Засранці безвідповідальні, – проричав він, носом показуючи в напрямку полковничого підрозділу. Мені подобався Весті. Це був неквапливий, просочений «Джеком Деніелсом» офіцер спецназу на п’ятому десятку – мабуть, майор – відряджений на замовлення Ленглі. Він покинув лазити по джунглях і зараз проводив свій час, сидячи у кріслі-качалці в «Білому Домі», будучи абсолютно задоволеним, щоб Дрю робив те, що він хочe.
За нунгською вечерею, від якої ми спітніли, мов свині, Дрю та Уесті коротенько розповіли нам про ситуацію на Камбоджійському кордоні.
– Пам’ятайте, тільки-но ви залишите місто, – казав він, – за його межами все контролюють в’єтконгівці. Вони мають великий тренувальний центр у Камбоджі. Маршрут постачання прямує через Семигір’я на південний захід від Чау Док, а потім просто на південь до дельти.
– Ви тут дуже добре поінформовані щодо в’єтконгівців, – сказав Ґорді.
Дрю кивнув:
– В нас відмінна розвідка. Проблема в тому, що ми ніяк не можемо тим скористатися. – Він допив своє пиво, відкрив чергову банку і зробив із неї великий ковток. – Нунги не можуть виходити кожного дня, а полковник – боягуз сраний.
Я підняв своє пиво до агента ЦРУ:
– Ми, безперечно, хотіли б долучитися до вашої справи. Чорт, Весті, в тебе є твої розвіддані, в мене – мої звірі. Здається мені, ми можемо добряче поспівпрацювати.
Весті підхопив паличками шматочок червоного тайського перцю, розжував його, витер лоба великою синьою банданою, яку він використовував як носовичок, та сьорбнув пива.
– Диявол, Марцінку, ти хочеш піти пошмаляти япошек – то йди собі, хлопче. Зараз їх ніхто не турбує.
Вранці я викликав по радіо мої гелікоптери, і ми повернулися до Бінь Туї. Відразу по поверненні я домовився, щоб два РПК (річковий патрульний катер. – Прим. перекл.) надіслали угору по Бассаку до Чау Док. Потім побалакав із шкіперами про те, щоб вони не забули завантажитися добрими військово-морськими стейками, добрячою кількістю військово-морських боєприпасів та відмінним цивільним пивом. Після цього я зробив світський візит до сусідньої ескадрильї вертушок «Сівулф» і розповів їм, що сезон полювання на в’єтконгівців в районі Чау Док офіційно відкрито. Пілоти залюбки запевнили нас, що забезпечать повітряною підтримкою, як тільки вона нам знадобиться.
Ми ще пару раз сходили на патрулювання з Бінь Туї, поки дочекалися, щоб колоду документації щодо РПК було перетасовано, знято і роздано. Потім, двадцять восьмого січня, я оформив документи з виконання самостійної бойової задачі через Ханка Мастіна, і – ось ми вирушили собі на полювання.
Ми залишили Чау Док ввечері тридцять першого – напередодні Тету (в’єтнамське свято Нового року. – Прим. перекл.). Ми вирішили встановити пост прослуховування понад каналом Він Те, приблизно півтори тисячі ярдів на північ від міста. Канал протікав паралельно до Кабмоджійського кордону лише на відстані двохсот ярдів і тягнувся кілька миль. Сидячи там, ми були б спокусливою мішенню для в’єтконгівців, але якщо вони б зробили спробу наїхати на нас, то ми б завдали їм добрячих стусанів.
Полковник Наплюй-та-Розітри (я почав називати його Насри-та-Розітри) наказав мені перед виходом надати йому план вогневої підтримки, чого я в житті не робив. В основному, він містив би в собі координати моїх позицій на мапі, що надало би полковнику можливість викликати артилерійську підтримку, якщо вона мені знадобиться. Такий план спрацює, якщо у вас там дивізія по джунглях тиняється. Але ж ««котикам»» небажана та непотрібна масивна підтримка польової артилерії, що базується на відстані в двадцять миль від нас. ««котиків» цілковито задовольняє потужність нашої зброї, а якщо її недостатньо – то ми можемо запитати мінометну підтримку в десантних катерів, чи вогонь безвідкаток та кулеметів з річкових патрульних човнів.
Крім того, плани вогневої підтримки мають свої обмеження. По-перше, вони обмежують ваш вибір. Ми могли діяти лише в трьох невеличких зонах, бо ці бовдури артилеристи чи то не хотіли, чи то не могли розмістити більше трьох наборів координат на своїй мапі. Тобто, якщо ми не знаходилися точнісінько у центрі першої, другої, або третьої координати, то ніякої артпідтримки ми не отримували. Я цим не переймався.
Від чого я дійсно шаленів, так це від того, що ми з моїми людьми могли потрапити під дружній вогонь нашої артилерії, якщо б залишили окреслені нами райони. Іншим недоліком планів вогневої підтримки була проблема ОБ – оперативної безпеки. Чим більше людей знало мою позицію, тим вище був шанс того, що хтось розкаже про це в’єтконгівцям. Полковник Насри-та-Розітри підтримував тісний контакт із марвінами з АРВ. А багато хто з марвінів мав родичів серед в’єтконгівців.
Я подумував послати полковника Гівнюка в дупу, але Дрю та Весті застерегли мене від такої поведінки. Тому я віддав йому належним чином підготовлену документацію, узявши собі непримітний, стриманий, скромний радіо-позивний «Акула-1». Потім ми посідали до РПК і вирушили вгору по річці.
Одинадцять бійців вийшли після заходу сонця, завантаживши стільки смертоносних іграшок, скільки могли нести. Кінь Кучинськи в ар’єргарді, приніс зо півдюжини РПГ. Я озброївся 9-мм пістолетом з глушником «Hush-puppy» («Тихо, цуценя», назву отримав внаслідок частого використання для безшумного знешкодження німецьких сторожових собак. – Прим. перекл.) та М-16 з купою набоїв. Рішер прихопив свого «Стоунера», Деніс Дрейді та Френк Сколізе несли запасні магазини, Док Ніксон ніс радіостанцію та напхав у свої медичні сумки велику кількість осколкових гранат. Ми могли бути відсутні два чи три дні – хтозна скільки триватиме припинення вогню – і ми хотіли бути напоготові.
Дрю Дікс, Уесті та нунги спостерігали, як ми відійшли від пірсу позаду «Білого Дому», повільно просуваючись уперед, бо екіпажі наших РПК не знали річки. Ми залишили за собою Чау Док та попрямували на північ. Я стояв у кокпіті з капітаном головного човна, досвідченим шкіпом на ім’я Джек. Він регулював швидкість і сканував річку, виглядаючи піщані мілини.
– Збираєтесь порозважатись, пане Діку?
– Сподіваюсь на це, кеп.
– Скільки часу ви збираєтеся бути відсутніми?
– Два дні, якщо нам пощастить.
Він кивнув. Дістав цигарку з кишені, запалив.
– Добре. – Він глибоко затягнувся і видохнув дим через ніс. – Ми залишимося поряд цієї ночі. Немає сенсу курсувати завтра вдень, але завтра вночі ми по вас повернемося.
– Добре, Кеп... – я зупинився. – Вам невідома ця частина ріки.
Він покачав головою:
– Ніхто її не знає. Ми маємо бути тут дуже обережними.
Я знав, про що йдеться – не лише про мілини. На північ від Чау Док річка звужувалася і починала робити багато поворотів під прямим кутом. Багато таких поворотів перетинали червону лінію – невидимий кордон, що розділяє В’єтнам та Камбоджу. Насправді, вечірня місія починалася у В’єтнамі, хоча де вона закінчиться, передбачити було неможливо. План був такий: наблизитися з північного боку каналу Він Те – напрямок, з якого менш за все чекають американців, – і створити засідку, таку, щоб нагадувала пост прослуховування. Якщо я маю рацію, ми б спіймали в’єтконгівців на спробі порушити новорічне перемир’я та надрали їм зад. Якщо я помиляюся, в нас буде два чарівних тихих дні відпочинку на природі, і ми повернемося додому цілими та неушкодженими.
За вісім кілометрів від міста, під самісінькою червоною лінією, Джек розпочав серію маневрів, що підвели РПК ближче до берега. Після трьох чи чотирьох таких фінтів ми непомітно висадилися, залишивши Джека та його екіпаж продовжувати маневри. Якщо в’єтконгівці і спостерігали за нами, то вони не мали жодної ідеї про те, що відбувалося, оскільки жоден РПК ще не забирався так далеко вгору по Бассаку.
Перехилившись через борт, ми увійшли до теплої коричневої води та швидко попливли до берега; заповзли до підліску, розкупорили стволи нашої зброї та вилізли на берег. Ландшафт більш нагадував Вірджинію, ніж В’єтнам: високі очерети, густі зелені кущі, об які ми дряпалися, мов об гостролисти, коли проповзали попід ними.
За двадцять ярдів від річки земля потвердішала, стала плоскішою, рослинність порідшала. На відстані 8-10 кілометрів височіла гора. Завдяки мапі я знав, що вона знаходиться в Камбоджі. Так само, як і ми самі. Подумаєш.
Ми зорієнтувалися на місцевості і почали рухатися у південно-західному напрямку вздовж системи невеличких ровів, що проходила через кілька осушених рисових ділянок, відокремлених одна від одної маленькими канавами. Поза плоским полем здіймалась лісосмуга. Далі на південь, одразу за смугою дерев, протікав канал Він Те. Я хотів перетнути поле, пройти крізь лісосмугу, вийти до каналу та встановити засідку.
В’єтконгівці будуть іти з боку Камбоджі, де лежать їх стежки та знаходяться таємні склади. Ми будемо на них чекати, і – ґонґ-хайфал-чой – з Новим роком!
Зараз було близько 22:30. Ми просувалися дуже повільно, бо нунги застерігали нас щодо в’єтконгівських мінних полів, хоча ми досі не натрапили на жодне. Взвод розтягнувся приблизно на 25 ярдів. Мої салажата – Денні «Клопотун» Дрейді, Джек Сондерс та Джон Енграфт – ішли попереду, прокладаючи для нас усіх стежку крізь рисове поле. За ними – Рішер зі ««Стоунером». Я ішов за Рішером, за мною – Док Ніксон з радіостанцією. Дуейн Шволенберг ішов слідом за Доком. Френк Сколізе, Ґорді Бойс, Гаррі Хамфріз та Кінь Кучинськи замикали колону. Я хотів, щоб «старики», вони ненавиділи, коли я їх так називав, були позаду мене. Їхні інстинкти були ідеальними – вони могли залягти та відкрити вогонь без жодної команди від мене.
Ми повернули на схід. Я сподівався на темну ніч, і я її отримав. Ми взяли з собою прилади нічного бачення – низькоінтенсивні світлові прилади, які дозволяли нам бачити в темряві. Один був у мене, інші у Ґорді Бойса та Денні Дрейді. Якщо десь там ховалися в’єтконгівці, ми б їх побачили раніше, ніж вони – нас. Принаймні ми на це сподівалися.
Небо попереду було чорним. Проте в Чау Док, полковник Насри-та-Розітри, вочевидь, вирішив скористатися освітлювальними ракетами. Тому на південь від нас небо було таким яскравим, немов ти дивишся вночі на панораму Нью-Йорку з Джерсійскої траси, як раз з-під 13-го з’їзду. Нам скоро повертати на південь, і наші прилади стануть майже непридатними. Залишається сподіватися, що полковник здійме достатньо галасу, щоб на одинадцять «котиків» ніхто не звернув уваги. Ага, зараз.
Я ледве міг розгледіти Денні Дрейді, який просувався за сто футів попереду. Він підняв руку – ми завмерли. Ми не пройшли ще і двадцяти ярдів. Дрейді махнув мені, щоб я підійшов, повільно. Я просунувся до його плеча.
Невеликий неспокійний чоловік вказував, як гончак за запахом. Я прослідкував за його тремтячим пальцем.
Незважаючи на погану видимість в бур’янах поля, гострозорий Денні помітив кнопку детонатора протипіхотної міни в’єтконгівців.
– Чорт.
Ми були на початку, посередині чи в кінці мінного поля? Я й гадки не мав. Я просигналив взводу не рухатись.
– Заміновано, – прошипів. Попередження передали далі по взводу.
Мої відчуття були настільки загострені, що я міг відчути навіть струмок поту, який стікав під футболкою. Напруження електризувало. Разом з Денні ми вигребли навколо міни, повільно витягли її з діри і обережно опустили на землю.
Я посміхнувся, постукав Денні по спині і сказав:
– Добра робота, Єнта. Тепер проклади для мене шлях.
Він кивнув, його маленькі круглі очі блищали від збудження:
– Так точно, бос. Фокус-покус – і ти провідник. (гра слів: шлях і провідник – той, хто шукає шлях, або лідер. – Прим. перекл.)
– Йди до дідька, Єнта.
Він надіслав мені повітряний поцілунок:
– Після тебе.
Денні опустився на коліна і пересувався дюйм за дюймом, пробуючи землю ножем, зачищаючи для нас шлях у вісімнадцять дюймів завширшки. Ми йшли за ним, повільно крадучись, поки він вивчав кожен виступ та западину.
Майже годину ми витратили, щоб просунутись менш ніж на двісті футів. Ми не почувалися в безпеці, поки не перетнули невелику відвідну канаву і не зрізали до сходу, подалі від контуру мінного поля, як його бачив Денні. Виснажений, він впав у канаву:
– Чорт, бос, з мене досить.
І не дивно. Він пропотів наскрізь, а його мишачого кольору волосся сплуталось під чорною хусткою, пов’язаною на лобі. Його очі почервоніли від втоми та стресу, але він провів нас. На середині шляху через поле він викопав ще одну міну з землі і успішно провів нас, залишаючи непомітні маркери, щоб ми могли знайти дорогу назад за потреби.
Я стукнув його по руці:
– Відпочинь. Я поки поведу.
– Дякую, бос.
Ми рушили до віддаленої лінії дерев. Я вибрав повільний темп, зберігаючи обережність, бо міни могли трапитися знову.
Дивно було йти першим – роль, яку я зазвичай не виконував у загоні. Я хотів бути всередині загону, щоб контролювати і фронт, і тил. Але цього вечора, з виснаженим Денні, я відчував, що прийшла моя черга.
Під час мого першого туру я бачив, як Нашивка Уотсон втрачав п’ять, шість, навіть сім фунтів ваги кожного разу, як група «Браво» виходила на патруль – лише через фізичне та ментальне напруження ведучого. А Нашивка був великий, міцний, сильний хлопець. І так худий Денні Дрейді тепер, коли напруга, що виникла через проведення нас крізь мінне поле, почала брати своє, був на вигляд, як мокра курка з приказки.
Безперечно, роль ведучого викручує з тебе соки. Досі немає воєнного фільму чи книги, які б адекватно описували відчуття, що затьмарюють розум, чи фізичні ефекти в тілі, коли ти йдеш першим під час бойової ситуації. Ти не можеш розслабитись навіть на мікросекунду. Кожна молекула в твоєму тілі стає антеною, поглинаючи нескінченну послідовність зовнішніх подразників, що бомбардують твої відчуття, оцінюючи кожну найдрібнішу зміну навколо тебе. Зір, слух, дотик, запах, смак – всі ці відчуття використовуються по максимуму. А схибиш – ти труп.
Я був за десять, може, п’ятнадцять ярдів попереду Денні, коли ми наблизились до лінії дерев. Я повільно переставляв одну ногу перед іншою, просуваючись вздовж сухої відвідної канави.
Окинув поглядом підлісок за узбіччям канави, потім землю, шукаючи характерні сліди, не кажучи вже про дротові розтяжки. Пальці прощупували землю на присутність натискних щитків або детонаторів мін. Вуха вслухались у будь-який чужорідний звук, починаючи з легко впізнаваного «тррр» металу по металу під час відтягнення затвора АК-47, до менш очевидного звуку людського дихання. Ніс сіпався, як у собаки-шукача, в пошуках характерного запаху тіла в’єтконгівців, підкресленого нук-мам (в’єтнамська приправа на основі рибного соусу. – Прим. перекл.), яким вони поливали всю свою їжу.
Я зупинився, затримав дихання. Там щось було. Я це відчував, я був майже впевненим у цьому. Волосся на загривку стало дибки. Взвод чекав позаду. До сьогодні не знаю, чому я тоді зробив те, що зробив. Інстинкт? Можливо. Удача? Напевне.
Я кинувся на землю. Коли я вже був на землі, вогонь з АК-47 вдарив по мені не далі, як за десять футів. Я перекотився, поливаючи свинцем зі свого М16 в напрямку спалахів, і прокричав взводу стріляти у відповідь. Вони вже поливали лінію дерев над моєю головою, вигукуючи, аби я повертався.
Я поповз рачки до свого взводу, стріляючи наосліп через плече, в той час як перестрілка лютувала в шести дюймах над моєю головою.
– Що за..., – крикнув я Ґорді Бойсу. Той спокійно замінив магазин і полив лінію дерев.
– Щільний вогонь, – крикнув мені. – Може, тридцять, сорок виродків. Я подивився в напрямку ворожого вогню:
– Дідько, може, більше. Давайте забиратися звідси. Я перекотився нижче по канаві.
– Кінь...
– Бос?
Я вказав на в’єтконгівців:
– Гранатомет, Лижо. Бий по наволочі.
Великий поляк зарядив один зі своїх протитанкових гранатометів, націлився на лінію дерев і вистрілив по найбільшій концентрації спалахів вогню. Гримнув вибух, прокотилась ударна хвиля, а за нею почулися крики.
Я махнув рукою:
– Рушаймо.
Стріляючи на ходу, ми продиралися назад тим шляхом, яким прийшли.
Ми не досягли мети нашої засідки – третьої бази, але пройшли першу та другу, тому я вихопив радіоприймач у Дока Ніксона і викликав полковника Насри-та-Розітри, щоб отримати його розхвалену артилерійську підтримку.
Голос з того кінця був поганою пародією на військовий фільм:
– Ні, Акула-1. Прийом.
– Чому ні, командний пункт?
– Тому що на командному пункті важка ситуація – атака в’єтконгівців, і немає ресурсів за вашим напрямком. Дійте на свій розсуд.
Типово. Дуже дякую за вашу турботу та тривогу, полковнику, подумав я. Я нагадаю собі завітати до вас, коли все це скінчиться, аби зламати вам кляті руки, ними ж жорстоко побити, а обрубки засунути у вашу дупу.
Я виставив іншу частоту на клавішній панелі радіоприймача і викликав патрульний катер:
– Джангл Джим, це Акула-1. Ми виходимо: нас переслідує величезна група ворогів і у нас погано з боєприпасами. Потрібна вогнева підтримка в точці повернення альфа.
Голос Джека прозвучав чітко і ясно:
– Вас зрозумів, Акула-1. Буде виконано. Ми будемо чекати. Задайте їм чортів по дорозі додому.
Я не міг не розсміятися. Благослови, Боже, всіх морських командирів.
Окей, ми викликали наше таксі, але спочатку треба дістатися клятої річки. Я міг бачити, як в’єтконгівці рухаються у темряві, менш ніж за п’ятдесят ярдів від нас. Їх було набагато більше за нас, і вони це знали. Вони наступали нам на п’яти – я вперше потрапив у таку ситуацію.
Помітив одного і поцілив у нього з М-16. Він упав, а замість нього ще троє стало. Я вистрілив у них, ухилився від зустрічного вогню і рушив далі.
Кінь впав на одне коліно і застосував один зі своїх гранатометів. Залишилося два. Рішер вигукнув дати йому іншу кулеметну стрічку для «Стоунера» – якої не було. Гаррі Хамфріз крикнув, що в нього залишилося лише три магазини для АК, і він був не один такий. У всіх закінчувалися боєприпаси. Якщо патрульний катер нас проґавить, від нас мокрого місця не залишиться.
Денні Дрейді підтюпцем вів нас через мінне поле, ми з молитвами прямували за ним. Напевне, Бог нас почув, бо нічого не вибухнуло. Може, кілька в’єтконгівських виродків підірвуться, переслідуючи нас.
Ми пронеслися через висушені рисові поля, не висовуючись із канав. Гілля, яке ми зуміли оминути раніше, тепер, як ми проходили повз, перетворилося на відточену зброю, що хльостала нас; лоза перетворилася на пастки; вибоїни хапали нас за щиколотки.
Все йшло зовсім не за моїм планом. Ми бігли щосили, коли дісталися берега ріки. Десятки в’єтконгівців наступали нам на п’яти.
Патрульні катери були на місці: підійшли впритул до берега, саме там, де вони і мали бути. Їхні здвоєні кулемети 50-го калібру та міномети забезпечили прикриття, поки ми видиралися через планшир, відчалювали, давали задній хід, прокручували штурвали і виходили на середину ріки.
Я перелічив голови і звалився у кокпіт. Команда обстрілювала берег, розносячи чудовий летальний запах кордиту. Джек збільшив швидкість, і катер нісся крізь ніч на південь. Слідопити наближалися до нас з лінії берега, але ми швидко вийшли за межі дальності.
Я підвівся і хлопнув командира по плечу:
– Спасибі, що врятував наші шкури, Джек.
– Забудь. Ми ще не закінчили, пане Діку.
– Що таке?
– Зараз захоплюють Чау Док. В’єтконгівці почали велику атаку на місто, розраховуючи, що стан бойової готовності скасували через перемир’я на свято Тет.
– Без жартів?
– Без жартів, сер. І знаєте що ще? Той мерзотний йолоп, недолугий вишкребок, нездара полковник тримає всіх своїх хлопців на базі. У Весті та Дрю серйозні проблеми – ми потрібні їм.
– Справді? Додому, Джеймсе, та не гальмуй.

ГЛАВА ДВАНАДЦЯТА

До Чау Док ми дістались о першій годині ночі, але не висаджувались до світанку. Я не був добре знайомий з географією міста, і до того ж, ми не могли відрізнити гарних хлопців від поганців. Отже, ми затаїлись, змерзлі до кісток, та слухали перестрілку. Незадовго до шостої Джек повернув ніс до берега; пристав до широких кам’яних східців, і ми перестрибнули через фальшборт безпосередньо під головною площею міста, десь за чверть милі від «Білого Дому».
Було багато стрілянини. Ми ухилялися від рикошетних куль та мінометних пострілів та бігли, стрімголов, у табір cил спеціального призначення, де я наштохнувся на ТОЦ – Тактичний Операційний Центр, щоб дізнатися, що, в біса, відбувається.
Виснажений майор спецпризначенців, одягнений у бездоганні камуфляжні штани, надав мені швидкий звіт по розвіданих. Він сказав, що ситуація складна. В’єтконгівці – скільки їх було точно він не знав – зайняли більшу частину міста. Цивільні були десь заблоковані – він не знав скільки їх та де вони знаходяться.
Цей чоловік був «джерелом» корисної інформації. Згодом він повідомив мені кілька справді добрих новин: Полковник Насри-та-Розітри, як він по-змовницьки прошепотів, був поза межею. Він зачинився у радіорубці, де і сидів, слухаючи переговори. Але полковник, технічно, був все ще командувачем, сказав мені майор. Понад те, він дав наказ, що американські війська не можуть бути застосовані поза межами військового табору; наказ, який майор залюбки виконував.
Я зв’язався по рації з Весті.
– Тут повний жах.
– Я знаю. Скільки з тобою?
– Одинадцять.
– Чудово. Я поставив три дюжини нунгів на південному краї міста. Ти та твої хлопці берете північну частину. Женіть в’єтконгівців назад туди, звідки вони прийшли.
– Зрозумів. Ти маєш у себе боєприпаси?
– Все, що тобі треба.
– А як щодо вертольоту для евакуації поранених?
– Можу дістати, якщо тобі буде треба.
– Що з Полковником Гівнюком?
Весті фиркнув.
– До біса його. Я сам вб’ю цього сучого сина, коли все це закінчиться.
– Я перший у черзі.
Він засміявся. Сміх мав металевий звук по радіо.
– Є ще одна проблема.
– Яка?
– Троє американських цивільних – медсестра та двоє вчителів – заблоковані у кількох кварталах від тебе.
– У мене немає транспорту, Весті, і я не знаю міста. Хвилинку. – Я повернувся до майора. – Весті каже, що тут є заблоковані цивільні жінки, майор. Ми можемо забрати їх?
Він знизав плечима.
– Я не можу нічого зробити, лейтенанте.
– Та ну як так…
– Гей, лейтенанте, полковник наказав нікому не виходити. А так як ви вже тут, то це стосується вас і ваших хлопців.
Він взяв філіжанку кави та почав пити.
Я схопив козла за лацкани. Чашка підлетіла вгору, і кава залила його з голови до ніг. Я підняв його на шість дюймів від підлоги.
– Що ти сказав, майоре?
– Добре, добре. Ви можете йти. Але наші хлопці залишаються.
– Твої принцеси можуть займатись чим їм заманеться, мені байдуже.
Я штовхнув його в інший кінець кімнати та спостерігав, як він скорчився під стіною. Я знову взяв рацію.
– Ти можеш надіслати когось, щоб нас підібрати?
– У нас є джип з 50-им калібром. Я пришлю Дрю, він знає, де цивільні.
– Ми будемо готові.
Я реквізував десять переносних рацій, перевірив чи свіжі у них батарейки, і налаштував їх на канал Весті. А потім ми всі вирушили під сяючим сонцем. Дрю з’явився на джипі десь за шість хвилин, з красивим розворотом на в’їзді у табір, переслідуваний вогнем автоматичної зброї. Я махнув, аби Гаррі та Док Ніксон сідали у машину.
– Вперед, кавалеріє! Може, вам пощастить.
Гаррі підняв догори великий палець.
– Сподіваюсь.
Він забрався на заднє сидіння, взяв цівки кулемета та зробив коротку чергу.
– Гарно працює.
– Побачимось. Дрю розвернувся. Ми відкрили вогонь для їх прикриття, поки вони набирали швидкість.
Рішер, Дреді, Кінь Кучинськи, Джоні Енграф та я утворили одну групу блокування. Френк Сколізе, Дівейн Шваленберг, Ґорді Бойс та Джек Сондерс увійшли до другої, і ми вирушили до «Білого Дому».
Це було ніби в серіалі «Combat!» («Бій!»). Чау Док був спроектований французами; і ми проривались вулиця за вулицею, алея за алеєю, дім за домом у азійській версії Другої світової. Коли ми бачили, що вогонь вівся з вікон, я свистів Коневі.
– Там....
Він встановлював гранатомет, стріляв крізь віконну раму; потім ми з Дреді вибивали двері та вривалися в помешкання, щоб прикінчити в’єтконгівців. Якщo хтось з них виходив, Рішер прикінчив би їх з кулеметa, і ми переходили до наступного будинку.
– Вогонь з даху, – крикнув мені Дреді.
– Я бачу, Рішере.
Рішер розвернув догори кулемет. Кулі пройшли по верхівці даху, як бензопила. Один з в’єтконгівців пролетів два поверхи і впав на вулицю. Ми пройшли ще декілька ярдів та звільнили ще два будинки. По нам все ще вели стрільбу згори. В’єтконгівці мали гарну ідею. Я вказав нагору:
– Давайте візьмемо їх з висоти».
Ми вибили двері та видерлись по двох прольотах сходів, пролізли крізь люк на дах. Будинки стояли один біля одного, достатньо близько аби ми могли перескочити з даху на дах. У двадцяти ярдах стояв в’єтконгівець з ручною гранатою без чеки. Я підняв свою М-16 та вистрілив йому у груди. Він упав на гранату. Від вибуху його знесло з даху та розірвало на три шматки.
Ми пройшли одну вулицю, завернули за ріг, ішли по наступній, стріляючи по осередках в’єтконгівців. Це була виснажлива робота. Ми очистили тільки три вулиці до 9-ї ранку.
Тим часом, Гаррі та Док теж розважались, як я згодом дізнався. Вони зупинились біля дому, де жила медсестра на ім’я Меггі. Вогонь від в’єтконгівців надходив з другого поверху. Незважаючи на кулі, Дрю вибив двері, поки Гаррі відкрив вогонь у відповідь з 50 калібру, а Док Ніксон прострілював вікна зі своєї М-16.
Коли Дрю увійшов у парадні двері, тріо в’єтконгівців заходили ззаду. Він вдарив по них чергою зі своєї М-16. Інші двоє стріляли по ньому зі сходів. Він їх також убив.
– Меггі, Меггі, це Дрю – де ж ти є, чорт забирай?
– Тут, – відповів тремтячий голос з буфету у вітальні. Дрю підбіг та витяг перелякану медсестру з того місця, де вона ховалась. Він обхопив її.
– Ходімо.
Поки вони тікали, ще кілька в’єтконгівців зайшли у задні двері. Дрю повернувся, за двері виштовхнув Меггі та застрелив «Чарлі». Грюкнувши дверима, він зачинив їх; заштовхав медсестру у джип, прямо на Дока Ніксона, і вони поїхали в сторону «Білого Дому». Загалом, Гаррі, Док та Дрю зробили шість виїздів та витягли всіх цивільних без жодної подряпини. Але Док наполягав, що найкращий момент був тоді, коли Меггі приземлилась на нього.
– Які груди, – він сказав мені. – Мій тип жінок.
Незабаром після полудня, в’єтконгівці почали відступати. Їх було небагато – не більше кількох сотень. Але нас було менше п’яти десятків, включаючи нунгів проти всіх них. Все одно, ми зайняли багато їхніх позицій до середини ранку, і вони зникли, розчинились у лабіринті вулиць та алей Чау Док, або перевдяглися та знову стали лояльним, слухняним, доброзичливим місцевим населенням.
Були гарні новини про те, що нунги Весті успішно витіснили ворога з південної частини міста, витісняючи їх на схід. Поганими новинами було те, що під час перестрілки було підірвано паливний склад, і багато цивільних згоріло. Їдкий запах горілої плоті відчувався за півмилі. (Наступного дня ми запланували санітарний транспорт для стількох обпалених в’єтнамців, скількох ми могли евакуювати. Джек забрав частину на патрульному катері вниз по річці, до лікарні у Са Дек, яка була на річці Меконг. Меггі поїхала з ним. Коли вона повернулась, її одяг смердів так, ніби вона вісім годин смажила барбекю).
На початку атаки в’єтконгівці організували вогневі точки в церкві та лікарні Чау Док. Це тактика партизанської боротьби, що використовується і зараз, змушує атакуючих знищувати цивільні об’єкти, що дає партизанам перемогу у пропаганді, навіть якщо вони не отримують реальної перемоги.
Це саме те, що сталось у Чау Док – ми витіснили в’єтконгівців, але і церква, і лікарня, б ули зруйновані. І за кілька днів, кадри в’єтконгівців стали поширювати чутки по селах, що бандити з круглими очима (тобто ми) знищили цивільні цілі без причини.
Тільки після дванадцятої ми помітили, що перші марвіни, з Армії Республіки В’єтнам, почали висовувати носа за межі їхнього оборонного периметру, який був поруч з табором армії. Це було в порядку речей. Марвіни взагалі полюбляли відсиджуватись під час ворожої активності – їх навчав Полковник Насри-та-Розітри врешті-решт, а він все ще сидів, замкнувшись у своїй радіорубці. Згодом, вони завжди з’являлись на зачистку. Я завжди думав цe було тому, що саме тоді вони могли знайти багацько сувенірів від в’єтконгівців для продажу на чорному ринку. Але боягузами були не лише марвіни. Коли всі в’єтконгівці будуть зачищені, полковник, гівнюк, напевно, натягне бронежилет, зробить інспекцію та представить себе до нагороди. (Я не знаю, що сталось з полковником, але Дрю Дікс насправді отримав Медаль Пошани за битву в Чау Док. Єдине чого я у цьому не розумію, це те, що Гаррі та Док Ніксон були весь час з Дрю, але все, що вони отримали, – це Бронзові зірки. Це змусило мене думати, чи не були вимоги до «морських котиків» вищими ніж до Зелених беретів).
Поки в’єтконгівці відступали, ми вирішили звільнити якомога більше міста, працюючи поквартально. Ми розбились на пари та пішли вулицями, ніби копи на патрулюванні.
Ми з Конем взяли одну сторону вулиці, Сколізе та Рішер були напроти нас. Ворожий вогонь був переривчастим: в однy хвилину його майже не було, наступної він ставав дуже щільним. Ми працювали за гарно відпрацьованим планом. Я підкрадався до дверей, вибивав їх, закочував всередину гранату, та чекав, що станеться. Якщо все було чисто, Кінь перестрибував через мене i переходив до наступних дверей. Але якщо я щось чув, тоді чекав поки граната не вибухне, потім заходив та випускав чергу по кімнаті з моєї М-16. «Морські котики» на протилежній стороні вулиці робили те саме. Це був ідеальний спосіб провести чудовий сонячний вечір у свято Тет у великому місті Чау Док.
Потім десь далі по вулиці по нас почали стріляти. Ми з Конем пірнули у двері. Сколізе зробив так само. А Рішер – ні. Хлопчина підхопив свій кулемет та вийшов на середину вулиці, кричачи та стріляючи. Це було Додж-Сіті, тільки у В’єтнамі. Він турботливо тримав свій кулемет, і ця божевільна посмішка була на його обличчі.
Він кричав: «Давайте, придурки, давайте!» Вони стріляли в нього, було видно пил, що піднімався з землі під його ногами, коли в неї влучали кулі. Він не зважав. Ми з Конем кричали йому:
– Придурку, забирайся з вулиці!
– Ідіоте, пригнися!
Він сміявся. Божевільний дурень насправді сміявся. Потім була неймовірна мить тиші посеред шуму та мішанини. Я знав, що мало трапитися. Я крикнув до Рішерa: «Нііііі!» Було запізно. Я його почув. Один постріл. Один снайперський постріл. Що влучив у середину чола. Він випустив кулемета з рук та осів на землю. Я встиг підхопити його. Кінь вистрілив з гранатомета у напрямку, звідки був зроблений постріл. Я не знаю, чи він у щось влучив. Я був зайнятий іншим.
Я відтягнув Рішера з вулиці. Моя рука, якою я тримав його потилицю, була мокрою. Постріл пройшов наскрізь. Його мізки витікали мені в руку. Я намагався вдавити їх назад у череп, але це було неможливо.
Я вколов хлопчині багато знеболюючого, але він все одно вже нічого не відчував. Кінь викликав транспорт для евакуації. Ми зв’язалися з Дрю, Доком Ніксоном та Гаррі, які під’їхали під вогнем, аби нас завезти на вертолітний майданчик Весті, що був десь у шести кварталах. Вони приїхали за кілька хвилин, Дрю за кермом. Гаррі вискочив і підхопив ноги Рішера. Док взяв його під руки. Я тримав голову.
– Чорт.
Гаррі опустив тіло хлопчини на заднє сидіння джипа. Він з похмурим обличчям тримав руку Рішера. Другу руку тримав Док Ніксон.
– Тупий ти дурень, – сказав Гаррі Рішеру. – У Весті є кілька ящиків холодного пива. Ти ж міг зачекати...
Док прикрив Рішера покривалом. Ми всі якось залізли у джип, і Дрю поїхав. Він помирав. Я одразу ж вколов знеболювальне, але йому не було боляче. Він помирав. Це було в його очах. Його очі вже були мертві. Він теж це знав. Він дивився на мене, як кляте цуценя.
Я був злий на дурня. Він сам напросився. «Ти дурний безмозкий придурок», – я все повторював, тримаючи його голову в руках, та великим пальцем я намагався вдавити його прокляті мізки назад у розтрощений череп. Мої чорні штани були наскрізь мокрі від крові. Мої руки були липкими. Я відчував частинки черепа на пальцях. «Тупий ти ідіот», – це все, що я міг сказати, поки він лежав, помираючи, у мене на руках.
У ту мить я відчував неймовірну лють. Частина її була направлена на самого Рішера. Якби він не помирав, я б, напевно, сам його вбив. Він помирав, тому що зробив дурницю: він вийшов на середину вулиці. Так не можна робити, і він це знав, та все одно зробив, і тому він був тупим безмозким ідіотом та заслуговував на те, що отримав.
Тільки він на те не заслуговував, і поки він так лежав; голова у мене на колінах і його мізки у моїй руці, я знав, що він на це зовсім не заслуговував.
Я був тоді неймовірно розлючений, тому що я відчував, що Рішер взагалі не повинен був там бути. Ми були «морськими котиками». Ми були воїнами з джунглів, а не довбаними міськими поліцейськими. Проклятий полковник та спецназ повинні були бути на вулицях і мали очолювати атаку, замість того, щоб сидіти за шістьма лініями колючого дроту та десятифутовoю бетонною стіною в його клятому, чистенькому, наче на параді у Вест Пойнті, таборi.
Мене брала страшенна лють, тому що один з моїх людей був убитий якимсь проклятим, смердючим, мокрим сімдесятифунтовим снайпером-в’єтконгівцем з гнійними яйцями. У той момент я ненавидів усіх в’єтнамців, нікому непотрібний клас недолюдей, яким треба дві палиці, щоб взяти одне зерно рису, але тільки одна, щоб носити два відра багна.
Мене тоді брала неймовірна лють, через те, що у в той момент, коли снайпер поцілив у Рішера, моє власне безсмертя похитнулося. У першу ніч у В’єтнамі через річку стріляв АК та влучив поміж очей хлопцю, що сидів поруч мене. Чому він, а не я? Одного дня я біг босоніж по стежках острова Данг, і от чоловік, що біг за мною, став точно у мій слід і – бах – маленька наземна міна підірвалась. Вибух зірвав берці з його стопи. Чому він, а не я? Хлопці з обох сторін від мене постраждали. Чому вони, а не я? Чому? Тому що я був, чорт забирай, безсмертним, ось чому.
Ось, що я відчував. Тому я міг робити, що завгодно, йти куди завгодно – незважаючи ні на що – і казати моїм людям, що з ними ніколи нічого не станеться. Подряпини, так – навіть контузія час від часу. Проте ніхто не помирає з Марцінком.
Цілісність з’єднання, чорт забирай. Ніхто не вмирає. Ти будеш в порядку з молодшим лейтенантом Ріком Марцінком – Підривником Діком, Акулою з «Дельти». Чуєте мене? Ніхто не помре.
За останні дванадцять годин я ухилився від пострілу з АК прямо в моє обличчя з десяти кроків – і я вижив. Я перевірив свій взвод через мінне поле вночі – і ні у кого жодної подряпини. Нас переслідувала група в’єтконгівців – ні у кого не було нічого серйознішого, ніж розтягнена щиколоткa.
Одинадцять нас проти двох сотень в’єтконгівців, і ми вичавили їх з північної частини Чау Док, квартал за кварталом, і нічого гіршого за втому.
До цього часу.
Я не знаю, кого я ненавидів сильніше: смердючого в’єтконгівця, що застрелив Рішера, чи полковника Насри-та-Розітри, який був занадто боягуз, щоб битися там, де він мусив; чи клятих в’єтнамців, які робили це лайно один одному протягом багатьох поколінь. Жоден з них не захотів би тоді лишитися зі мною сам на сам. Це було б небезпечно.
Я гладив помираюче обличчя Рішера рукою: «Дурень ти».
Я вивчив кілька гірких уроків зі смерті Рішера. Найважливіший з них вплинув на те, як я вів бойові дії з того часу. Моя першочергова мета, як я її тепер бачив, полягала в тому, щоб повернути моїх людей живими додому. Як я це робитиму – було неважливо для мене. Якщо це означало, що я маю бути жорсткішим, навіть жорстоким з підозрюваними під час допиту, то так і буде. Якщо це означало, що ми мали стати більш безжальними у битві, то так ми і робили. Без сумніву, якщо збереження наших життів було моїм першим пріоритетом, знищення в’єтконгівців було на другому місці. А третім був розвиток тактики «морських котиків» – використання війни для пошуку найефективнішого шляху залучення їх у ворожому середовищі. Ті уроки залишились зі мною до завершення кар’єри. Дехто каже, що я «кровожерливий», надто «брудний», коли йдеться про тактику. Річ у тім, що я зроблю все для того, щоб мої люди залишалися живими, та знищу стільки ворогів, скільки зможу.
Також, після Чау Док я зрозумів, що ми, американці, нічого не значили для в’єтнамців. Ні для наших союзників на Півдні, ні для наших ворогів на Півночі. Це була їх війна. Вони вели її сторіччями. Ми просто були ще однією перешкодою для них, ще одним недовговічним вторгненням круглооких білошкірих привидів. Отже, як союзники так і супротивники, вони знущалися над нами. Наприклад, відтоді, як журнал «Male» («Чоловік». – Прим. перекл.) помістив мене на обкладинку: «Лейтенант-підривник Дік Марцінко – найнебезпечніша акула Військово-морських сил у В’єтнамі», такий був підпис, я став об’єктом жартів та розіграшів моїх друзів «морських котиків». Я не зважав на них і поквитався з кожним з жартівників. Я можу сприймати жарти не гірше за інших.
Але я не був надто у захваті від оголошень: «Розшукується В’єтконгом», які були прикріплені до дерев та халуп по всій дельті десь за три місяці після появи статті у журналі «Male». На першій було написано: «Нагорода у 50.000 піастрів будь-кому, хто вб’є лейтенанта-підривника Першого рангу Діка Марцінка, вбивцю з сірим обличчям, що приніс смерть та біду в провінцію Чау Док у свято нового року за місячним календарем».
Так, то був я. І я не надто хвилювався через те, що вони не тільки знали моє ім’я, але і те, що я був у Чау Док на свято Тет. Ось таке забезпечення таємниці операцій.
Я зняв ще одне на рейді у Ке Сач в середині травня: «Нагорода у 10.000 піастрів будь-кому, хто вб’є ватажка банди блакитнооких вбивць, що знищила тут багато сімей на день Об’єднаних націй 2 січня 1968 року». Це теж був я. Тільки ми діяли у Ке Сач другого січня. Ми вбили шістьох, чи навіть сімох в’єтконгівців.
Варто було очікувати таку тактику від в’єтконгівців, хоча, якщо чесно, я бачив іронію в тому, що вони читали журнал «Male». Мені знадобилося більше часу для того, щоб навчитись розуміти дружніх в’єтнамців. Вони мали свої способи грати з тобою в загадки.
Коли взвод проходив через поселення, ми часто зупинялись на обід. Ми з Ґорді мали при собі в’єтнамські піастри і завжди платили за рис та рибу, яку ми їли. Це слугувало двом цілям. По-перше, нам не потрібно було носити їжу, що дозволяло нам взяти більше куль. По-друге, як мені завжди здавалось, це робило нас ближчими до людей. Я так думав, бо для мене, круглоокого, який я є, це мало сенс, і, обідаючи разом та проводячи час, вони почнуть нам довіряти.
І справді, ті селяни з якими ми проводили час, були доброзичливими. Вони часто підходили до нас та торкались нас, коли ми присідали з чашками з рисом. Спочатку я думав, що це через те, що ми були чужинцями і вони хотіли відчути нашу форму з невідомого їм матеріалу та зблизька роздивитися нашу зброю, i подивитись, чи наша волосата біла шкіра була така сама на дотик як i їхня гладенька, жовта.
Потім я дізнався, що вони насправді робили, коли торкались нас. Вони передавали нам своїх демонів. Вони захищали себе та свої села; передавали своїх злих духів круглооким, торкаючись їх. У В’єтнамі злих духів передавали таким чином. Отже, я почав передавати їх назад.
Коли діти торкались мене, тримали мене за коліна, я брав їх на руки та вимазував їх обличчя та волосся моїм камуфляжним мастилом. Коли старші в’єтнамці терли мої руки, щоб відчути волосся, я також тер їх у відповідь. Я посміхався, хапав їх та казав: «Чао гом’най-деп-трой», що приблизно означало «Доброго дня».
Чорт забирай, Чарлі? Ду-ма-нх’ю – чорт забирай! Проклинаю тебе, Чарлі.

ГЛАВА ТРИНАДЦЯТА

У перших числах липня 1968 року я повернувся до міста Вірджинія Біч, щоб прийняти призначення, якe виявилося складнішим, ніж війна з В’єтконгом – я мав стати повноцінним чоловіком і батьком. На той час моєму синові Річі було 5 років, а доньці Кеті – 3. Мої діти майже не бачили мене раніше. Маленька Кеті постійно кричала, коли я брав її на руки у перші два тижні після повернення додому. Так само рідко до цього часу я бачився і з Кеті-Енн. Враховуючи тренувальні сесії і мої два тури до В’єтнаму, я був відсутній протягом більш ніж 20 місяців з попередніх 24, а приїзди додому тривали від тижня до двох.
На мене чекала купа домашніх справ, не кажучи вже про список на дві сторінки із завданнями по хаті та подвір’ю, які нікому було виконувати, поки я був у закордонних відрядженнях. Я пишався нашою домівкою, невеличким цегляним ранчо за рогом від Торгового Центру «Принцеса Анна». Домівка була маленькою і скромно мебльованою. Але все ж таки це була наша власна домівка – ми придбали її між моїм першим і другим турами до В’єтнаму. Цей факт сам по собі вже відрізняв мене від моїх батьків, які ніколи не володіли житлом, у якому ми жили.
Улітку 1968 року я працював офіцером з підготовки новобранців, на яких очікувала служба у В’єтнамі. Більшість часу було проведено у місці, яке ми називали Зловісним Болотом. Воно знаходилось на кордоні з Північною Кароліною. Одного разу я взяв туди свого сина Річі. Йому дуже сподобалося. Ми удвох спали у моєму спальному мішку. Річі розважався, збиваючи бляшанки з-під пива пострілами з «пневматичної рушниці», яку я йому придбав. Він зустрівся з деякими «морськими котиками» із 8-го взводу. Річі з подивом спостерігав як Фреді Тузмен ловив отруйних змій голими руками і скручував їхні шиї.
Того разу Річі також скуштував свою першу оленину. Однієї ночі олень зробив фатальну помилку, перепливаючи річку біля нашого табору. Коли хлопці побачили його, я стрибнув з пірса із коротким мачете, перерізав оленю горло і затягнув його під воду, щоб втопити його. Потім я витягнув його на берег, і Річі спостерігав як я патрав тушу. Я навіть показав йому, як під час курсу виживання нас навчили залазити всередину туші, щоб грітися. Також він вперше скуштував шашлик із оленини. Оленяче м’ясо йому дуже сподобалося.
Я грав роль тренерa «морських котиків» до листопада. Потім я визвався повернутися до В’єтнаму. Я аргументував це рішення тим, що я не міг ефективно готувати хлопців, не знаючи, що саме відбувається у В’єтнамі. Прийоми і стратегії, які були ефективними у першій половині 1968, могли вже не спрацювати для «морських котиків», яких набирали у першій половині 1969-го.
Однак, у ВМС були на мене інші плани. Користуючись своєю нескінченною мудрістю, Головне Управління Особового Складу ВМС призначило мене на вільне місце радника зі спеціальних операцій в Учбовому командуванні десантними силами в Атлантичному океані (COMPHIBTRALANT). Я залишався працювати на базі флоту у Літл-Крік, тому що, насправді, Учбове командування десантними силами в Атлантичному океані було розташовано всього у двох кварталах від штаб-квартири Другого загону «морських котиків». Але між ними були не просто два квартали, а величезна прірва у традиціях і поведінці. Я мав розпочати роботу як штабний офіцер у відділі спецоперацій Учбового командування десантними силами в Атлантичному океані.
У тренувальних командах підготовка точилась навколо фізичного вишколу. Тренування тривало нескінченно. Щоночі пиячили з хлопцями. Це був суворий чоловічий світ, повний лайки з матами, і у якому кожен хотів доказати, що він – найкрутіший засранець у команді. Футболки і шорти були уніформою, і якщо твоє волосся не дуже акуратно зачесане, то справи кепські, дурню.
І ось, несподівано, я мав стати таким офіцером, яких я завжди висміював – штабним щуром. Перспектива перетворення на бюрократичного, ниючого, повільного паперового клерка була мені зовсім не до вподоби. І я не соромився висловлювати свою думку про це всім підряд.
– Чорт забирай, навіщо мені ця тупа штабна робота? – спитав я у Кеті-Енн одного вечора. Ми вже поклали дітей спати і сиділи у вітальні з пивом у руках.
– Я не знаю. Подумай, навіщо тобі це потрібно? Це було резонне запитання. Я подумав про це.
– Напевно, для просування по службі.
– І що..?
«Але там стільки бозна-чого», – сказав я ухильно. Я посьорбував пиво, визираючи з-за банки на жінку. Насправді, мене зовсім не хвилювала бюрократичний ідіотизм. Я знав, що я зможу з цим впоратися. Я побоювався дечого більш істотного і глибокого. Я розумів, що в Учбовому командуванні десантними силами в Атлантичному океані мені треба буде доводити свою вартість на такому полі бою, перевага на якому, на мою думку, не була на моєму боці.
У В’єтнамі я служив разом із випускниками Воєнно-морської академії або офіцерами запасу, і я був кращим. Я був більш жорсткий і більш винахідливий воїн, ніж будь-хто з них, і вони це знали. Я міг матюкатися з екіпажем човна чи лаятися на матросів, вивергаючи на них двохвилинні потоки ненормативної лексики, настільки ж відбірної, як у якогось флотського офіцера, і все тому, що я починав службу як рядовий. Протягом моєї служби я удосконалював практичні методи спецпризначенців; для мене не існувало нічого, що я не міг би зробити на полі бою, з дозволу чи без дозволу мого начальства. Це було нормально, доки я залишався за кордоном. Але я розумів, що скандальна репутація, яку я здобув у В’єтнамі, не могла покращити мою воєнно-морську кар’єру.
Регулярні офіцери ВМС (рульові, пілоти чи атомні підводники) не довіряють бійцям Спецназу. Це реалії життя. Навіть коли я був командиром, зелені прапорщики, які щойно залишили стіни Академії, побачивши на моїй уніформі емблему з орлом, якорем і тризубом (таку носять всі «морські котики»), насміхалися. Вони знали, що у кастовій системі ВМС я був недоторканний; таких як я вважали непередбачуваними амбалами. Але вони знали, що вони могли стати адміралами, тоді як ми, «морські котики», не могли.
Крім того, мій успіх в Учбовому командуванні десантними силами в Атлантичному океані буде залежати від того, як я висловлююсь і поводжу себе, і відверто кажучи я не мав жодної гадки щодо того, чи зможу я з цим впоратись. Незважаючи на той факт, що мене підвищили до лейтенанта, я все ще залишався чоловіком, що вибув з середньої школи. Я здобув атестат про середню освіту заочно під час морського круїзу по Середземному морю за велінням Ева Барета, який не міг писати слова, в яких було більше ніж 3 склади. Звичайно, я справлявся з паперовою роботою, яку давав мені Барет під час моєї служби у командах підводної підривної роботи UDT-21 та UDT-22, і також писав післяопераційні звіти, характеристики та подяки для моїх загонів та взводу у В’єтнамі. Але у мене не було досвіду у написанні повноцінних звітів, я не міг з майстерністю Макіавеллі складати службові записки. Як штабний офіцер Учбового командування десантними силами в Атлантичному океані, я був такий само вразливий і незахищений від зенітного вогню бюрократії, як i будь-який тарган-офіцер розвідки ВМС від справжнього бою у Чау Док під час операції Тет.
Також була і друга причина мого неспокою – Кеті-Енн. Вона ніколи не брала участі у регулярній волонтерській роботі, у якій зазвичай беруть участь офіцерські дружини. Де вона знайшла би час на це? Вона застрягла вдома з двома малими дітьми, їй треба було вести господарство, а її чоловік майже не з’являвся вдома протягом більшої частини двох років. Однак, якщо у моїх планах було зробити ВМС своїм життям, а я цього дійсно хотів, тоді нам обом треба було швидко згладити багато гострих кутів. Мені потрібно було здобути диплом коледжу, а Кеті потрібно було почати поводитися подібно жінці молодшого офіцера, якщо ми хотіли досягти кар’єрних успіхів. Нова посада змусила мене хвилюватися сильніше, ніж будь-який з моїх боїв у В’єтнамі.
Усе повернулося на краще того дня, коли я зустрів адмірала вперше. Одного ранку мене покликали на групову зустріч із адміралом у його офісі. Його звали Рей Піт, у нього були дві зірки, його брови були дуже густі, а сам він мав бездоганний вигляд, начебто його прислали з акторського агентства. Я раніше бачив його на території бази, коли він залазив та вилазив зі своєї машини. Як на мене, він був вражаючий. Він не дозволяв собі навіть малесенької неохайності. Його черевики завжди були відполіровані до дзеркального блиску, нігті були у бездоганному стані, краватка чудово зав’язана, а складки на штанях – гострі, як лезо. Це мене засмучувало. Я провів, мабуть, дві години, готуючись до зустрічі з ним. Гадаю, я ще ніколи так довго не полірував черевики, навіть під час навчання, коли мені доводилося полірувати і верх, і низ моїх чобіт.
Помічник, завішаний стрічками, проводив мене до величезного, шикарного офісу. Адмірал Піт повернув своє крісло з високою спинкою так, щоб він міг дивитися прямо на мене через письмовий стіл, який мав розміри маленького авіаносця. Я віддав честь, він зробив те саме із сердитим поглядом. Потім посмішка, настільки ж тепла, як схід сонця у В’єтнамі, розлилася по його обличчю. Він підвівся, вийшов з-за столу і потиснув мені руку.
– Радий бачити тебе на борту, сину.
– Дякую, сер.
– Сідай.
Він запропонував мені сісти за довгим столиком для кави з вишневого дерева. Я сів смирно. Він присів скраю дивану у стилі Королеви Анни поруч із кутовим столом, на якому стояла вишукана бронзова лампа, зроблена зі старовинного вогнегасника, великий багатоканальний телефон і величезна купа звітів. Звіти були в обкладинках різних кольорів, і купа нагадувала веселку. Колір обкладинки позначав рівень секретності інформації у звіті.
– Отже, лейтенанте, що принесло тебе до Учбового командування десантними силами в Атлантичному океані?
Я вже обдумував свою відповідь на це запитання, якщо б мені його задали. Новобранець у мені відповів би на кшталт: «Тому що прийшов час отримати блювотне штабне призначення, i мудаки з Головного управління особового складу ВМС не дозволяють мені поїхати назад до В’єтнаму».
Однак, я подивився адміралу Піту прямо в очі і сказав:
– Річ у тім, сер, що я провів півтора роки y В’єтнамi, і я подумав, що вже, мабуть, треба дати шанс повоювати молодим хлопцям. А я поки скористаюся можливістю здобути досвід роботи у штабі. – Все це я сказав з дуже серйозним виразом обличчя.
– Ти добре постарався там – Срібна зірка, 4 Бронзові зірки, 2 похвальні медалі ВМС.
– Так, сер. Але…

– Але?
– Адмірале, я безбожно гарний «морський котик», і я люблю воювати. Але щоб зробити кар’єру у ВМФ, мені потрібно зрозуміти, як працює ВМФ – а цього можна навчитися, тільки працюючи штабним офіцером. Крім того, сер, робота тут надасть мені час відвідувати вечірню школу. Ви бачили моє досьє, сер. Я не маю вищої освіти. Я вважаю, що навчання у вечірній школі є дуже важливим, тому що так я зможу змагатися за місце у програмі вищої освіти ВМФ у Монтереї.
Піт кивнув.
– Я бачу, що ти реаліст, сину, – сказав він.
Ми розмовляли ще хвилин з двадцять. Він розпитав мене про мою родину, про те, чому я став «морським котиком», і про В’єтнам. Він розказав мені, чого від мене очікує. Адмірал хотів, щоб я зайнявся координацією занять «морських котиків» у команді морської десантної підготовки, а також щоб я представляв нетрадиційну точку зору на ведення війни у його штабі. Настав час іти. Помічник прослизнув до кімнати і обережно кашлянув.
– Ваш наступний гість чекає зустрічі, сер. Я встав і жваво віддав честь.
– Дякую за ваш час, сер.
Біля дверей я обернувся до Піта.
– До речі, адмірале, – сказав я, – якщо вам колись захочеться зайнятися стрільбою або стрибками, чи спробувати свої сили у підривних роботах, я впевнений, що зможу влаштувати це для вас.
Брови адмірала підстрибнули, начебто від удару електрошоком. Потім він голосно розсміявся.
– Я обов’язково матиму це на увазі, лейтенанте. Вільно.
Кілька місяців я звикав до штабної служби, але на початку 1969-го я почав дійсно насолоджуватися цією роботою. Частково через те, що існувала задача враховувати точку зору «морських котиків» у доктрині морського десанту, а такого не було в Учбовому командуванні десантними силами в Атлантичному океані до мого приїзду.
Будь-яких успіхів, яких я досягав, я досягав значною мірою завдяки адміралу Піту, босу, який мене завжди розумів і підбадьорював, а також завдяки довгов’язому капітану на ім’я Боб Стентон, який з’явився тут через кілька тижнів після мене. Боб працював в Учбовому командуванні десантними силами в Атлантичному океані, поки у МС вирішували, заслуговує він на свою першу зірку чи ні. Він приїхав з Вашингтона на Фіаті 600, який нагадує крихітний цирковий автомобіль.
Я дивився, як він витягував себе з нього. Це було схоже на Джека і бобове стебло: ця процедура була нескінченною. Я ніколи раніше не зустрічав когось настільки високого – його зріст був, мабуть, майже сім футів.
Стентон був колишнім офіцером підводної підривної роботи, що означало, що ми з ним спілкувалися однією мовою. Він також був морським офіцером старого вишколу, який працював за технікою Барета під назвою «Перший закон моря». Саме тому він взяв мене під своє крило. Він навчив мене тонкощів того, як можна отримати схвалення від начальника за проект меморандуму, який може навіть не подобатися начальнику взагалі. Він дав мені завдання займатися дослідницькою діяльністю, яка змусила мене стати дуже добре знайомим з бібліотекою бази. Він перевіряв усі мої замітки і звіти, змушуючи мене переписувати їх знову і знову, доки не можна було сказати, що вони написані англійською, а не бюрократичною мовою. Він захищав мене від підсиджування, яке є звичайною справою у всіх штабах. Коли капітан Боб пішов, я вже міг «плавати» самостійно. Робота могла бути дуже тяжкою, але мене тішило, що я міг займатися нею на рівні моїх колег, озброєних дипломами.
Робочі дні були терпимими, але довгими. Зазвичай я з’являвся на роботі раніше восьмої і закінчував справи близько четвертої, потім їхав до Коледжа Вільяма і Мері, що знаходився у 50 кілометрах, або до Університету Олд Домініон, де проводив п’ять годин на вечірніх заняттях. Після навчання я їхав додому, приходив незадовго до півночі і перекушував перед сном. Я розмовляв з Кеті-Енн, читав книги до другої години ночі, а потім спав до шостої.
На вихідних я робив те, що хотів. Я грав з дітьми, займався домашніми справами – одного літа мені навіть вдалося посадити дивовижний квітник. Раз на місяць я мусив здавати кваліфікаційні іспити з підривних робіт; і я здавав нормативи зі стрибків раз у квартал і з пірнання кожні шість місяців. Але крім цього у мене не було практично жодних контактів з Шостим загоном «морських котиків» та моїми старими друзями-підводними підривниками. Якщо в мене було конкретне питання стосовно операцій, я просто дзвонив. Але часи нічних пивних пиятик і бійок у місцевих барах для мене закінчилися. Вперше після одруження я став повноцінним чоловіком і батьком. Це не було так погано як мені здавалося.
Близько року після того як я приїхав, адмірала Піта замінили на старого морського вовка Теда Снайдера, просоленого колишнього підводника, у якого в кімнаті відпочинку був ревун для подачі сигналу про занурення з субмарини. Коли він випивав віскі і ставав веселим, за кілометр можна було почути, як він імітує звуки корабельної сирени і кричить: «Занурення! Занурення!»
Снайдер і Піт майже в усіх відношеннях були протилежностями одне одного. Піт був професійним бюрократом, воїном паперу, а Снайдер був глибоководним моряком і професійним капітаном корабля. Піт завжди поводився бездоганно, а Снайдер був більш неформальним – навіть іноді по-моряцьки грубим. Але я був радий можливості служити їм обом. Завдяки Піту я навчився цінувати планування, яке сприяє хорошій штабній роботі. Не можна контролювати великі підрозділи, приймаючи рішення інтуїтивно. Стиль командування Піта, який приймав рішення тільки після того, як все прораховано, сформував мої тактичні і виконавчі вміння. Від Снайдера я дізнався про дещо настільки ж цінне – про те, що за адміралами потрібно доглядати та годувати.
Старий прив’язався до мене. Він приводив мене на зустрічі і дозволяв мені бути присутнім на них. Він брав мене із собою на вечірки, підморгуючи і киваючи мені: «Пригости цього хлопця» або «Візьми номер телефону цього хлопця». Він говорив зі мною про політику офіцерства, навчав мене пробиватися, наприклад, розказував, як можна стати начальником загону бойскаутів або почати виступати з промовами у місцевому Ротарі-клубі, а участь у такій діяльності означала дуже багато для ради з питань підвищення по службі.
Щоб допомогти мені рухатися по кар’єрній драбині, він призначив мене працівником ради директорів «планетарію», приміщення у Літл-Крік де зупинялись старшi офіцери – відвідувачі. Чому саме «планетарію»? Тому що саме там спали «зірки». Ось так я пообтесався.
Не можна розмовляти зі стюардами, як Ев Барет. Також не можна постійно вживати евфемізми, розмовляючи з дружинами адміралів про декор. Прекрасно вихована місіс Джонс, дружина віце-адмірала, не хотіла чути, як молодий лейтенант Дік лається.
Я вивчив нове слово: витонченість. Я дізнався, що, наприклад, такі маленькі деталі, як красиво розставлені свіжі квіти можуть допомогти потоваришувати із дружиною віце-адмірала – а це, як казав адмірал Снайдер, часто було так само важливо, як потоваришувати із самим віце-адміралом.
Щоб відточити моє вміння красиво їсти на публіці, адмірал наказав мені взяти на себе відповідальність за організацію його вечірок. Так я навчився працювати з провіантом. Весь мій попередній досвід роботи з їжею полягав у праці офіціантом у кафе Gussy’s, а також у пекарні за часів, коли я був у команді. Тепер я ставав знавцем гарячих і холодних закусок, екзотичних алкогольних напоїв та імпортних вин. Я навіть навчився визначати, до яких страв підходять певні ножі і виделки за допомогою метода винятку.
Енергія, яку я використовував під час тренувань Загону «Браво» або Восьмого взводу, тепер була спрямована на геть нову і незвідану для мене діяльність у сфері кейтерингу. Я був настільки ж вибагливий, як педантичний метрдотель – у мене все повинно було бути доставлено та приготовано вчасно. Але, що більш важливо, коли я потрапив у світ вечірок для адміралів, для мене відкрилося життя, про яке я нічого не знав.
Як військовий, як офіцер «морських котиків», я висміював усі ці витончені жести (наприклад, той, коли під час пиття відстовбурчують мізинець). Я імітував цей жест, перш ніж викинути когось через дзеркальне вікно. Тепер я зрозумів, що ці показушні речі, як я їх називав, були частиною складного соціального ритуалу. Це був код – код, який я починав зламувати. І, як підкреслив адмірал Снайдер, коли я успішно зламаю цей код, для мене не існуватиме ніяких кар’єрних висот, яких я не міг би досягнути.
А як навчається дитина? Дитина навчається за допомогою імітації. Завдяки тому, що я знав багато стюардів, ми з Кеті-Енн отримали можливість організовувати свої власні вечірки, нехай і з лейтенантським бюджетом. Я міг зайти до «планетарію» і сказати старшині: «Шеф, я планую запросити на свою вечірку у суботу тридцять чоловік. Бюджет – шістдесят доларів».
За шістдесят доларів ми могли отримати усі необхідні закуски і випивку, а також послуги двох стюардів у накрохмалених білих піджаках, які красиво подавали все це нам. Оточення, можливо, не було таким елегантним, як у Снайдера, але наші вечірки точно були вищі за рівнем, ніж посиденьки на задньому дворі з пивом і барбекю, які я раніше проводив для колег. І ми стали справжніми господарями вечірок, плануючи коктейльні вечірки кожні кілька місяців протягом останніх півтора року поки я працював у штабі Снайдера. Список гостей був різноманітним: тут були і офіцери з Учбового командування десантними силами в Атлантичному океані, а також мої старі колеги з другої команди «морських котиків», такі як Фред Кочі та Джейк Райнболт. Ґорді Бойс також приходив. Але йому більше не дозволяли виконувати Танець Палаючої Дупи.
Адмірал Снайдер також підштовхнув мене написати статтю про використання дистанційних датчиків у військових річкових операціях. Цю статтю він передав по своїх каналах, поки вона не була прийнята як тактична доктрина ВМС. За це я отримав лист подяки. За наполяганням адмірала я також зробив усну доповідь для Командування морських десантних операцій про поліпшені способи, завдяки яким команди підводної підривної роботи або «морські котики» могли бути доставлені на місце висадки. В докладі також була рекомендація (пізніше вона була насправді реалізована) переналаштувати атомні підводні човни під підводні засоби з можливістю транспортування та запуску занурювального транспорту десанту й інших видів транспортування «морських котиків».
Важка робота окупилася сповна. Снайдер написав для мене приголомшливу характеристику («Лейтенант Марцінко є одним з найвідданіших, найпрацьовитіших офіцерів, які добре знають професію. Цей офіцер їсть і спить з думкою про спеціальні операції, особливо про операції «морських котиків»). Він зробив ще більше – зателефонував y офіс навчальної програми ВМС у Монтереї, у штаті Каліфорнія, і фактично наказав прийняти мене на навчання у 71/72 навчальному році, і мені це дозволили.
Я пішов і купив Фольксваген Кемпер – один з тих фургонів з модульним складаним дахом із тканини. Потім я прикріпив фаркоп до нашого пошарпаного Рено. Ми зібрали речі, попрощалися з усіма, всадовили дітей у фургон і вирушили у Каліфорнію. Це було у травні 1971 року, ми були точнісінько, як сім’я циган.
Ми провели шістнадцять чудових місяців у Монтереї, де я, нарешті, закінчив коледж і отримав диплом бакалавра в галузі міжнародних відносин. У години, вільні від навчання, боулінгу, занять спортивними стрибками, кемпінгу в горах Каліфорнії та катання верхи на коні, якого я купив для дітей, я намагався пробиватися. Я приєднався до Американської молодіжної торгівельної палати. Я став працювати в організації Cub Scout. (Мої скаути-новачки стали, напевно, єдиними з Cub Scout, кому коли-небудь доводилося полювати на жаб, вбивати їх, знімати з них шкіру і їсти їхні свіжі лапки під час нічних прогулянок. Деяких татусів нудило, але з дітьми все було гаразд.)
Я регулярно виступав з промовами на публічних майданчиках, говорячи про спеціальні операції ВМС у громадських організаціях, церквах та школах. Мене включили до списку видатних молодих людей Америки у 1972 році. І я можу особисто засвідчити, якщо вам дійсно захочеться пробитися, ви це зробите. Мене призначили капітан-лейтенантом у 1972 році – на два роки раніше.
Під час останніх шести місяців навчання у коледжі, я проводив три дні на тиждень, слухаючи курс в’єтнамської мови в армійській школі іноземних мов. Ходили чутки, що мене збираються відрядити назад до В’єтнаму як головного радника не азіата для «морських котиків» Південного В’єтнаму. Але останньої хвилини роботу було скасовано через в’єтнамізацію війни.
Замість цього мені зателефонували з офісу адмірала у Вашингтоні.
– Капітан-лейтенант Марцінко?
– Слухаю.
– Будь ласка, звітуйте у найближчий зручний для вас час для проходження навчання.
– Навчання?
– У школі військової розвідки. Ви – кандидат на посаду головного американського військово-морського аташе у Камбоджі. Посада ваша після того, як ви отримаєте необхідну розвідувальну та мовну кваліфікацію.

ГЛАВА ЧОТИРНАДЦЯТА

Я перевіз Кеті-Енн і дітей назад до Вірджинія-Біч, де придбав новий будинок, вирішив питання, пов’язані із облаштуванням сім’ї та школою, а потім подався на північ, щоб розпочати восьмимісячний курс навчання в шпигунській школі у Вашингтоні. Усі аташе – як ті, що працюють у союзних, так і ті, що працюють у ворожих країнах – мають пройти навчання на шпигунів. Різниця полягає в тому, що шпигування за нашими союзниками здійснюється більш витончено, ніж шпигування за нашими супротивниками. На відміну від офіцерів розвідки ЦРУ, які таємно працюють під дипломатичним прикриттям, у всьому світі існує цілковите розуміння того, що військові аташе, перш за все, є збирачами розвідувальної інформації, доповідаючи про все побачене керівництву.
Отже, ми з колегами вивчали шляхетне мистецтво шпіонажу. Нас навчали таких базових речей, як правильне експонування фотографії та власноручне проявлення плівки.
Ми вчилися бути «ходячими дихотоміями» – привітно вітатися однією рукою, тримаючи ножа в іншій – підтримуючи сердечні стосунки з усіма. Дійсно, інструктори приділяли багато уваги тому, щоб навчити нас поводитися в світських ситуаціях. Нас муштрували як споювати інших, водночас залишаючись тверезими. Ми вивчали як слід робити таємні записки (їх слід було писати огризком олівця на маленькому шматку паперу, захованому в кишені штанів. Я завжди вважав, що це якось дико – нібито ти чухаєш свої яйця). Нас інструктували як обережно і легко витягувати інформацію з наших колег-аташе. Ми були ознайомлені із підпільними радощами поширення дезінформації.
Я пройшов прискорений курс з ELINT – електронного зібрання розвідданих – щоб знати, які саме типи антен мені слід вишукувати в польових умовах. Я вивчав тлумачення фото і дізнався, як визначати, що перевозять кораблі по тому, які контейнери знаходяться на борту.
І, звісно, нас навчали мистецтва написання «мемконів». «Мемкони» є зброєю з дипломатичного арсеналу. Цей термін є акронімом слів MEMorandum of CONversation – замітки щодо розмови. І якщо ти будь-коли розмовляв з дипломатом чи шпигуном в офіційній ситуації, твої слова, ймовірно, були перенесені на папір і покладені кудись в спеціальну папку.
Щоб відточити наші новонабуті таланти, ми залучалися до нескінченної низки вправ, намагаючись витягнути інформацію один з одного, влаштовуючи вечірки у флотському клубі «Анакостія», щоб побачити, хто з нас залишатиметься найтверезішим, їздячи по Вірджинії, щоб робити таємні знімки заміських помість.
Після шпигунської школи я закінчив шестимісячний курс французької мови за сімнадцять тижнів, довів до ладу свої побутові справи, реквізував цілу гору спорядження у Другого загону «морських котиків», яку я відправив у Пномпень, і сам відбув на таємничий Схід.
У мене не було жодних вагань щодо того, чи варто залишати Кеті-Енн і дітей одних. Перш за все, це мало бути небезпечне завдання.
Пномпень був зоною воєнних дій, а отже, Військово-морські сили не мали наміру дозволяти членам сім’ї супроводжувати будь-кого, хто отримував там призначення. По-друге, я виконував роль домашнього тата і чоловіка протягом останніх чотирьох років, до того ж, достатньо вдало. Тепер була черга Кеті-Енн стати главою сім’ї і відпустити мене робити мою роботу.
У нас весь час була традиційна сім’я, в якій я «на повну ставку» працював військово-морським офіцером, а Кеті-Енн, своєю чергою, виконувала обов’язки матері та домогосподині. Такий розподіл ролей їй підходив – взагалі-то, це вона наполягла на ньому – і він мені теж підходив.
Ми вибрали одні довгі вихідні перед моїм від’їздом і вибралися в похід у Західну Вірджинію. Це були ідеальні вихідні: чисте небо, прохолодні вечори і такі прекрасні заходи сонця, які можна побачити в рекламних роликах Кодака. Я приготував гамбургери і хот-доги, ми їли печені боби і капустяний салат і сиділи ззовні нашого намету біля догораючого вогнища, вишукуючи на нічному небі падаючі зірки. Пізніше, діти залізли в свої спальні мішки і заснули. Ми з Кеті сиділи під відкритим небом, насолоджуючись пивом на ніч.
Я показав рукою на сплячих дітей.
– Я буду скучити за ними.
– Їм теж тебе бракуватиме. Вони тільки почали взнавати тебе краще, а зараз ти знову йдеш.
– Що я можу сказати – сумування за дітьми є частиною стилю життя «морського котика».
– Іноді, Діку, те, що ти – «морський котик», починає капати на мозок усім нам.
– Це те хто я є, Кеті, те, що я роблю.
Я мав тільки одну пересторогу перед відрядженням до Камбоджі: це призначення на один-два роки усуне мене з бюрократичної драбини яка веде до командної посади. Перед тим, як покинути штат COMPHIBTRALANT, один адмірал на ім’я Мур, який очолював Командування підтримки десантних операцій Атлантичного флоту США, яке знаходилося в Норфолку та був однією з ланок звітування COMPHIBTRALANT, подав прекрасний рапорт щодо мене. «Лейтенант Марцінко є одним із найбільш багатообіцяючих молодих офіцерів з тих, яких я знаю, і володіє значним потенціалом для успішної військово-морської кар’єри, – написав він. – З метою його подальшого розвитку рекомендується розглянути його кандидатуру на посаду командира спецпідрозділу «морських котиків» після проходження ним післядипломного навчання в Монтереї. Він рекомендується для пришвидшеного просування по службі».
Командувати спецпідрозділом «морських котиків»? Ідея мені подобалася.
Відверто кажучи, я ніколи не розглядав варіанту стати командиром спецпідрозділу «морських котиків» – чи будь-якого іншого спецпідрозділу. Для цієї роботи підходили випускники Академії чи офіцери-резервісти ВМС, які процвітали завдяки документообігу. Це була робота для старших мужиків, не для таких молодих вояків, як я. Крім того, глибоко в душі, я й досі залишався відчайдухом, хлопцем, який добровільно пішов з випускних класів школи і записався у ВМС, оскільки це був один із шляхів покинути безперспективне животіння в Нью-Брансвіку.
Однак після В’єтнаму, де моя шкура була видублена такими адміралами, як Піт чи Снайдер, я почав розглядати варіанти, про які не думав ніколи раніше. Доконаним фактом було те, що я присвячу своє життя ВМС. Однак зараз, коли я отримав нове призначення, а диплом випускника коледжу висів на моїй стіні, я мав всі шанси почати свій шлях по командирській піраміді. Ця перспектива дуже мені подобалася.
Проблема була в тому, що люди, з якими мені доводилося конкурувати, провели більше часу в очікуванні на свій щасливий квиток, ніж я. Я й далі був дуже молодим капітан-лейтенантом. Мені жодного дня не довелося провести ні в Першому, ні в Другому Управлінні спеціальних операцій, я не отримував завдань з організації регати «морських котиків» у Коронадо чи олімпійської команди ВМС з бобслею. Що більш важливо, відрядження до Пномпеня унеможливлювало отримати надважливе призначення на посаду старшого помічника командира.
Старші помічники командира – (XOs –Executive officers) на флотському сленґу – експедитори підрозділів, кадровики і планувальники. Вам потрібно три човни о 14:25? Поговоріть зі старшим помічником командира. Треба вісім добровольців для якогось нікчемного завдання? Поговоріть зі старшим помічником командира. Командуючий свердлить вам нову дірку в заду і ви хочете, щоб він від вас відчепився? Поговоріть зі старшим помічником командира. Старший помічник командира вивчає хід думок командувача, а потім передбачає, що йому може знадобитися, і робить це ще до того, як той вирішить щось робити. Вони також є дорадчими органами для головного офіцера – це єдина людина, з якою командир може поговорити і навіть отримати чесний і прямий відгук. Хороші старші помічники командира можуть створити згуртований підрозділ. Не дуже хороші можуть створити проблеми.
Однак, мені не дано було стати ні тим, ні іншим. Я прибув до Пномпеня у вересні 1973 року, радий відчути гостре повітря Азії. Місто було неймовірною сумішшю третього світу та французького колоніалізму. Я опустив вікна посольської машини, яка забрала мене з аеропорту і глибоко вдихнув.
Водій-камбоджієць повернув голову і подивився на мене допитливим поглядом.
– Vous etes officier de marine? – Ви морський офіцер?
– D’accord, – відповів я, – саме так.
Я показав на відзнаку Бадвайзер в мене на грудях, «Je suis un phoque – Я «морський котик». Я подивився у вікно. Я міг бачити річку з її поромами та плавучими ресторанами. Трохи оддалік знаходився Срібний Палац. На запорошених вулицях було повно красивих, смаглявих доброзичливих людей. «Oui, je suis un officier phoque», – повторив я. І голосно розсміявся: «І я не можу дочекатися, щоб зустрітися з морськими кішками».
Все виявилося краще, ніж гадалося. Замість барачної кімнати чи гуртожитку мені було надано в користування двоповерховий дім з садом у чверть акра, заповненим тропічними квітами і сотнями орхідей. В будинку були великі кімнати з вибіленими стінами – ідеальний антураж для розваг. У будівлі мешкав слуга – Сотан і водій – Пак Бан, і протягом місяця з моменту мого заселення там з’явилася ціла юрба племінниць і племінників та інших родичів, що довело чисельність моєї прислуги до півдюжини. Яка, в біса, різниця – кількість не має значення. Я дав Сотану пачку грошей і наказав належно одягнути їх всіх. Я одягнув дівчат в чорні саронги, а хлопців у чорні брюки і білі сорочки. Як гуру, я додав білі флотські жилети, на яких я розмістив позолочену емблему «морських котиків» Бадвайзер (орел, пістолет, якір і тризубець, яку було щойно затверджено як офіційну емблему «морських котиків»).
Я був у ділі. Чи, принаймні, я так думав.
Я відвідав з візитом ввічливості Комодора Вонга Саренди, командира спецоперацій (КМО) камбоджійських ВМФ, і був приголомшений реальністю. Перш за все, моя французька мова була практично непотрібною. Камбоджійці розмовляли власним діалектом французької мови, так само як гаїтянці розмовляють власним. Тому, хоч я й квакав французькою, як міг, але в основному мені довелося говорити англійською. По-друге, цей КМО був дуже стриманим, навіть холодним по відношенню до мене.
Трохи пізніше того ж дня в посольстві я зрозумів, у чому справа. Офіцер, якого я замінив, був повним командором – «capitaine de fregate». А я був всього лише «capitaine de corvette» – командор-лейтенантом.
З точки зору КМО, США не потурбувалися надіслати йому кращого з кращих, і він сприйняв моє призначення як дипломатичний ляпас. Пішов він. Він ще не знав, хто такі «морські котики».
Посольство розташовувалося у великій білій будівлі, за один квартал від річки. Воно було оточене кованою залізною огорожею, увінчаною колючим дротом: «Легка ціль для червоних кхмерів», – подумав я, коли ми заїжджали у ворота.
Посла на місці не виявилося, отож я відмітився у заступника керівника місії, скорочено DCM – Тома Ендерса. Ендерс, який був протеже Генрі Кіссінджера, був вражаючою постаттю. Зростом під два метри, з довгим сивуватим волоссям зачесаним на вуха, і окулярами із скельцями товщиною з пляшку «Кока-коли». Виходець із заможної коннектикутської сім’ї та випускник Єльського університету, цей чоловік мав такий вигляд, ніби був народжений для того, щоб носити костюми в тонку смужечку.
Він окинув мене поглядом і аристократичним басом коротко роз’яснив ситуацію. Перше: комуністичні сили червоних кхмерів в основному контролювали сільську місцевість, що означало, що все постачання, яке отримує уряд – від куль до рису і мила – доставлялося річковим шляхом. Друге: мій попередник був непоганим, але мало що зробив для виправлення ситуації. Третє: ситуація була простою – кхмерський флот був здебільшого неефективним у протидії атакам червоних кхмерів на конвої постачання, які йшли річкою з Південно-Китайського моря. Четверте: терористичні атаки в самому Пномпені зросли вдвічі протягом останніх шести місяців, що не надто сприяло моральному духу та громадському спокою.
– Щось ще?
– Звісно, командоре, залагодьте це.
Так, бля, точно, сер. Так я і думав, але прикусив язика.
– Ми дамо цьому лад, сер.
В загалі-то, мені подобався Ендерс. Він не був постійно вичікуючим, вічно щось нотуючим, слабовольним «диплозавром» із Державного департаменту, який прогинався від найменшої загрози. Ендерс ніколи не уникав бою. Він усвідомлював необхідність таємних диверсійних операцій і нетрадиційної війни. Він весь час продовжував тиснути на камбоджійців, намагаючись змусити їх до рішучого удару проти червоних кхмерів.
Виправити це? О’кей. Я дуже швидко розробив розпорядок дня. Прокидався ще перед п’ятою ранку, їхав до штабу Військово-морських сил Камбоджі, де отримував зведення розвідданих стосовно операцій, які проводилися попереднього дня і план-прогноз поточних операцій. Потім о пів на восьму я йшов до посольства, пив там каву і доповідав Ендерсу новини. Тоді я повертався додому, присвячував годину фізичним вправам, прибирав і повертався у штаб. Я залишався там до кінця дня, спостерігаючи і слухаючи, або ж брав участь у патрулюванні річки. Надвечір я повертався на свою віллу, вечеряв і годинку дрімав, далі знову повертався в штаб-квартиру приблизно о 22:00, щоб стежити за проведенням нічних операцій. Якщо камбоджійці в ту ніч проводили якусь операцію – а таке було майже щоночі, – я їздив з командою на місце проведення, щоб побачити, як вони все робили. З третьої до четвертої ночі я дрімав вдома, далі прокидався, перевдягався і їхав назад у кхмерський штаб, щоб бути на місці о п’ятій ранку. Загалом, я провів у Пномпені 396 днів.
Протягом 291 з них я брав участь у військових діях.
Попри не найкращий початок роботи з КМО, мені вдалося налагодити стосунки з оперативним командуючим, енергійним кхмерським офіцером на ім’я Кім Сіманх, який добре розмовляв англійською і дозволяв мені користуватися своїм офісом.
Навіть КМО – лише так усі зверталися до Комодора Вонга Саренди – після спостереження за тим, як я приходив і як ішов протягом майже трьох тижнів, несподівано вирішив, що так, врешті-решт він може розмовляти англійською. Він прийшов до мене одного дня, обійняв мене, і з того часу все те, що я просив у камбоджійців, я отримував.
Я й сам став кхмером-помічником: я почав їздити на військових катерах, які супроводжували конвої, показуючи молодшим кхмерським офіцерам – я називав їх МіНКами, (абревіатура з французьких слів «Marine Nationale Khmer») – Кхмерський Національний Флот, як слід діяти проти ворожих засідок.
Однієї ночі я послав два катери вниз рікою для зачистки засідки червоних кхмерів, яка розташувалася двадцять п’ять миль на південь від Пномпеня, і поїхав разом із ними. Вони атакували невелике десантне судно, приблизно по центру вузького каналу річки Меконг.
Десантний катер отримав влучення у моторний відсік. Однак, затонув він лише частково, оскільки його внутрішні відсіки, які називалися «батардо», були заповнені повітрям. Отже ніс стирчав на чотири-п’ять футів над поверхнею ріки, і тепер кораблям, які пропливали в цьому місці, було необхідно сповільнювати свій хід і вони ставали чудовими мішенями для обстрілу для поганих хлопців, які засіли на берегах менше ніж за сто ярдів звідси. Очевидно, нам треба було підірвати човен.
Я пояснив Кіму Сіманхy, як це робиться. Я прив’яжу шнур вздовж лінії кіля судна, до якого я прикріплю пару зарядів вибухівки. Коли я підірву обидва заряди одночасно, вони створять ефект, який Фрогмен називав «бульбашковим зарядом», який підніме все судно на кілька футів з дна ріки. У судні під тиском власної ваги утвориться тріщина, і воно опуститься на замулене дно. Тріщина в судні, своєю чергою, випустить все повітря, законсервоване у відсіках-«батардо», і воно гарно опуститься на дно в двох чи трьох частинах. Я сказав йому, що це був ідеальний приклад операції з підводної підривної роботи – чудова нагода для навчання офіцерів МіНКів та їхніх людей.
Я провів кілька годин на Віллі Марцінко, доводячи до ладу своє спорядження. Я обрізав гноти до потрібної довжини, зв’язав два вибухових шнури разом і закоротив вибухові капсули. Після цього я підготував два спалахувача, обмотавши їх презервативами і зав’язавши їх кінці, щоб туди не потрапила вода. Це був старий трюк Фрогмена. Мені був потрібен тільки один спалахувач на обидва заряди, але Ев Барет вчив мене завжди закорочувати їх по двоє.
– Ти дурнуватий курвин син і курвин онук, – гарчав він любовно на мене. – І що ти, курва, будеш, курва, робити, коли ти будеш, курва, сидіти п’ятдесят, курва, футів під водою і єдиний, курва, запальник, який ти, курва, взяв із собою, не буде, курва, працювати? Ну, відповідай, ти, дерев’яно-членний срано-розумний без’яйцевий сфінктеро-губний довбаний розумнику, Марцінку.
Єдиною правильною відповіддю звичайно, було:
– Так точно, командир, я використаю два запальника, саме так, як ви люб’язно пропонуєте мені зробити.
Першорядний домашній хлопчик Сотан скептично дивився на те, як я одягав презервативи на запальники.
– Ви збираєтеся сьогодні займатися трах-трах, містере Діку? – запитав він.
– Bien sûr – ще б пак. Я хочу задати жару червоним кхмерам.
Я сказав, оглядаючи своє рукоділля:
– Задати їм доброго жару.
Сотан скривив обличчя.
– Мені це здається тільки пустою тратою хорошої резинки.
Був саме кінець сезону мусонів – листопад – і ночі були настільки вологими, що ти ставав мокрим одразу ж після того, як опинявся на вулиці. Річка була повноводною. Ми залишили доки, і двигуни моделі «Джакузі», які були встановлені на катерах, загарчали, коли кхмерські начальники обережно спрямували їх до центру течії.
Зі мною був один кхмерський капітан-лейтенант, двоє лейтенантів та дванадцять рядових. Для мене було важливим навчити кхмерських офіцерів, як вести своїх людей у бій. У Камбоджі це було проблемою: офіцери воліли залишатися осторонь, віддаючи всю брудну роботу, пов’язану з бойовими діями, на відкуп солдатам. Виграти війну таким чином було неможливо. Я намагався, трохи безтурботно, вмовити їх: «Чому», – постійно запитував їх я, – ви дозволяєте рядовим отримувати все задоволення?»
Ми не пройшли й п’яти миль на південь від столиці, коли нас почали обстрілювати. Першою реакцією офіцерів було віддати наказ на повернення назад у місто. Я скасував ці накази, запустив сигнальну ракету в сторону, звідки йшла стрільба, схопив 50-міліметровий кулемет, який знаходився на катері, та обстріляв берегову лінію.
– Бачиш? – я повернувся до старшого з МіНКів. – Тепер твоя черга! – Капітан-лейтенант кивнув у відповідь, взявся за кулемет і випустив з нього довгу чергу. Ворожий обстріл припинився. Я поплескав його по плечу.
За годину ми під’їхали до місця засідки з півночі. В джунглях все було тихо – цієї ночі червоних кхмерів не було. Принаймні, поки що. Рульовий катера помітив щось у воді майже за сто ярдів на північ від нас. Я націлив туди прожектор: тупий сірий ніс десантного судна стирчав над водою.
– Давай підберемося ближче.
Ми зупинилися поруч. Я вислизнув з мого зеленого камуфляжу і одягнув надувний жилет, балон з киснем і акваланг, ласти, вантажі і підводний ліхтар з довгим шнуром.
– Хлопці, ви залишаєтеся тут.
Я одягнув свій обладунок, повісив ліхтар і пару зарядів Мк-135 собі на шию, спиною перехилився за борт і опинився у воді. Течія була сильнішою, ніж я очікував, а сорок з чимось фунтів вибухівки, які були на мені, не надто допомагали боротися з нею. Я підплив до затонулого судна, обв’язав мотузку навколо носа судна, занурився під воду і поплив уздовж борту судна. Поки я тримався однією рукою за корпус судна, а другою тягнувся за прожектором, мені прийшло в голову, що червоні кхмери могли встановити міни-пастки всередині судна. Тобі кінець, Демо.
Вода була темною – повною мулу, нанесеного мусонами, тому я мав великі труднощі з тим, щоб хоч щось розгледіти. Я плив вздовж планширу судна, доки не досягнув замуленого дна ріки, потім обплив судно. В місці, де корма увійшла в мул, я прив’язав мотузку, а потім закріпив заряди на відстані десять футів один від одного. Тоді я піднявся на поверхню і помахав у сторону катера, який знаходився за п’ятдесят футів від мене. Я витягнув з рота мундштук акваланга.
– Киньте мені мотузку.
Я заліз назад у патрульний човен і пояснив, що я зробив.
– Зараз ми підірвемо цю паскуду.
Це було просто: я попливу назад, прикріплю водонепроникний таймер, заведу його, повернуся назад на човен, і ми подивимося, як буде знищено цей десантний катер. Все просто по Фрогману.
За винятком: під час мого другого занурення неприємності чекали на мене. Спочатку я порізав руку, коли занурювався під кіль LCM. Нічого смертельного, але мені доведеться накласти кілька швів. Потім я виявив, що один із зарядів вибухівки відкріпився, і в мене пішло 5 хвилин на те, щоб навпомацки знайти його. Потім я знову порізався, коли прикріплював його до корпусу. Завдання ставало більш складним, ніж я того бажав. Нарешті все було змонтовано. Я ще раз перевірив вибухівку. Я ще раз перевірив детонатори. Я ще раз перевірив все. Тоді я смикнув ініціатор на запальнику. Нічого не сталося. Я вийняв інший запальник та смикнув його. Цей працював відмінно. Дякую тобі, Еве Барете.
Врешті-решт я винирнув, моя маска обережно висувалася із води близько до носа LCM, використовуючи ліхтарик як маяк для того, щоб патрульні човни побачили мене. Я встановив таймер на запальниках на 10 хвилин.
Куля відскочила від металу за шість дюймів від моєї голови.
Прокляті червоні кхмери з’явилися. Я виплив на іншій стороні уламків і почав придивлятися, шукаючи мої човни. Їх ніде не було видно. Вони вчинили, як мудаки, i я поклявся, що вб’ю командуючого лейтенанта МіНКiв, якщо він колись потрапить у мої руки. Потім почався шквал дзинь-дзенів, кулі плюхалися у воду навколо мене. Я знову пірнув у темряву.
Це було весело. У двадцяти п’яти фyтах піді мною було сорок фунтів вибухівки С-3, котра вибухне за, ох, сім хвилин.
Кулеметники червоних кхмерів обстрілювали мене тепер з обох берегів, а мій проклятий патрульний човен накивав п’ятами.
Здавалося пройшла вічність, коли я почув гуркіт двигунів «Джакузі» на поверхні. Тоді я випірнув, наче корок, замахав на них ліхтарем і, незважаючи на стрілянину, поплив, наче кажан з пекла.
Я схопився за буксирувальні канати, витягнув себе нагору та перекотився через планшир.
– Вали звідси – вона зараз вибухне!
Я думаю, що ми були на відстані менше ніж двісті ярдів, коли заряди вибухнули. Водяний гейзер змочив патрульні катери, а ударна хвиля підняла мій човен у повітря.
Кім Сіманх був у кхмерській штаб-квартирі, коли я повернувся. Він звернув увагу на мій закривавлений та задрипаний камуфляж і суворий лик.
Він скоса глянув на мене.
– Поганий день в офісі, командор-лейтенант?
Протягом двох днів я тримався подалі від катерів. З мене було досить пригод. Найбільшою допомогою КМО від мене було створення підрозділу камбоджійського морського десанту – хоча камбоджійці їх називали морською піхотою. Підрозділ в 2000 осіб, котрий використовував 105-мм гаубиці, розташовані вздовж ріки Меконг для захисту конвоїв та нападу на червоних кхмерів. Я розповів Кіму Сіманхy та КМО про два мої тури в дельту річки Меконг; пояснив, як я би зненацька вдарив по в’єтконгівцях зверху на дамбі і як ця тактика могла б спрацювати також для них.
Кім Сіманх вирішив спробувати. І морські піхотинці, як я і сподівався, зменшили частоту та інтенсивність засідок на червоних кхмерів. Том Ендерс був щасливий. А я відчував, що дійсно заробляю свої гроші.
Життя, я мав би додати, не було наповнене лише тяжкою працею. Я також розважався. Я керував декількома засідками, і це знову розвеселило мою кров. Я також полюбив босоногий серфінг. Річка Меконг широка, тепла та повільна на південь від Пномпеня, i я полюбляв стрибати в річку з буксировочним канатом патрульного катеру в руці та займатись босоногим серфінгом.
Якби я про це подумав, я попросив би когось із Другого загону «морських котиків» прислати мені водні лижі. Але я користувався тим, шо мав: власними двома ногами. Під час однієї з моїх поїздок, приблизно 15 миль на південь від міста, мій патрульний катер попав під обстріл і сповільнився, щоб підібрати мене.
Я замахав на них, закричав на пілота, щоб той вдавив педаль газу у підлогу.
– Імбіцили – foutez le camp d’ici! – забирайтесь до чорта звідси!
Потім я перевернувся на живіт, і вони протягнули мене вверх по річці. Чорт! Набагато безпечніше швидко просерфувати через засідку, ніж бути повільною мішенню для ворогів.
Моє суспільне життя було таким же активним, як і професійне. Жінки були у надлишку. Вони були місцевими МКШ (Маленькі Коричневошкірі Шльондри), яких приводив мій перший помічник по господарству Сотан. Була британська медсестра, котра тинялася у моїй оселі протягом декількох днів поспіль, та молода секретарка з посольства Франції, якa вважалa, що я досить гарний phoque як на американця.
Я обідав двічі-тричі на тиждень з КМО та його помічником на ім’я – присягаю – Су Шеф. Наші розмови легко переходили з французької на англійську та на примітивний кхмер, поки ми їли курку з лимонним сорго та пили коньяк «Хенесі». Я влаштовував коктейль-вечірки принаймні раз на тиждень, святкові вечері двічі на місяць, спілкуючись та обмінюючись інформацією з аташе інших посольств, в найкращих традиціях школи шпигунів.
Моїм улюбленим противником був радянський військово-морський аташе, Васілій. Ми перехиляли чарочки – я з своїм джином, він з своєю горілкою – та брехали один одному.
– Скільки в тебе дітей, Марцінку?
– Сім. Всі хлопці. А в тебе?
– Нема. Я холостяк!
Чорта з два! Ходили чутки про дружину та трьох дітей у Москві. Він також, напевно, знав мою історію. Але ми сиділи, ми пили, ми брехали один одному та розважались за рахунок платників податків.
Найбільш неприємним у моєму становищі була необхідність бути присутнім на кхмерських похоронах. Факт залишався фактом – камбоджійці втрачали досить багато людей. Жертви були причиною деяких етичних дилем для мене як офіційного представника уряду Сполучених Штатів. Справа в тому, що я знав про те, що КМО крав частину товарів з американської військової допомоги та брав відкати з кожного гуманітарного конвою, який він охороняв. Якби я був правильним аташе я, звичайно, мав би повідомити про його дії. Але правда полягала у тому, що вони йшли на це для того, щоб піклуватись про своїх людей. На відміну від американських збройних сил, камбоджійські не мали жодного страхування на випадок смерті. Якщо ховали моряка, то його родину виключали з платіжної відомості. КМО та Су Шеф забезпечували родини загиблих з цього ресурсу. Я вважав те, чим вони займались, надзвичайно корисним для підтримки морального духу серед воїнів, тому я тримав свій рот на замку.
Через шість місяців після мого приїзду, Су Шеф та Кім Сіманх вирішили серйозно поприколюватись наді мною. Я вже був трохи знайомий з тонкими кхмерськими трюками та щедро відплачував їм тією ж монетою. Я був ветераном з мистецтва парити мозок в’єтнамцям. Але вони досі продовжували грати в свої ігри.
Наприклад, під час поїдання черепах. Відповідно до камбоджійської традиції, якщо тобі передали черепаху головою до тебе – то ти імпотент.
Коли я про це дізнався, то взявши собі порцію, перевертав тарілку, ввічливо посміхався та передавав страву назад Кіму Сіманху так само, головою вперед.
– Phoc мене? Ні, хлопці!
– Domah’nhieu. Phoc вас.
CNO ревів від реготу, коли я це робив.
– Бачиш, – казав він своїм помічникам – tu as completement oublie que nos ami le capitaine de corvette petit Richard, le grand phoque americain, a barbouille le camouflage sur les visages des enfants vietnamiens – ти забуваєш, що наш старий приятель маленький Річард – «морський котик» мав звичку розмазувати камуфляж по обличчях в’єтнамських дітей.
Тепер все мало стати набагато серйозніше. Ми запхались у старий службовий форд Фаткон, яким користувався Су Шеф, та поїхали до оселі Кіма Сіманха. Приблизно три дюжини старших офіцерів морських сил чекали на нас там.
– Bienvenu, Richard, – сказав Кім Сіманх. Він вказав мені на місце за столом. – Вітаю тебе на святі кобри.
Я посміхнувся йому.
– Ти маленький, слизький коричневошкірий сучий син!
– Щиро дякую, ти язичник, хутрова мавпа, вилизуючa промежину.
Я зареготав. Чоловік дійсно вчився розмовляти мовою «морських котиків».
Коли було закінчено з люб’язностями, ми розпочали обід зеленим салатом. Салат було дещо важко прожувати тому, що в ньому зустрічались шматочки шкіри кобри. Я доїв та поклав на стіл мої палички для їжі.
– Добре!
– Я радий, що тобі сподобалось – сказав Кім Сіманх і подзвонив у дзвоник прислузі.
Наступним був кебаб з м’яса кобри, котрий не дуже відрізнявся від м’яса гримучої змії. Я з’їв дві порції.
– Тобі дійсно подобається кобра, – сказав Кім Сіманх.
– Саме тому «морських котиків» називають поїдачами змій, – сказав я.
Він загадково посміхнувся і запропонував наступну страву.
Принесли яйця кобри. Вони були дещо з душком, але в жодному випадку не гірші, ніж китайські тисячолітні яйця або корейські мариновані яйця.
Що могло б бути наступним?
Принесли два підноси з чарками. В одній чарці був коньяк. Інша містила в собі непрозору темну рідину.
– І це буде.... ? – я запитав мого ввічливого господаря.
– Ах, – сказав Кім Сіманх – Le sang du cobra – кров кобри. Він підняв свою чарку.
– Ваше здоров’я.
Я підняв свою:
– І Ваше!
Ми випили. Спочатку кров, потім коньяк. Я ніколи не коштував такого смачного коньяку.
Су Шеф не міг себе стримати.
– А зараз десерт.
Він фактично підстрибував у своєму кріслі.
Десерт? Мені подобалась ця ідея. В моїй оселі, коли я замовляв «десерт», мій перший помічник по господарству на ім’я Сотан зазвичай приводив МКШ, і я їв мій «десерт» у ліжку.
У кімнаті запанувала тиша. Я здогадався, що МКШ мені сьогодні не світить. Натомість п’ять офіціантів принесли підноси зі старомодними склянками. В кожній був коньяк і ще щось, що нагадувало маленького маринованого восьминога.
– Qu’est–ce que c’est que ca? – Що це, в біса, таке?
Кім Сіманх злодійськи примружив очі.
– Це, мій друже, le venin – отрута кобри. Отруйна залоза.
Це було насправді мерзотно, і дійсно по-диявольськи. Темний, багнистий та огидний oтруйний міхур лежав на дні склянки. Це не були яйця хряка. Я не люблю яйця хряка, але я з радістю заковтнув би зо п’ять дюжин замість однієї з цих маленьких коштовностей.
Кім Сіманх ухмильнувся і підняв свою склянку.
– Ваше здоров’я.
– І Ваше!
Я проковтнув міхур та коньяк, не розжовуючи і не смакуючи. Неймовірно, але мені вдалося проковтнути його цілим, aле я відчув коли він почав діяти. Менше ніж за 3 секунди на моїх передпліччях виступили велетенські горошини поту. Потім з усього мого тіла – грудей, ніг, спини – піт почав литися градом, швидко промочуючи уніформу. Кімната втратила кольори і почала перетворюватись на чорно-білу. Перед очима залітали мошки. Це було подібно до віражу в 9g у бойовому літаку. Мені здавалось, що впродовж декількох хвилин я усіма силами намагався не зомліти, але насправді минуло лише тридцять секунд.
Так само раптово, як це почалося, все припинилось. Я більше не пітнів: я відчував дивовижну свіжість та розслабленість у своєму тілі. Мій зір повернувся до норми.
Я витер очі, склав долоні перед собою та, повернувшись до Кіма Сіманхa, виконав традиційний камбоджійський жест смиренної вдячності.
– Будь ласка, пане, налийте ще трохи.
Камбоджійські морські сили досить мала організація, тому чутки про мою маленьку кобрячу вечерю розійшлися досить швидко. Мої досягнення викликали повагу до менe всюди, де я був. Але це також поклало початок дурній традиції серед командирів кхмерів, кожен з яких намагався приготувати для мене дивну маленьку закуску, яку я б не відмовився скуштувати.
Щоб я відмовився від їжі? Зі мною такого не траплялось. Тушковані курячі дзьобики? Їв їх. Крокодилячі хвости? Їв їх смаженими, печеними, пареними і засоленими. Риб’ячі очі? Їв їх повними казанками. Собака? Коли я від’їжджав з Пномпеню, я міг би написати камбоджійську кулінарну книгу, яка б називалась «50 способів приготування вашого песика». Я полюбляв моїх тарганів смаженими, моїх личинок пасерованими, а моїх хробаків у соусі чилі та з часником. Один ініціативний офіцер морської піхоти пригостив мене сирими мізками мавпи, що були вирізані з ще живої тварини. Я з’їв їх також. Тим не менше, насправді, впродовж наступних шести місяців були часи, коли я пригадував про кобрячу гостину – отруту та все інше – з теплою ностальгією.
Ще в Камбоджі я вперше зіткнувся з гостюючими законодавцями. Цей досвід відкрив мені очі на багато речей. Ми приймали солідну кількість КОДЕЛ в Пномпень впродовж мого відрядження. КОДЕЛ це бюрократичне скорочення від Конгресова Делегація. Нібито ці подорожі, які спонсоруються різноманітними комітетами Палати Представників та Сенату, підкомітетами та робочими групами, існують для дослідження фактів, котрі допомагають нашим законно обраним слугам народу приймати виважені рішення під час голосування про майбутнє країни. Проте, більшість з конгресменів та сенаторів, що входили до складу КОДЕЛ, з якими мені довелось зустрічатись, хотіли лише ходити за покупками або трахатись. Або ж одне і друге.
Спочатку я був ображений – обурений тим, що вони не хочуть нічого дізнатись про Камбоджу або про те, чи дійсно камбоджійська армія є готовою до виконання бойових завдань. Але співробітники посольства швидко ввели мене в курс справи. Існують легіони страшних історій про те, як безсоромно члени КОДЕЛ поводять себе за кордоном. Секретарі посольств розповідали історії про те, як конгресмени залицялися до них, або ще гірше – ґвалтували без будь-яких наслідків.
Політичні офіцери та консули також розповідали свої історії про те, як доводилось витягати того чи іншого конгресмена або сенатора із в’язниці десь у Гонконгу, Каракасі чи Варшаві.
Таким чином, коли я зрозумів, що ці службові відрядження насправді були не відрядженнями, а відпустками за рахунок платників податків, я більше не задавався питанням, як я можу допомогти законодавцям моєї країни або як вони можуть допомогти мені. Я просто писав звіт на три сторінки щодо стану Камбоджійського військa, впихував його кожному екзальтованому представнику i сенатору і казав їм прочитати його в літаку на шляху додому.
Такий підхід надавав їм багато вільного часу для занять дійсно цікавими для них речами: візитами до кращих магазинів золота, покупками неймовірних та дешевих художніх відтисків та контрабанди різьбленого каменю або статуеток античного Будди додому літаком повітряних сил. Найбільш частим питанням представників КОДЕЛу було: де конгресмен може отримати найкращий мінет або неймовірний трах-трах. Моя дипломатична відповідь була завжди однакова: «Там, де вам заманеться, Конгресмене».
Я надавав їм у використання власний автомобіль, i Пак Бан возив їх довкола, щоб вони могли накупити коштовностей та натрахатись. Я ж повертався назад до роботи.
Генрі Кіссінджер, який в той час був радником з питань національної безпеки, дуже часто телефонував до посольства. Іноді Том Ендерс запрошував мене в міхур – супербезпечнy кімнатy в кімнаті, де ми отримували найсекретнішу інформацію та проводили таємні розмови, – послухати, як Кіссінджер бубнить Тевтонські балади про хід і розвиток подій в Південно-Східній Азії та його плани посадити червоних кхмерів за стіл переговорів. Я слухав, як Генрі намагався вдавати Меттерніха, але, правду кажучи, він більше нагадував мого діда Джо Павліка, який роздумував над жалюгідним станом світу в шахтарському барі в Ленсфорді в Пенсильванії, ніж великого державотворця дев’ятнадцятого століття. З одного боку, фантазії Кіссінджера нічого не значили. Червоні кхмери завоювали Камбоджу, тому що вони були жорстокими на полі бою, і плювали на перемовини.
З іншого боку, я почерпнув багато, уважно слухаючи переговори. Я мав змогу на власні очі побачити та зрозуміти, як Держдепартамент працює; я дізнався, що існують різноманітні групи в Туманній Низовині, кожнa з яких бажала встановити власну гегемонію над Камбоджійською політичною стратегією. Я дізнався, як працюють регіональні бюро та як інформація, яку посол відправляє назад, проходить через капіляри дипломатичної системи. Я також дізнався, що існувало дуже багато офіцерів дипломатичної місії, які вірили, що будь-які переговори кращі за їх відсутність. І вірячи в це, вони могли швидше повністю злити камбоджійців, ніж зайняти жорстку позицію.
Після повного занурення в лабіринти дипломатії, настав час рухатися далі. Не те щоб я особливо хотів повертатись у Штати. Дійсно, незважаючи на той факт, що я знав про те, що мене проштовхували на місце командуючого Другим підрозділом «морських котиків», я не хотів залишати Камбоджі. Мені подобались кхмери. За своєю суттю вони були коханцями, а не бійцями. Незважаючи на це, вони могли добре воювати за умови наявності правильного тренування та мотивації.
Я виконав усі завдання, котрі Том Ендерс поставив переді мною, коли я вперше прибув. За чотирнадцять місяців перебування в Пномпені я зміг потроїти особовий склад КМО, а також заснував та ввів у дію підрозділ морської піхоти, який проявив себе потужними та ефективними в бою. Також я добув нові човни для КМО – озброєні артилерією катери, які ми називали Спостерігачі – та три гаубичні батареї.
Посилення в людській силі та озброєнні, а також нова наступаюча тактика принесли свої плоди. Кількість втрачених конвоїв скоротилась майже до нуля. Бомбардування Пномпеню були взяті під контроль.
Я продовжив своє відрядження на три місяці для того, щоб залишитись на сухий сезон, коли човни є найбільш вразливими. Потім прибула моя заміна. Джордж Вортінгтон був «морським котиком» іншого ґатунку. Він був високим, струнким аристократичним випускником Морської Академії, чиї таланти лежали швидше в площині доведення себе як le grand phoque в коктейль-барі біля басейну в cercle sportif, ніж в близькому контактному бою з червоними кхмерами. Довгов’язий холостяк, котрий міг вести світські бесіди з будь-ким, у Пномпені він заслужить репутацію le nageur d’amour – плавець кохання, тоді як я заслужив мою як le nageur de combat – бойовий плавець. Було не схоже, що він буде серфувати на річці Меконг, не говорячи вже про те, що буде запрошеним на свято кобри. Я тримався, але врешті-решт мені наказали повернутись – дуже чітко натякнули, що я втрачу підвищення до командуючого та будь-які шанси стати польовим командиром, якщо я залишусь у Пномпені. Таким чином я визначився з датою від’їзду, і в цей день, на жаль, я поїхав.
Але за місяць до цього, тим не менше, КМО та я з’їли багато кобр разом. І також з’їли багато десерту. Ням, ням.

ГЛАВА П’ЯТНАДЦЯТА

Церемонія змінення командування – це ритуал, що є таким же старим, як і самі Військово-морські сили. Інструкція каже: «Командир, який має скласти командні повноваження, мусить, у той момент коли він передає командування, зібрати і вишикувати увесь особовий склад. Цей офіцер повинен зачитати наказ про відставку, передати командування наступному офіцеру, який, своєю чергою, мусить зачитати свої накази і прийняти командування».
Унікальність ритуалу полягає у тому, що під час формальної передачі командування повне прийняття відповідальності, повноважень та підзвітності за корабель чи підрозділ передається безпосередньо від одного військово-морського офіцера іншому. В решті збройних сил таке не відбувається.
Передача командування мені відбулася у великому спортзалі, розташованому на підводній військово-морській базі Літл-Крік; був жовтень, і було надто зимно, щоб робити це на відкритому повітрі. На північному кінці об’єкту довжиною з квартал, стіни якого були покриті плиткою, був збудований подіум.
За ним висів Американський прапор розміром двадцять на тридцять футів, який забезпечував зворушливий, патріотичний фон. Від бокових дверей і до подіуму, на полірованому дерев’яному баскетбольному майданчику лежав червоний килим. Вздовж країв килима хромована п’ятидюймова гармата, яка була прикрашена вибіленим та накрохмаленим білим тросом. Помічник головного боцмана і п’ять боцманів стояли струнко і були готові своїми дудками розпочати офіційну церемонію на плацу.
Мабуть десь дві сотні стільців було встановлено для гостей і друзів. Кеті-Енн з дітьми отримали місця у центрі першого ряду. Моя мати Емілі з’явилася разом з моїми двома дядьками.
Це не додавало мені ніякого задоволення. Моя сім’я в цілому була байдужа до моєї кар’єри у Військово-морських силах. Їх зовсім не цікавило, що я пережив пекельний тиждень і став військовим підводником. Коли я закінчив офіцерську школу, мої рідні неохоче відзначили моє досягнення. Ніхто не прийшов подивитися, коли мені вручали мої чотири нагороди Бронзової зірки, або мою нагороду Срібної зірки. Але зараз, коли я мав стати командиром елітного підрозділу, вони стали дуже люб’язними. Були подарунки для дітей, пропозиції підтримки і купа компліментів. Разом з тим, я сприйняв таку шану скептично, тому що, насправді, коли я сидів на подіумі і дивився на моїх дядьків та матір, я також бачив обличчя офіцерів та призовників, які для мене були набагато ближче, ніж моя плоть і кров.
Бійці другого підрозділу «морських котиків», вишикувані у два взводи, стояли струнко і мали блискучий вигляд у своїх темно-синіх мундирах. На їхніх грудях висіли ряди бойових стрічок і відзнак. Кожен член команди, який був на службі між 1966 та 1972 роками, провів якнайменш два тури у В’єтнамі; багато хто був там три чи чотири рази, декілька бійців провели там шість місяців. Нових бійців можна було легко відзначити: на їхніх грудях не було нагород. Поряд з Другим підрозділом «морських котиків» стояли представники команд підводних підривників, а також інші Військово-морські підрозділи.
Зміна командування, як і всі військово-морські церемонії, не визнає законів суші. Символіка і термінологія є морською. Штаб Другого підрозділу «морських котиків», звідки зараз виходила офіційна делегація, називається шканці. Коли ми будемо заходити до спортзалу, задзвенить корабельний дзвін: дзень-дзень, дзень-дзень, дзень-дзень, дзень-дзень, і потім корабельна дудка покличе нас на борт. Салютуючи помічнику головного боцмана, як і решта нашого підрозділу, ми піднялись на цей поклик так само, ніби ми зійшли з баржі на бойовий корабель.
Дзень-дзень, дзень-дзень. «Командуючий лейтенант Військово-морських сил США заступає».
Це був я. Зберігаючи пряму поставу, я прокрокував широким кроком по червоному килиму; відсалютував у відповідь, піднявся на подіум і чекав на початок приємної частини церемонії. Мені не довго довелося чекати. Капелан зачитав звернення. Було представлено запрошеного промовця, який сказав пару слів. Боб Ґормлі, командувач Другого підрозділу, який передавав командні повноваження, зачитав свої накази. Потім я зачитав свої: «Капітан-лейтенант Річард, без другого імені, Марцiнко, від Бюро Персоналу: Ви приймаєте командування над Другим підрозділом «морських котиків» наказом, що діє з 10 жовтня 1974».
Боб подивився на мене. – Я готовий передати командування, – сказав він.
Я подивився на нього. – Я приймаю командування, сер, – сказав я. Великий годинник на стіні спортзалу показував 10:38.
Двадцять дев’ять хвилин тому корабельна дудка покликала мене на борт, як будь-якого тридцятитрирічного командира лейтенанта. Тепер, коли я залишав подіум, помічник головного боцмана анонсував: «Другий підрозділ «морських котиків» залишає приміщення». Ці слова були, як музика, для моїх вух.
Хоча церемонія була майже бездоганна, мій шлях до командної посади не був легким. Однією з причин цього було моє швидке зростання всередині військової громади спецпризначенців. Я приймав командування від Боба Ґормлі, який був повноцінним лейтенантом, у той час як я мав звання енсіна. Тепер ми обидва були капітан-лейтенантами.
Це означало, що він отримав тільки одне підвищення за вісім років, коли я отримав три. Понад те, я перестрибнув через ціле покоління офіцерів спецпризначенців для того, щоб отримати командування над Другим підрозділом «морських котиків». Це не подобалось деяким людям, особливо тим, кого я обійшов. З іншого боку, я брав на себе ті ризики, котрих уникали багато офіцерів підрозділу «морських котиків». Більшість з тих, кого я перестрибнув, залишалися у Літл-Крік, де вони збудували собі репутацію на ринку нерухомості, грали у футбол та волейбол на вихідних, приєднувалися до парашутних команд та пили пиво у офіцерському клубі. Що було, можливо, більш важливим, це те, що вони сформували групи та банди для того, щоб допомагати один одному у приватній та професійній сферах життя. Коли я повернувся з Пномпеня, я не мав ні перед ким ніяких боргів. Я був сторонньою людиною, яка обрала три роки роботи у штабі без грошових додатків за підривну роботу та стрибки з парашутом. Я пішов до коледжу, а потім поїхав за кордон до Камбоджі у ролі аташе. Замість того, щоб побачити у цьому шлях до розширення можливостей, декотрі люди у братерстві спецпризначенців сприйняли мої професійні призначення як дезертирство.
Це була їх проблема, а не моя. Я відчував, що мої три роки праці у тренувальному центрі атлантичного командування з підводної підготовки командирів і подальша робота у ролі аташе надали мені можливість перебувати у таких соціальних колах, у яких жоден «морський котик» досі не бував, що могло бути тільки позитивом для братерства спецпризначенців у цілому і особливо для Другого підрозділу. Наприклад, я приїжджав на коротку відпустку у травні 74-го для того, щоб проінформувати голову штабу і керівника військово–морських операцій про ситуацію у Камбоджі. Поки я перебував у Вашингтоні, я мав нагоду відвідати Літл-Крік і церемонію зміни командування Другого підрозділу спецпризначення Військово-морських сил.
Там я зустрів контр-адмірала Гріна, людину на котру я буду працювати, коли повернусь для отримання командування над Другим підрозділом Літл-Крік «морських котиків». Грін окинув мене поглядом з голови до ніг під час церемонії. Після неї він спитав, хто я такий, і чому я ношу еполети з чотирма стрічками (це означало, що я представляв офіцера з чотирма зірками).
Я пояснив, що я був військово-морським аташе у Пномпені, і що я представляв президента Сполучених Штатів. Ми трохи поговорили з Адміралом Гріном. Він спитав мене про стан справ, і я дав йому двохвилинний звіт по Камбоджі; відсалютував і дав йому змогу повернутися до гостей. Потім я пішов спілкуватися і знайомитися з людьми.
Я помічав, як Адмірал іноді кидав на мене погляди, відзначаючи, що я міг спілкуватися з тризірковими офіцерами так само легко, як і з простими командирами. Він спостерігав за тим, як я тримав коктейль, не дозволяючи краплинам потрапляти на моє підборіддя, схвально кивав, коли я веселив дружин адміралів.
Ставши командувачем Другого підрозділу «морських котиків», я мав працювати на цю людину і його штаб. Той факт, що я вже зустрічався з адміралом у повсякденному житті, грав на мою користь, і він знав, що я міг звітувати як голові штабу, так і керівнику військово-морських операцій. З іншого боку, Боб Ґормлі, який майже шість місяців працював на адмірала Гріна, не зміг увійти з ним у дружні стосунки. Боб казав так: «Якщо штаб спеціально тебе не викликає, тоді не турбуй їх сам». Таке ставлення було типовим для командира «морських котиків»; я мав схожий підхід і настрій, коли я був у В’єтнамі (пам’ятаєте усі ті UNODIR–операції).
Але у В’єтнамі я відповідав тільки за чотирнадцятьох підлеглих, і наді мною були люди, які отримували по шиї, якщо я створював проблеми. Тепер я мав 150 підлеглих, і тільки я був за них відповідальний. Понад те, будучи командувачем підрозділу, подобалося це мені чи ні, я повинен був існувати і домагатися успіху в рамках існуючої командної ієрархії. Другий підрозділ «морських котиків» входив до командної структури. Звичайно, я бажав би, щоб було інакше, але він не був самостійним підрозділом. Таким чином, якщо я хотів мати більший бюджет, краще обладнання, більш екзотичне тренування і найкращу зброю, то я мав заручитися підтримкою адмірала Гріна і його штабу, щоб усе це отримати. Такою була політична реальність. Але для мене командування було дуже важливим питанням. Командування кораблем, підводним човном, військово-морською авіацією або підрозділом «морських котиків», це життєвий досвід, який дається тільки раз у житті.
Більшість офіцерів отримують один такий шанс у житті. Я чітко вирішив для себе, що моє перебування на посаді у Другому підрозділі «морських котиків» не буде змарноване.
Дійсно, те, яким саме чином я буду керувати другим підрозділом «морських котиків», турбувало як мене, так і бійців. Я повернувся з Камбоджі на початку вересня і провів багато часу, а декотрі люди вважали що занадто багато часу, з Другим підрозділом.
Я пив з хлопцями пиво і слухав їхні нарікання. Вони говорили мені, що були щасливі, що саме я, старий член команди, заступав на пост командувача. Хлопці були відкриті та безтурботні зі мною. Врешті-решт, я був одним із них, я був «Рік Розумник» з UDT-22, хлопцем який засмоктував горох через ніс. Також я був містер Рік, енсін підрозділу «Браво», чиї веселі мародери знищували підрозділи В’єтконга і довели до божевілля Ханка Мастіна. Чи я був Дік Руйнівник, Людина-акула затоки, хлопець який бігав босим у джунглях і казав полковникам спецназу: «Поцілуйте мене в дупу».
Правду кажучи, усе це було про мене, але я більше не був тою людиною. Так, я любив хорошу бійку. Так, я любив пити пиво з хлопцями. Так, я не мав проблем казати офіцерам будь-якого рангу, щоб вони ішли до біса. Але був 1974 рік. Я не був разом із командою шість років, і я змінився, і змінився радикально. Я ще мав ту дику енергію, але більшість грубих сторін мого характеру були згладжені освітою та спостереженнями за видатними людьми і тим, як їм сходило з рук багато речей. Таким чином, коли бійці з тугою заговорили про те, що треба повернути старі часи, коли Рой Боєм, перший командир Другого підрозділу «морських котиків», вів хлопців зранку на дві години фізичних тренувань, після чого усі бігли чотири милі до Устричного Клубу, де вони потім пили пиво до кінця дня, я їх слухав. Але я нікому не дав жодної обіцянки.
Я пішов до фортеці Ей.Пі. Хілл, де Другий підрозділ проводив польові навчання, і подивився на те, як тренувалися взводи. Я блукав по офісах і дивився, як там виконувалася робота і видавалися завдання. Мені не сподобалося багато з того, що я побачив.
Говорячи простою мовою, усе було лайново. Бюджет був поганий. Стандарти персонального вигляду – низькі. Стан будівель – жахливий. Обладнання – кепське. Я не відчував себе щасливим, поки блукав навколо, вдивляючись у закутки і щілини.
Поки я пристосовувався до нового місця, я попросив оперативного офіцера Другого підрозділу, Ріка Куна, стати моїм першим заступником. Кун був лейтенантом під метр вісімдесят, міцним, як кремінь. Він прослужив два тури у В’єтнамі у ранзі прапорщика. Темноволосий хлопець 27 років, він мав такий самий локон волосся, як і Бадді Холлі. Також він служив у складі славетної британської морської ескадрильї. Це був морський варіант Спеціального Повітряного Підрозділу, і їх тренування було жорсткішім, ніж усе, що ми робили як морські котики. Служба за кордоном розширила горизонти Рікa так само, як і мій тур у ролі аташе. Від британців він отримав більше, ніж любов до порту; його викували на їхньому особливому ковадлі. Він повернувся навіть ще більш міцним, відповідальним і наділеним багатою уявою порівняно з тим, яким він був до цього. Британці також передали йому свою схильність до організаційних здібностей. Тепер Рік дійсно був чудовим менеджером, що було дуже необхідним для хорошого першого помічника. Ба більше, усі ці здібності він міг супроводжувати непоганим англійським акцентом.
Хоча я ніколи раніше не працював разом з Ріком, він справив враження такого хлопця, якого я хотів би бачити своїм другим номером: він був чесний, надійний і перевірений в бою. В нього було гарне почуття гумору, і був як більша і досвідченіша версія Ґорді Бойса. Більше того, він мав гарні інстинкти, і міг дуже часто передбачити, як я можу відреагувати. Він також мав ту недооцінену, міцну особистість, яку я хотів би бачити у своїх офіцерах. Я запросив його на пиво і запитав. Кун, дурень, відповів згодою.
Зміна командування повинна була відбутися зранку п’ятниці. Я дав усім вільні вихідні і наказав Ріку зібрати офіцерів у моїй каюті у понеділок о дев’ятій ранку. В понеділок зранку я стрибнув у робочий джип Другого загону «морських котиків», проїхав шість кварталів до командного пункту військово-морських спецпризначенців другої групи і відвідав адмірала Гріна. Я з’явився у парадній уніформі, щойно коротко підстрижений з боків, під так звані «білі стіни». Мої м’язи випинали, дякуючи довготривалим тренуванням.
Я віддав честь адміралу, і потім сказав йому, що попри те, що я поставив свій підпис під прийняттям командування, я не підписувався під прийняттям обладнання, тому що воно не відповідало моїм стандартам. Таким чином, доповів я, у моїх планах було проведення повноцінної інвентаризації у Другому підрозділі «морських котиків».
– Якщо така перевірка буде зроблена, – продовжував я, – було б непогано, щоб керівник штабу спецпризначенців капітан Крейвнер одночасно провів повну адміністративну інспекцію.
Адмірал Грін криво усміхнувся.
– Це означає, що буде багато роботи для Другого підрозділу і мого штабу.
– Так, сер. Повна інвентаризація означає, що кожна гайка і кожен болт, кожна куля і бойок, кожен акваланг та дихальний апарат Емерсона повинні бути пронумеровані, це стосується і індексувальних карт, скріпок та блокнотів. Коли це буде зроблено, ми будемо знати, скільки клятих скоб має Другий підрозділ.
Адміністративна інспекція змусить нас захистити наші тренувальні методи, оперативні бойові плани і наш бюджет. Кожен аспект операційних та організаційних процедур Другого підрозділу «морських котиків» буде перевірений під збільшувальним склом.
– Діку, я бачу що ти вважаєш доцільним витрачати на це час і сили.
– Сер, більше ніж шість років не проводилося жодних інспекцій. Наша місія змінилась після В’єтнаму. Прийшов час подивитися на те, як ми робимо свою справу.
Він кивнув. – І ти кажеш, ще не підписався, що прийняв обладнання?
– Адмірале, я припускаю, що багато з того, що ми маємо, було привезено з В’єтнаму і перебуває в поганому стані. Інвентаризація може підтвердити, що ми маємо повний комплект обладнання, але я даю п’ять проти одного, що більшість з нього погано працює. Суть у тому, що якщо я підпишуся за це обладнання, то воно буде моїм, незважаючи на те працює воно чи ні.
Адмірал подивився на мене дуже пильно. – Зрозуміло, – нарешті сказав він. Грін постукав по столу, що було ознакою того, що я міг іти. – Тримай мене в курсі Діку. Також скажи керівнику штабу, що я даю згоду на проведення адміністративної інспекції.
– Дякую, сер.
Через півгодини я вийшов з командного пункту військово-морських спецпризначенців другої групи, залишаючи позаду керівника штабу і більшість членів цього штабу з відкритими ротами. Ким був цей сплюнь-і-розітри, товстошиїй, коротко підстрижений мудак? Марцінко? Неможливо!
Рік Кун зібрав офіцерів у моїй каюті. Він розтягнувся на підлозі тому, що було тільки чотири стільця.
Більшість з них були одягнені у блакитно-золоті майки і бежеві шорти, що було стандартною денною формою «морських котиків». Це повинно було скоро змінитися.
Рік, мабуть, мав якесь передчуття, тому що він одягнув свою уніформу. Добре, що він це зробив.
Я увійшов у каюту. Річ вигукнув: «Струнко!» Офіцери повільно підвелися і стали на ноги. Хтось промовив: «Ей, Шаркмен». Але я зупинив його холодним поглядом.
– Джентльмени, – сказав я, – я щойно проінформував адмірала і запропонував йому провести в нас адміністративну інспекцію і повну інвентаризацію.
– Якого….?
– Понад те, усе тут, як у смітнику, – сказав я. – Я провів минулий місяць, придивляючись до багатьох речей, і можу сказати, що мені тут мало чого сподобалось. – Я поклав обидві руки на стіл. – Мені не подобається лайнове обладнання. Мені не подобається лайнове штатне укомплектування. Мені не подобається лайнове тренування. Мені не подобаються лайнові оперативно-бойові плани. – Я окинув кімнату швидким поглядом. «Мені, в біса, нічого не подобається».
Мій голос ставав гучнішим, глибшим і більш наполегливим; Барет всередині почав брати контроль наді мною. «Відтепер ви будете робити більше, ніж тільки бігати з бійцями. Ви будете, чорт забирай, вчитися бути справжніми лідерами. Ви навчитесь писати довбані доповіді. Ви навчитеся писати довбані повідомлення. Ви навчитеся писати довбані плани».
Я звернувся до Ріка: – Старший помічник?
Він відреагував у типовому британському стилі: – Сер?
– Зателефонуєте в Офіцерський клуб і зарезервуєте столик на шістнадцять осіб для обіду 5 разів на тиждень. 12:30 – 14:00. Усі офіцери повинні щодня обідати разом з командиром. Частина таки буде достобіса згуртованою.
– Так, сер.
Мовчанка. Їхні обличчя наче скам’яніли. Два молодших лейтенанти роззявили рота на цілих два дюйми.
Я не звернув на них жодної уваги. «І від сьогодні ви самі прибиратимете свої кабінети – і я саме це маю на увазі. Вікна слід помити ззовні та всередині. Крім того, підлоги вилижете до блиску – ви особисто, панове, а не якийсь салага із Е–2.
Вони перетворилися на невидимок. Я знову звернувся до Ріка:
– Старший помічник.
– Так, сер?
– Передасте наказ. Ніяких борід. Ніяких вусів. У моду знову входять стрижки. Крохмаль знову в моді».
– Так, сер.
– Старший помічник.
– Сер?
– Передасте наказ. Зателефонуйте у гарнізонний магазин і скажіть їм, що попит на візитні картки і парадні шаблі зросте. Кожен офіцер матиме чортові візитівки. Кожен офіцер матиме чортову шаблю.
Я знову звернувся до своїх офіцерів. Їхні обличчя попелястого кольору були такі, немов їх облили брудом.
– Панове, – сказав я. – Ви навчитеся довбаного хорошого тону і правил сраного етикету. – Я зробив ефектну паузу. – Оскільки відсьогодні, панове, ви всі повертаєтеся, трясця вашій мамі, у довбаний флот.
Я знову звернувся до Ріка.
– Я думаю, на даний момент це все, старший помічник, – сказав я солодким голосом. – Загальний збір о 13:00. Розійдись!
Я вийшов з кімнати, не озираючись. Було прикольно.
Звичайно ж, вони випробовували мене. Перш за все, волоссям на обличчі. Чоловік з найпишнішою бородою зайшов до мене і відмовився її зголити. Це був Едді Магс. Ми зустрічалися.
Ми з ним тричі ходили в рейс у складі UDT–22 на борту ескадронного міноносця «Рашмор». Як і я сам, він був одним із хлопців Еверетта Е. Барета. Він бачив, як я засмоктував боби через ніс, що було частиною моєї роздовбайської поведінки. Ми скуштували, почому фунт лиха в Барселоні. Ми чіплялися до повій у Римі. Ми напивалися в Афінах. Тієї ночі, коли я був за кермом вантажівки і мчав по тунелю в Неаполі, зачіпаючи стіни, щоб уникнути інших машин, він був на задньому сидінні, репетуючи та горлаючи, немов індіанець, у той час як командир Барет чехвостив усю мою рідню до сьомого коліна із гучністю у сто децибел.
Це був Магс, сучий син з великими кулаками та круглим обличчям, а я був відчайдухом, дебоширoм і забіякoю, і наша дружба почалася ще за царя Гороха.
Рік Кун провів його всередину. Він віддав честь. Я відповів на привітання.
Я сидів за столом, на якому парувала чашка гарячої кави, наче справжній морський офіцер. «Вільно».
Він склав руки за спиною і розставив ноги. Запанувала незручна тиша.
Я відсьорбнув каву і спокійно подивився на нього, перебираючи в пам’яті старі добрі часи. Гадаю, він робив те саме.
– Магсе?
– Містере Ріку.
– Ти хотів мене бачити.
Він кивнув. – Сер, це стосується моєї бороди. Я хочу її залишити. Вона … Я перервав його.
– Слухай, Магсе, нічого не маю проти борід. В уставі ВМС сказано, що моряк може носити бороду. Але в загоні «морських котиків» борода створює загрозу безпеці. Якщо у тебе пишна борода і ти носиш захисну маску, існує чимала ймовірність, що вона розстібнеться. Це небезпечно. Можливо, іншим командирам і начхати на це, але не мені. І коли ти вже голитимеш бороду, то можеш зголити і все інше волосся – маю на увазі вуса. – Я ледь усміхнувся. – Так я бачитиму, чи ти, бува, не надумав відкрити рота і нагрубіянити мені.
– Так, сер. Я розумію вашу точку зору. Але за статутом ВМС, ми можемо носити вуса і бороду. Я залишу свою бороду, сер, аж доки не зміняться правила.
– Можеш залишити її, Магсе. Але не у Другому загоні «морських котиків». – Я відсьорбнув кави. – Забирайся звідси».
Він глянув на мене ошелешено, наче я у нього вистрелив.
– Ти зробив свій вибір, Магсе, а я зробив свій. Твої друзяки тебе підставили. Вони і ти – думали, що я ніколи в світі не буду чіплятися до тебе. – Мій голос став суворим. – Проблема в тому, що дідька лисого я комусь дозволю тиснути на себе.
У кутиках його очей почали з’являтися сльози.
– Сер.
– Це останнє слово, Магсе. Рішення прийнято. Маєш два дні. Подумай, де ти хочеш далі служити, і я зроблю все, що зможу, щоб ти отримав те, чого хочеш.
Його щелепа відвисла, але він не зміг сказати ні слова. Моє обличчя перетворилося на незворушний камінь. – Шкода – ти б нам тут став у пригоді, – сказав я йому. – А зараз можеш піти і сказати хлопцям: «Не жартуйте з командиром, бо він вам таких чортів дасть, як ніхто і ніколи раніше». Вільний, можеш іти.
Я віддав честь і повернувся разом зі стільцем до стосу паперів на комоді позаду стола, а Магс розвернувся і вийшов. Я не хотів, щоб він озирнувся і побачив, що рішення було таким же важким для мене, як і для нього.
Деякі «морські котики» вважали, що я надто жорстко ставився до підлеглих під час служби на цій посаді. Але вони були не з Другого загону «морських котиків». «Морським котикам» із Другого загону подобалися труднощі. Я у цьому впевнений, оскільки за час перебування на посту командира у мене був найвищий показник контингенту з продовженим контрактом на службу – понад 80 відсотків особового складу залишилися на додатковий термін.
Основна проблема, яку я бачив у Другому підрозділі «котиків», це те, що надто багато молодших офіцерів було залучено до адміністративної роботи, замість того, щоб послати їх на виконання бойових завдань. Неможливо керувати вояками, сидячи за письмовим столом. Мені потрібно було знайти для другого підрозділу талановитого адміністратора – молодого офіцера, який би залишався «на хазяйстві», доки ми, вояки, займалися би своєю військовою справою.
Це було не надто легко. «Морські котики» важко вживалися з людьми, що не належали до спецназу, отож, адміністратори з’являлися і зникали зі швидкістю офісних практикантів. Але у мене була ідея. Офіцер відділу кадрів зі справ особового складу «морських котиків», Дік Ліонс, був моїм старим другом. Ми разом навчалися в офіцерській школі. Він став водієм судна, у той час як я стрибав з літаків і черпав грязюку у підрозділі «Дельта». Зараз він працював в офісі у Вашингтоні. Такий здібний адміністратор, як він, повинен був знати, де я можу знайти свіжу кров. Я зателефонував йому.
– Ага, я маю тепленького для тебе, Діку.
– Ну звісно ж маєш, ти, злісний ірландець. Хто він?
– Звати Том Вільямс, молодший лейтенант.
– Дані?
– Він офіцер запасу – пройшов льотну підготовку, але рівень був недостатнім для отримання місця в ескадрильї – отож вони його посунули. Його відіслали у підрозділ SOSUS на Бермудських островах – на одну з тих станцій спостереження із підводними підслуховуючими пристроями, які ми використовуємо для виявлення радянських підводних човнів. З нього і там зробили дурня, оскільки він був на два звання молодше трьох амбіційних поців, які не хотіли конкуренції і вирішили завалити його звіт про рівень фізичної підготовки для того, щоб його здихатися. А тепер – хоча він ще цього не знає – ВМС збираються викинути його геть до чортів собачих.
– Господи.
– Кепскі справи. Він непоганий хлопчина. Має потенціал, але нема того, хто б ним скористався.
– Парі?
Ліонс засміявся. Це був великий, теплий, шумний сміх ірландця, який привертав до себе увагу людей у барах і притягував жінок.
– Ти зробиш мені послугу. Мені потрібно заникати його кудись на півроку, щоб система про нього забула і він залишився на службі.
– Присилай його мені, Ліонсе. Відправляй його в Будинок для норовливих хлопчаків імені Преподобного Марцінка. Я обіцяю виховати цього дітлаха.
– Ти видаси йому клятий диплом про вищу освіту, – зареготав Ліонс. – Тільки прошу, не розчленуй там його, окей?
Молодший лейтенант Томас Р. Вільямс прибув через кілька днів. Це був невисокий, дрібної статури офіцер, чиї сором’язливі манери робили його схожим на бухгалтера з відділу підбору акторів. Він зареєструвався, отримав кімнату в Корпусі для неодружених офіцерів і з’явився на робочому місці, маючи більш ніж невпевнений вигляд.
Я спостерігав, як офіцери загону «морських котиків» штовхали його на квартердеку. Ми, як правило, самовпевнені сучі сини, і я роздратовано дивився, як цей бідолашний невдаха намагався прокласти собі шлях серед явної дідівщини. Але Вільямс мав сильний характер – інстинктивно він не відступав. У цього хлопця також було велике серце. Йому потрібно було лише навчитися бути напористим. І йому слід було наростити м’язи. Роль слабака вагою в 97 фунтів – це не надто весела доля, якщо ти служиш у складі підрозділу «котиків».
Хоча Том у той час був одружений, він узявся за це завдання як холостяк, оскільки воно було лише тимчасовим (або, принаймні, так він вважав). Отож, ми з Кеті-Енн запросили його на вечерю приблизно через тиждень після його приїзду. Вона нагодувала його пастою, пивом, зеленим салатом, морозивом, а тоді зникла. Я взяв ще дві банки пива з холодильника і поманив Тома за собою в кабінет.
Я опустився на диван. Він взяв пиво і сів у крісло, балансуючи банку на коліні. Я підняв банку у його напрямку. – Ласкаво просимо у Літл-Крік.
– Дякую. – Він зробив ковток. – Непогана зміна, після Бермудських островів.
– Дік Ліонс вважає, що тобі сподобається провести якийсь час тут.
Він кивнув. – Мені подобається – поки що.
– Нелегко тобі доводиться з хлопцями?
Він здвигнув плечима. – Нічого страшного.
– Тоді вони не докладають для цього надто багато зусиль. – Я допив пиво і поставив банку на журнал «Тайм», який лежав на журнальному столику.
– Томе, я хочу відкрити тобі гірку правду.
Він подивився на мене очима щеняти, якого збираються приспати. Він уже проходив це – коли його відрахували з льотної школи і коли він провалився у SOSUS.
Його обличчя казало мені, що він думав, ніби я збирався запресувати його. Він ковтнув слину.
– Як скажете, сер.
– ВМС збираються викинути тебе на смітник.
Він почервонів по вуха.
– Що?
– Тобі кришка, синку. Вони вважають, що ти не впораєшся.
– Це..! – він ударив по банці з пивом, ненароком скинувши її на килим. – О, чорт, сер. Вибачте.
Я взяв рушник на кухні, захопив ще два пива, повернувся в кабінет і витер пиво з килима. – Не хвилюйся. Тримай.
Він взяв пиво у мене з рук і випив його залпом.
– Трясця його матері. – Він зі стуком поставив порожню банку на стіл. Я дав йому ще одну холодну банку пива, і він взявся за неї. Тепер його обличчя було аж синім від злості. – Чорти б його забрали, щоб він у пекло провалився…
– Чого??
– Чорти б цей Військово-морський флот забрали! До біса взагалі цей флот!!
– Послухай, Томе, ти офіцер запасу. Змирися з цим. Їдь додому, заробляй гроші. Залиш цi пацюкові перегони.
Він заперечно похитав головою.
– Нізащо.
Цікаво: підборіддя хлопця, коли він це казав, чітко окреслилося. В ньому все-таки був залізний стержень.
– Окей, то що ти хочеш робити?
– Я хочу залишитися у цьому клятому флоті. – Він помовчав. – Козли. – Він подивився на мене і засміявся, незважаючи на самого себе.
– Прокляття! Я сам мудак.
– Окей, юний Томе Вільямс, до біса тебе тричі.
Я допив своє пиво, взяв ще два, відкрив їх, дав йому одне і сів просто обличчям до обличчя.
– Дік Ліонс каже, що ти хороший хлопець. Мені подобається те, що я бачу. Що ти скажеш, якщо ми трошки нажухаємо ВМС?
Його очі засвітилися.
– Звучить чудово.
– План такий. Мені потрібен суперовий офіцер-адміністратор, і тебе прийнято на цю посаду. Ти виконуватимеш роботу – а я захищу тебе. Підрозділ захистить тебе.
– Згода.
– Не так швидко. Наступна умова. Ти пройдеш випробування на фізичну витривалість із підрозділом. Ти приведеш себе у форму. Ти пройдеш курс тренування BUD/S.
– Господи.
– Ти отримаєш кваліфікацію офіцера – «морського котика».
– Але…
– Я не хочу чути «але», Томе. Другий підрозділ – це сім’я, і я хочу, щоб ти був членом сім’ї, а не якимось у дідька далеким родичем. Це означає, що ти повинен пройти ініціацію – тобто, тренувальний курс BUD/S. Так що давай, зберися, приведи себе в форму. Працюй зі мною, і я працюватиму з тобою. А тоді ми повернемося і знайдемо цих нещасних мамограїв-дрочунів, у яких пеніси не більші за олівець, замість мізків – відро з помиями, а в штанах – мішечки з гноєм, а не яйця… ми знайдемо цих довбаних гівнюків, які знущалися над тобою, і висверлимо їм нові сфінктери.
Хлопець засміявся сміхом, який мені подобався. Він підняв руку, плюнув на неї і простягнув її мені.
– Домовилися, шеф.
Я зробив те саме.
Він приймав мене всерйоз – і ми також приймали його всерйоз.
– Так звані «обрані» офіцери кают-компанії глузували з нього нещадно. Але згідно з моїм наказом вони відпрацьовували Перший закон Барета в морі. Вони показали йому хитрощі майстерності та крок за кроком навчили його основ дайвінгу та підривної роботи, стрибків з парашутом і тактики нетрадиційного бою. Том тренувався з загоном щоранку, штовхаючи своє тіло за ту межу, котру він раніше і не мріяв перетнути. Він робив все, що було необхідним – пробіги, запливи, видирання по канату, цільові навчання.
Через шість місяців він був готовий, і ми відправили його в BUD/S. Він з легкістю пройшов випробування, і ми вітали його вдома в жовтні 1975 року, приколюючи значок «Бадвайзер» до його кітеля лише приблизно через рік після того, як він піднявся на борт.
Існує постскриптум до цієї історії. 30 листопада 1990-голунав корабельний дзвін і головний боцман виголосив: «Командир, ВМС США, прибуває», i Том Вільямс пройшов червоним килимом на подіум у будинку для зустрічей військово-морської бази Літл-Крік.
Сорок хвилин після того, як він пішов, дзвін залунав ще раз: дзинь-дзинь, дзинь-дзинь. Але цього разу головний оголосив: «Другий загін «морських котиків», виходить», і Том Вільямс гордо відповів на привітання і рушив червоною килимовою доріжкою як шістнадцятий командир Другого загону «морських котиків».
Мені не знадобилося багато часу, після того, як я перейняв командування, щоб зрозуміти, що дуже мало чого змінилося в баченні ВМС щодо проведення спеціальних операцій та щодо підрозділу «морських котиків» зокрема. Наші місії розроблялися телепнями з Вашингтона, які знали який вигляд має штурвал корабля або що таке ядерна зброя, але гадки не мали ані про можливості «морських котиків», ані про фізичні обмеження, зумовлені рельєфом чи погодою –те, що стратег і філософ дев'ятнадцятого століття Фон Клаузевіц називав «туман війни», перефразовуючи принцип Мерфі: «Те, що може піти не так, піде не так». Результатом такого роду необдуманих міркувань у Пентагоні було те, що під час навчань нам давали завдання на зразок: «нейтралізувати ворога шляхом десятикілометрового переміщення через болотисту місцевість за 5 годин».
Ви не можете рухатися болотом на швидкості два кілометри на годину в човні, а тим більше робити це пішки через ворожу територію. Чи хтось з цих людей колись прокладав свій шлях через дельту річки Меконг з мінами, ямами-пастками та розтяжками? Підрозділ ВМС, який я очолював, не мав корми на одному кінці, не був пофарбований у сірий колір та не називався на честь одного з Штатів. І ми мали «нейтралізувати ворога»?
– Чи означає це, що я можу вбити покидьків, Адмірале, ваша світлосте, сер?
– Ні, ми стурбовані медійним образом, який ви можете створити, якщо призведете до великого числа жертв. Просто нейтралізуйте їх.
– Чи є у вас якась пропозиція, як я маю це зробити, Адмірале, Ваша Помпезносте?
Можливо, я можу найняти компанію повій, щоб їх зайняти, доки я крадькома стриножу їх.
– Це ваша проблема, командуючий. Просто подайте свій план у трьох примірниках, підпишіть кожну копію, щоб засвідчити той факт, що в разі якоїсь помилки це буде ваша вина, а не наша, а потім спаліть все це, щоб ми не залишили паперового сліду для ЗМІ та Конгресу.
– Так-так, Ваша Високосте.
Мав бути кращий спосіб ведення справ. Ланцюг командування був настільки громіздким, що перешкоджав деяким речам, які «морські котики» робили найкраще. Отже, одним з моїх перших завдань було змінити спосіб, у який запити йшли догори і накази спускалися донизу.
Ситуація змінилася на краще, коли новий коммодор прибув до Другої морської спеціальної групи. Це був капітан на ім’я Дік Куган, судноводій, але один з тих, хто колись працював на річці Меконг. Отже, він знав про «морських котиків», і він знав про річкові умови, і він був відкритий для нових ідей. Понад те, як виявилося, він залишив дружину і дітей в Ньюпорті, Род-Айленд. Він був подорожуючим одинаком, що жив у гуртожитку для холостяків, який, як виявилось, знаходився прямо через дорогу від штаб-квартири Другого загону «морських котиків».
Свого часу Куган мав за начальника штабу Скотта Саллівана, «морського котика» з західного узбережжя. Це також було важливо. По-перше, «морські котики» зі Східного узбережжя були не високої думки про «морських котиків» Західного узбережжя. У В’єтнамі «морські котики» Першої групи були набагато пасивніші, ніж ми, відсиджуючись у спеціальній зоні у лісі Ранг Сат на своїх задах, замість того, щоб вибиратися в села та інші райони країни.
У Сполучених Штатах представники Західного узбережжя, зазвичай, були більш системно орієнтовані, ніж ми з Літл-Крік. З точки зору рок-н-ролу, якщо ми з Другого підрозділу «котиків» були Rolling Stones, «морські котики» з Каліфорнії були Monkees.
Скотт Салліван почав працювати за своїми правилами. Він не любив східне узбережжя. Він не любив Другий підрозділ «морських котиків», і він не любив мене. Я казав «fuck» занадто часто, як на його смак. Я був занадто неправильним і диким. Я не хотів іти додому о четвертій тридцять і сидіти навпроти моєї дружини за столом і питати, як пройшов її день. Я не говорив: «Чи можу я» щоразу, коли я псував повітря. І я мав шкідливу звичку йти прямо до комодора, коли мені було необхідно отримати відповідь на термінове питання. Це дійсно зачепило відчуття порядку і етикету Скотта.
Я приходив о третій тридцять, коли мені було щось потрібно від комодора і намагався побачити його. Зазвичай, Скотт казав:
– Він зайнятий, Діку. Я займуся твоєю справою завтра.
– Але мені необхідно знати це зараз, Скотте.
– Ну, це неможливо. Він зайнятий.
Після вже занадто багатьох «це неможливо», я налаштував альтернативну систему. Пам’ятаєте, комодор Куган жив у гуртожитку прямо навпроти нашої штаб-квартири.
Кожного дня після обіду, коли він закінчував роботу, Дік Куган зазвичай під’їжджав, паркувався, закидав свій портфель, а потім вирушав у бар гуртожитку за пивом, перш ніж повернутися до себе в кімнату, щоб зробити домашнє завдання, яке він привіз із собою. Він був не з тих хто байдикував, тому всього себе він присвячував роботі.
Я зібрав у моїй каюті на нараду всіх своїх молодших офіцерів.
– Відтепер, – я сказав їм, – будемо стежити за комодором. Ви будете самі призначати графік. Ви будете стежити за тим, як він під’їжджає. Ви підете до бару у гуртожитку. Ви займете цю кляту табуретку поруч з комодором, і ви складете йому компанію. Ви будете, до біса, розважати його. Ви будете, чорт забирай, розповідати йому історії про те, що ми робимо, і як добре ми це робимо. І кожен офіцер-спостерігач за комодором буде приходити до мене, перш ніж приступити до роботи, на випадок, якщо буде хоч якась пікантна новина стосовно комодора Кугана цього конкретного дня.
Я керував звичайною програмою по зв’язках з громадськістю. Одного вечора комодор дізнався про мою програму фізичної підготовки. Іншого він дізнався про навчання у Форті Ей.Пі. Хілл. Далі він дізнався про наші нові тактики боротьби з повстанцями. Офіцери навіть запросили його пограти з нами у військові ігри – і він погодився. Одного разу я мав вирушити до Форт-Бреггу за 240 миль. Я пив пиво з Куганом і запитав, чи хотів би він поїхати зі мною.
– Звісно, Діку.
Отож ми вирушили. Наступного ранку Скотт Салліван шукав свого боса де тільки можна – а він був зі мною, спостерігав за вправами спецназу і дізнавався нові речі про можливості спецпризначенців.
Наразі ці трюки почали люто гнівити Скотта Салліванa. Він ненавидів, коли я оминав його, розмовляючи з комодором у неробочий час у барі гуртожитку, а наступного ранку розповідав йому про рішення, яких ми досягли.
– Ти не можеш так робити, – скиглив він.
– Зроби це для себе, Скотте, – сказав я. – Читай по губах: я не працюю на тебе. Я працюю на комодора.
Незабаром це досягло критичної точки. У мене було два іноземні офіцери за обміном з Другим підрозділом. Один з них був британцем зі спеціального десантного батальйону, з яким Piк Кун служив якийсь час. Інший був німцем з Kampfschwimmerkompanie, німецьких бойових плавців.
Я вважав, що «морські котики» повинні тренуватися з іншими спеціальними силами НАТО, і я отримав відмову від Діка Кугана стосовно планів поїхати в Європу і зробити саме це. Тоді Руді, німець, який був відправлений до нас на рік, припустив, що це було б цікаво – прийняти до себе в гості групу Kampfschwimmers, і ми б могли піти в Пуерто-Рико і навчатись там.
Тож він підготував повідомлення для свого боса, який схвалив ідею і відрядив загін для підготовки з нами. Але будучи гарним дисциплінованим німцем, він також включив у копію міністра оборони з офісу в Бонні. Бюрократи в Бонні вибухнули, тому що це робилося не послідовно, і недостатня кількість людей сказали: «Чи можу я?»
Неприємне повідомлення прийшло від німецького міністра оборони в Пентагон. Воно було передано до керівника військово-морських операцій. Керівник військово-морських операцій сказав: «Aгов! Там!» і направив ракету до Головнокомандувача Атлантичним флотом, який відстрелився командиру Другої морської спеціальної групи, де повідомлення було люб’язно отримано Скоттом Салліваном, який викликав мене на килим і добре надрав мій зад.
– Хто ти, чорт забирай, такий, щоб просити офіцерів за обміном відправляти повідомлення їх чортовому міністру оборони, Марцінку? Ти можеш не працювати на мене, але чортова субординація все ще стосується тебе, а коли справа доходить до руху повідомлень, які є адміністративною функцією, не тактичною функцією, я клятий Бог, ти чуєш мене, в біса, чітко і, в біса, ясно?
Він, справді взяв мене за яйця.
– Так, сер.
– Отже відтепер, Марцінку, будь-які чортові повідомлення, які ти забажаєш відправити, ти будеш узгоджувати зі штабом, це означає – зі мною. Зрозумів?
– Але…
– Ніяких «але». Ти наробив безладу в субординації. Ти намагався виставити мене дурнем. Ти ткнув мене носом у лайно. Тепер настав час розплати. Кожне чортове вихідне повідомлення, відтепер має бути узгоджене зі штабом і схвалене мною, або воно не рухається.
Після роботи я і Piк Кун знайшли собі столик у дружній таверні і обговорили це. Я говорив про вбивство. Він заспокоїв мене. Я описав унікальні форми тортур. Він, будучи відмінним старшим помічником, спрямував мою енергію в більш реалістичне і конструктивне русло. Ми пили пиво. Ми замишляли змови. Ми плели інтриги.
Скотт надрав мою дупу в четвер. Ми не посилали повідомлень у п’ятницю. Протягом наступного вікенду я влаштував машинописне бюро, щоб підготувати повідомлення. До того часу, коли ми закінчили, я підготував їх близько 150. О 06:30 ранку понеділка, я підписав їх, там де значилось «АВТОР», проставив дати на кожному та відніс їх у штаб.
– Доброго ранку, Скотте.
Він побачив чотирнадцятидюймову стосу паперів.
– Якого біса?
– У мене є пару повідомлень для вас на підпис.
– Залиште їх моєму секретареві. Я повернуся до них, коли у мене буде час.
Він подивився на мене зі злісною усмішкою.
– Якщо у мене буде час.
– Нема питань, Скотте. Але всі вони мають часові відмітки, і багато з них є невідкладними, тому, якщо ти запізнишся з їхньою відправкою, це погано відобразиться на твоїй вахті, а не на моїй.
І я вийшов.
До того часу, коли я повернувся у свою каюту, від нього було повідомлення повернутися до штабу негайно.
– Гвинт йому, – сказав я писареві. – Ми не працюємо на нього. Нехай почекає. Через півгодини він передзвонив мені.
– Я даю вам прямий наказ: повертайся сюди якнайшвидше і забери ці чортові повідомлення.
– Що, що?
– Ти чув мене чітко і ясно, Марцінку, повертайся сюди якнайшвидше, і це наказ.
– Вибач, Скотте, але я не працюю на тебе, тож ти не можеш наказувати мені, що робити. Тепер щодо питання повідомлень: я лише дотримувався твого адміністративного керівництва. Ти хотів всі наші повідомлення – ти їх отримав. Тепер, мудаче, м’яч на твоїй стороні. Тобі доведеться відправити їх. Я не можу, тому що ти ще не підписав жодного з них, і я призовник, а не офіцер-пропускник. І крім того, Скотте, ти є штабним драним папероштовхачем. Так проштовхни свій довбаний папір – мені треба клятим підрозділом командувати.
– Марцінку…
– Пішов ти, командуючий. Кіл тобі в задницю, як ми звикли казати.
Кричачи, він пішов до комодора, але це не принесло йому ніякої користі. Він мав поставити свій підпис на кожному повідомленні в будь-якому випадку. І того ж дня прийшов папірець зі штабу, зі штампом Скоттa, до штаб-квартири Другого підрозділу, даючи мені право знову відправляти свої повідомлення самому.
Того вечора я взяв стеження за комодором на себе. Я підкрався до Діка Кугана, коли він сидів у барі, замовив собі «Бомбей» з льодом, і сказав:
– То як справи, сер?
Він подивився на мене досить забавно.
– Я чув, ви і Скотт посперечались сьогодні.
– Чорт забирай, я нічого не знаю про це, комодор. Знаєте, він керує вашим штабом, а я керую своєю командою, і я намагаюся робити так, щоб все працювало гладко.
– Щось не дуже гладко лунало сьогодні. Скотт казав мені, що ви дійсно перейшли межу.
– Комодоре, іноді я дотримуюсь його рекомендацій. Але коли мені не подобаються його рекомендації, я отримую ваші. Я не думаю, що це йому дуже подобається.
Куган розсміявся.
– Напевно, не подобається зовсім.
Він замовив свіжий напій для себе і сказав барменові налити мені другий «Бомбей» з льодом.
– Я скажу тобі одну річ, Діку, – він торкнувся краєм свого стакану мого, – сучий син метався по кормі туди-сюди, викрикуючи прокляття. Ти дійсно змусив його розмовляти з самим собою сьогодні.
Я підняв келих з джином і випив за його здоров’я.
– Я просто роблю свою роботу, сер.

ГЛАВА ШІСТНАДЦЯТА

Я НІКОЛИ не мав наміру навмисне створювати собі ворогів, але я завжди був агресивною і цілеспрямованою людиною, тому робив усе можливе, щоб роботу було виконано – і мене абсолютно не турбували наслідки. Такий підхід ніколи не дозволяв мені надбати багато друзів серед звичайних офіцерів ВМФ, багато з них мене просто боялися – я примушував, розмахував зброєю, погрожував, а інколи й бив. Незважаючи на це, я процвітав у системі. Однією з причин було те, що мої суперники зазвичай недооцінювали мене. Вони сприймали мене як безпробудного п’яницю, незмінного учасника бійок y барах, божевільного Марцінка, що лізе під кулі. Вони навіть не здогадувалися, що мої здібності як помічника НШ й аташе були так само розвинені, як і здібності, здобуті у В’єтнамі. Вони думали так: якщо довжина рукавів моєї сорочки становить 35, а внутрішнього шва штанів тільки 32, і при тому я міг говорити матюки генералам, то я був ніким іншим, як грубим змієжером з міцними кулаками.
Так, я посилав адміралів, але не всіх – лише тих, хто посилали мене першими. Мене знали як людину, яка говорить просто і без зайвих слів, а також ясно і зрозуміло висловлює свої думки у документах. І це завжди слугувало певній меті – виводити людей з рівноваги.
Я тримав противника у стані напруження у В’єтнамі, завдаючи потужних ударів тоді, коли він найменше цього очікував. Я тримав своїх солдатів і офіцерів у Другому загоні «морських котиків» у напруженні, постійно примушуючи їх робити вдвічі більше від того, що вони собі уявляли. Також я не давав розслабитися засранцям особового складу, таким як Скотт Салліван, поєднуючи у своїх діях непередбачуваність, бюрократичні утиски, лайку і натяки на використання грубої фізичної сили. Найчастіше це була гра – гра для досягнення певних політичних результатів, та Скотт і йому подібні не розуміли цього.
Дійсно, мої вороги як зазвичай випускали з уваги той факт, що я завжди був умілим політиком. Ще на початку моєї кар’єри я зрозумів, що, наприклад, набагато легше скинути ідею на людей згори, ніж проштовхувати її вгору по ланцюжку командування. Замість того, щоб запитувати у деяких командирів: «Чи дозволите?», я вирішував питання мого навчання у коледжі напряму з адміралом Пілом; займаючи посаду аташе, я звернувся з клопотанням щодо кхмерського флоту до адміралів, які дійсно могли допомогти, замість того, щоб витрачати свій час на молодших офіцерів, які нічого не вирішували. Або, наприклад, коли я захотів взяти під своє повне командування Другий загін «морських котиків» для повного розгортання військ в Пуерто-Рико, я не писав доповідну Скотту Саллівану і не просив його: «Будь ласка, сер, передайте це по інстанціях…»
Я всіма правдами і неправдами домігся зустрічі зі знайомим віце-адміралом і умовив його здійснити висадку Другого загону «морських котиків» з повним спорядженням і забезпеченням строком на десять тижнів для виконання повної програми тренувань на Рузі Роудз (Roosy Rоаds). Моя логіка була безперечною: у разі війни США/СРСР, ми не будемо десантувати Другий загін групами. Замість цього на передові позиції буде перекинута вся команда одночасно. Але проблема полягала у тому, що одночасне десантування всієї команди ще ніколи не здійснювалося, і невже адмірал не замислювався, що настав час, коли ми маємо це спробували і побачити, наскільки це реально?
«Безумовно, – відповів адмірал. – Я потурбуюся про прийняття цього рішення».
Отже, я мовчки спостерігав, як він спустив мій план зі своїх тризіркових небес вниз, на голови підлеглих, які нічого не підозрювали. Коли командори і капітани прийшли до мене і запитали: «Що ти зробив і чому ми одержали цю мороку на свої голови?» – я наївно подивився на них і відповів: «Хто, я?»
Я так і відповів. Але ж, звісно, усі чудово розуміли ситуацію. А подумав я так: «Я негідник, а ви – мої жертви».
Але я заперечував протилежне – я таки одержав наказ на розгортання сил. І це було повним успіхом: перше повномасштабне розгортання всього загону «морських котиків» і допоміжної техніки. Але все ж таки, офіцери, яких я образив, мабуть, подумали, що все зроблене мною ще колись на мені окошиться.
Мене звинувачували в зарозумілості – і я це визнаю. Я був звинувачений у надмірному прагненні тицяти людські носи в багно. Каюсь – винен. Прямо скажу, є частина мене, яка завжди спрямована до саморуйнування – частина, яка прагне максимуму, незважаючи на можливі наслідки. Якусь частку цього прагнення легко пояснити: мені подобається ходити по лезу ножа, підштовхнути себе до відчуття абсолютного максимуму моїх можливостей, відчути себе безсмертним.
За часи перших років моєї військової служби, мої самогубні спонукання можна було пояснити віковими особливостями (або дурістю), притаманними молоді. Молодшим офіцером у В’єтнамі я відчував спрагу крові і екстаз битви – якщо можна назвати, залежність від адреналіну. Але як командир підрозділу я не мав ніякого вибачення за зловмисні ігри з моїми начальниками, які б призвели до мого переслідування. Але все ж таки я це робив, і мої начальники завдавали мені гарту. Здебільшого я боровся за своїх людей – за їхнє забезпечення, комфорт і за тe, щоб вони мали найкраще спорядження і підготовку. В усіх інших випадках я збиткувався над моїми побратимами-офіцерами, бо мені не подобалося їхнє ставлення до служби.
Наприклад, під час мого другого відрядження до В’єтнаму в 1968 році Другим загоном «морських котиків» командував капітан-лейтенант на ім’я Тед Лайон, або, як він педантично підписував усі свої рапорти, Едвард Лайон ІІІ. Він був передчасно посивілим, мав аскетично худорляву статуру та пряму спину марафонця, який наче проковтнув аршин; його спартанський, вилощений зовнішній вигляд, як на мене, був наслідком занадто стриманого способу мислення, притаманного черницям церковно-парафіяльної школи.
Тед був нормальним командиром, коли ми служили разом, він практично не турбував мене і написав мені хорошу службову рекомендацію. («Активний, агресивний офіцер... має атлетичну статуру і прекрасний зовнішній вигляд... цілком рекомендується для підвищення по службі у призначений термін...», – ось зразок його писанини.) Але що стосується ватажка «морських котиків», наставника для молодих бійців і людини, з якої можна було б брати приклад, на мою думку, йому бракувало індивідуальних якостей смертельно небезпечного мисливця, які не можна пояснити словами, але які й роблять великих воїнів великими. Коли я згадував про Teда, а це насправді траплялось не дуже часто, я завжди уявляв його із переповненою паперами текою, а не з M-16.
Настав 1976 рік. Я отримав звання лейтенант-командера і зайняв посаду Теда – став командиром Другого загону «морських котиків».
Він (Тед), був командером і одержав призначення очолити 21-ий підводний диверсійний загін. Так сталось, що урочисті церемонії з приводу наших нових призначень по службі були заплановані на один і той самий день. Десь за два місяці до урочистого дня Тед зателефонував мені.
– Діку, ти б не міг змінити дату своєї урочистої церемонії? Я хотів би використати плац, але я бачу, що згідно з календарем, ти вже отримав дозвіл і зарезервував його для своєї церемонії. Мені здається, оскільки я старший за рангом, ти міг би перенести свою церемонію з п’ятниці на середу і звільнити плац для моєї урочистої церемонії.
Він казав це так... манірно. Мій терпець урвався. Тед був чванливим гівнюком, який не робив нічого більше за перекладання паперів у своїй теці, і якого я не міг терпіти. Перебудеться.
– Пішов ти..., – сказав я Теду. – Я запланував цю подію заздалегідь.
– Але ж я теж, – промовив Тед.
– Ну, тоді, ти, придурку, повинен був планувати краще, чи не так? Я зарезервував цей клятий плац для урочистої церемонії, так і буде. Звісно, якщо хочеш скористатись цим плацом паралельно зі мною – будь ласка, там місця багато.
Його голос став крижаним.
– Ні, спасибі, Діку. Я перепланую свою церемонію.
Так він і зробив. Його церемонія відбулася позаду металевого бараку, у якому розташовувався моторний склад, на невеликій площадці для паркування, покритій слизьким щебнем.... А я провів свою церемонію на бездоганному плацу з трибунами, під музику великого оркестру Військово-морського флоту, який зустрічав моїх гостей, граючи «Підняти якорі».
Я забув про цей інцидент. Тед Лайон – нi.
Я залишив Другий загін і провів наступні 10 місяців, поєднуючи навчання у Монтгомері, Алабама, з командно-штабними курсами ВПС, що проводились на військово-повітряній базі Максвел. Одночасно одержав ступінь магістра політичних наук в Обернському університеті. З Алабами я перебрався прямісінько до Вашингтона. Кеті з дітьми приїхали два місяці по тому. Я обійняв вакантну посаду керівника операціями в оперативно-плановому управлінні, мовою ВМС посада була в офісі – заступник начальника оперативного штабу ВМС Головного управління планування. Моя кар’єра на певний час загальмувала: я ще не відповідав критеріям, щоб зайняти посаду заступника командира і разом с тим не мав необхідної вислуги років у званні лейтенант-командера, щоб претендувати на чергове підвищення у званні. Тому, мені необхідна була посада, на якій я зміг би дочекатися чергового звання і при цьому мати можливість звести до купи всі мої зв’язки зі своїми високопоставленими покровителями, щоб здійснити стрибок до капітана з підготовкою подальших можливостей перестрибнути на адміральський чин.
Крім того, мені раніше не доводилося бувати у Пентагонi, і сама думка про можливість познайомитися з його коридорами, довжиною у 17,5 кілометрів, не кажучи вже про зустрічі з безліччю дружніх адміралів – здавалася мені на той час хорошою ідеєю. Реалії життя суттєво відрізнялися від моїх сподівань. Керівники операцій ВМС, у званні командера чи то лейтенант-командера, були найнижчими щаблями у командній структурі – паперовій штатній драбині, на вершині якої знаходилися начальник оперативного штабу ВМС і Об’єднаний комітет начальників штабів. Бюрократія Пентагону дуже схожа на бюрократію в Конгресі США. Можливо, на Капітолійському пагорбі члени Конгресу і приймають законопроекти, але хай це не вводить в оману: саме штат їх помічників і робить реальну роботу за кулісами; це вони, невидимі широкій громадськості помічники з правових питань, радники й консультанти ведуть тяжкі перемови, узгоджують і уточнюють – тобто роблять все, щоб ці законопроекти стали можливими; а члени комітетів і підкомітетів готують законодавчу базу.
Ми, безликі створіння, гвинтики у системі Пентагонy, робили практично те ж саме для начальника оперативного штабу ВМС; те ж саме робили й інші керівники операцій у кожному з родів збройних сил, працюючи на своїх начальників штабів. Кожен з нас суміщав у собі дослідника і лобіста, і саме ми були тими, хто веде перемови з колегами й проштовхує точку зору свого відділу.
Після одержання завдання ми писали інформаційну доповідну для офіцерів відділу планування, які, як правило, мали звання капітанів. Вони були співробітниками вищої ланки, тими, кого допускали до три– і чотиризіркових небес, щоб проінформувати мешканців Олімпу. Іноді запрошували і молодших офіцерів, таких як я, для того, щоб нести чийогось портфеля, налагоджувати діапроектор або водити лазерною указкою. Але загальне правило було одне: керівники операцій мали мінімум часу для спілкування віч-на-віч з адміралами, якщо взагалі одержували таку можливість. Ото були і всі особисті зв’язки.
Але хоча ми й не спілкувалися з адміралами особисто, та наші документи робили це: ми створювали практично всі підготовчі і базові рапорти для начальника оперативного штабу ВМС, коли він мав бути присутнім на засіданнях ОКНШ. Звичайно не ми його інформували, як правило, це робив його заступник або один з багатьох заступників, помічників або помічник заступника. Їх своєю чергою інформували офіцери відділу планування, яких інформували ми. Все це нагадувало дитячу гру в «несправний телефон».
Коли начальник штабу ставив завдання, воно падало на нас, як величезна відповідальність. Ми завзято кидались у дослідження і створювали чорновий варіант документу. Наші начальники або відхиляли його, або затверджували, і передавали безпосередньому вищому керівництву. На кожній сходинці документ отримував нові корективи. Якщо зауважень не було, то вищі чини відправляли документ назад для доопрацювання, зміни його характеру чи змісту.
У той час я отримав два неймовірних подарунка удачі, які дозволили мені злетіти вище і швидше, ніж у моїх найсміливіших мріях и сподіваннях. По-перше, я мав щастя працювати під начальством капітана на ім’я Ейс Лайонз. Ейс був випускником Академії, з вузькою талією і випнутими грудьми, нагадував корабельного керманича років сорокa з гаком. Він мав за спиною досвід трирічного перебування на посаді старшого помічника заступника НШ (у головному управлінні планування). Він був одним із тих перспективних молодих офіцерів, які могли отримати звання адмірала у найкоротші строки.
Але на відміну від більшості вискочок, котрі завчасно були переведені на адміральські посади, Ейс мислив, як воїн, і частенько лаявся, як матрос. Ця обставина видалась мені обнадійливою, особливо коли він почав називати мене «засранцем» і остаточно зрозумів, що роблю успіхи, коли моє прізвисько було змінено на «голову, повну багна.» Це неодноразово наштовхувало мене на думку, що Ейс так чи інакше був пов’язаний з Евом Баретом.
Другий прорив стався приблизно через п’ять місяців моєї служби, коли я отримав додаткове навантаження – відповідати за розвідку. Офіцер розвідки, залишав свою посаду і він знав, що раніше я виконував обов’язки аташе, а це означало, що я знався на розвідувальній справі. Крім того, як спецпризначенець ВМС я чудово зрозумів, наскільки цінними можуть бути термінові розвідувальні дані. Ейс дав мені свободу дій і не заперечував, щоб я розширив свої обов’язки спецпризначенця і мав доступ також до планів ОКНШ. Таким чином я отримав можливість особисто зустрічатися із більшістю ключових гравців Пентагону на чотиризірковому рівні. Робота у розвідці дала мені справжній ключ до влади у Пентагоні; до найбільш секретної інформації.
Тепер я мав дозвіл знайомитись із матеріалами, які не могли бачити ніхто крім НШ та його заступника. Це дало мені можливість проводити багато часу віч-на-віч із кожним з них.
Щоранку я брався за роботу на дві години раніше і прочитував все, що приходило телеграфом, переглядав повідомлення ЦРУ і РУМО, а також перевіряв перехоплення АНБ. Потім я виділяв найбільш важливі розділи, розпрямляв краватку, накидав на плечі спортивну куртку і йшов доповідати заступнику НШ відділу планування, надзвичайно цілеспрямованій людині у тризірковому ранзі на ім’я Вільям Кроу, який пізніше став головою Об’єднаного комітету начальників штабів.
Мені подобався Кроу – великий люб’язний ведмідь, схожий на першокласного, хоча й педантичного адміністратора. Випускник 1946 року Військово-морської академії, він отримав ступінь магістра в Стенфорді, а ступінь доктора наук в Прінстоні, також як радник ВМС В’єтнаму. Незважаючи на його елегантні, надзвичайно ввічливі манери спілкування з підлеглими і м’який кентуккський акцент, він був одним із тих адміралів, котрих я міг послати. Його офіс на четвертому поверсі кільця Е був величезним, полиці позаду його робочого столу були заповнені багатою колекцією найрізноманітніших капелюхів – від старих капелюхів пожежників і французьких беретів до шоломів англійських боббі і класичних кепок для гравців у гольф.
Минуло всього кілька місяців і Кроу почав викликати мене щоразу, коли йому було щось потрібно від розвідки. Я став на зразок кризового офіцера і співпрацював з керівниками операцій ЦРУ, АНБ, АСВ, НСК – загалом цілий алфавіт. Мій допуск до секретної та надсекретної інформації був необмеженим – це дозволяло мені бачити все: від супутникових фотографій найвищої якості до перехоплень підводників.
Кінець сімдесятих був часом змін у діяльності розвідки. За часів президента Джиммі Картера начальник ЦРУ адмірал Стенсфілд Тернер змінив пріоритети: від агентурної розвідки «HUMINT до перехоплення сигналів, збору інформації за допомогою технічних пристроїв та електронного спостереження, тобто до SIGINT (радіорозвідки), TECHINT (технічної розвідки) і ELINT (електронної розвідки).
Знеособлений характер SIGINT, ELINT і TECHINT, ймовірно, подобався важкодоступному Тернерові, який був одним з тих людей, подібних до Хаймана Ріковера, які віддають перевагу статистичним даним, а не реальним подіям, тому що дані мають пристойніший вигляд і ніколи не скаржаться. Але в цьому й криється проблема: війна не підпорядковується статистиці. Війна – явище абсолютно непередбачуване. Війна – це постійна серія помилок, прорахунків, кожен з яких є набагато гіршим, ніж попередні.
Навіть наймолодший піхотинець за часів Другої світової війни знав це. «Як справи, солдате?» Вони відповідали: «Ситуація нормальна: діло–труба!» (SNAFU – Situation Normal, All Fucked Up), (TARFU – Things Are Really Fucked Up) або Повний гаплик – відновленню не підлягає! (FUBAR – Fucked Up Beyond All Repair). Але діти Тернера не знали, що таке SNAFU, TARFU чи FUBAR, бо вони ніколи не лежали у засідці так, що і яйця змокріють, в очікуванні моменту, коли з’явиться противник і ситуація на власних очах перетвориться на повну дупу.
Найбільшим недоліком TECHINT є те, що така розвідка спирається на статистичні моделі. Скажімо, США мають таємного супутника–шпигуна у повітрі. Припустімо, що об’єктиви його камер закрили низькі хмари. Тоді що найчастіше відбувається? Оскільки дані розвідки потрібні негайно, ці вундеркінди візьмуть кадри з попередніх фото- й відеозйомок і змоделюють ситуацію. Вони говорять так: «Це те, що відбувалося раніше, тому це має відбуватися й зараз».
Але треба зауважити, що в цих обдарованих математиків, аналітиків і професорів ніколи не стріляли. Вони не розуміють, що таке обманні маневри й дезінформація; вони не беруть до уваги волю противника до перемоги, вони не здатні оцінити геніальність одного конкретного командира. Вони не зможуть сказати вам, чи пористість піску є достатньою, щоб утримати вагу С-130 чи тільки короткий зліт і посадку повітряного судна. Або чи піщаний пласт у двохстах милях нижче це дійсно «басейн», сформований «швидкими» пісками лише два тижні тому.
Тож, коли я робив огляд даних розвідки для Кроу і його оточення, я часто додавав свою власну оцінку згідно з інформацією, зібраною з інших джерел, що давало змогу краще роздивитися альтернативні варіанти; а також підкреслював те, що спецпризначенці здатні забезпечити тією інформацією, яку не можуть надати ні супутникові системи, ні високольотні SR–71 «Blackbird».
Під кінець 1978 року Білл Кроу і я перейшли на «ти»: він звав мене Діком, а я його адміралом.
4 листопада 1979 іранські бойовики захопили американське посольство в Тегерані і взяли в заручники весь дипломатичний персонал. Вісім днів по тому, генерал-майор Джеймс Вот отримав наказ від ОКНШ сформувати цільову групу з антитерористичних операцій, яка була названа ТАТ (Terrorist Action Team) і мала на меті спланувати варіант військового звільнення заручників. Я був призначений у ТАТ як один з двох представників ВМС.
Вот мені сподобався на рівні мого власного інстинктивного відчуття людини. Він був вихідцем із Південної Кароліни – говорив повільно і мав холодний розум, зовні був білявий з худорлявою статурою. Він був колишнім рядовим стрільцем та воював під час Другої світової війни, а також служив у Кореї та В’єтнамі. Він ніколи не почувався зручно у костюмі або парадній формі і носив стандартну військову форму так, ніби вона була пошита на його персональне замовлення. Вот мав такі ж погляди і манеру висловлюватися, як і мої хлопці із Восьмого загону у В’єтнамі – Френк Сколізе чи Кінь Кучинськи – хлопаки, у яких завжди щось боліло, але вони просто рухались далі вперед і вперед.
Людину, яка очолила рятувальну операцію, полковника Чарлі Беквіта, я вперше зустрів у В’єтнамі. Чарлі-Атака як його часто називали, був одним з найкращих неординарних бійців. Вульгарний, ветеран сотень спецоперацій, з акцентом, притаманним усім вихідцям з Джорджії, Чарлі одразу збагнув, що є потреба в елітному, мобільному, добре підготовленому підрозділі для боротьби з тероризмом, виконання операцій у тилу ворога, проведення розвідок і надання нестандартних пропозицій для вирішення конфліктів малої інтенсивності. Підрозділ, який він задумав і підготував для виконання цих завдань, було названо SFOD–D – Оперативний загін особливого призначення «Дельта» – краще відомий під назвою підрозділ «Дельта».
Голова Об’єднаного комітету начальників штабів, генерал повітряних сил Девід Джонс (David Jones), був якнайгіршою людиною для командування будь-якою місією, що потребувала спеціальних здібностей. У нього був типаж, який гарантував би йому успішну кар’єру у великій корпорації. Він був високий, поважний, тямущий – навіть учений – і за відгуками, обдарований, хоча і неприступний менеджер. Однак ніхто не назвав би його харизматичним лідером.
Генерал Джонс любив обговорювати варіанти. Без кінця-краю. В якийсь момент він віддав нам наказ написати і доповісти йому про сорок два різних варіанти місії порятунку, кожен з яких був ще більш нереальний, ніж попередній. Один з його вундеркіндів придумав план, у якому заручників врятують силовики, які здійснять аварійну посадку вертольотів на дах посольства. І як же вони врятуються? Тут ви його піймали – така незначна вада плану!
Як і більшість військових апаратників, Дейві Джонс був дуже чутливим щодо наявності випадкових жертв серед мирних жителів. Я дізнався про це, коли ми планували операцію з глибинної розвідки для перевірки пісків на місці висадки, яке ми називали Пустеля-1 (Desert One). Випробування були необхідні для того, щоб впевнитися, чи витримає поверхня вагу повністю завантажених C-130.
Хтось поставив очевидне питання:
– Що буде, якщо під час проведення випробувань з’являться кілька іранців? Я одразу відповів:
– Вбити покидьків.
Кімната затихла. Обличчя Дейві Джонса закам’яніло.
Він уп’явся в мене очима і, якби на військовому трибуналі засуджували поглядами, то я був би уже на каторзі у Лівенворті з лопатою в руках.
– Як тільки ви могли про це подумати?
А як я міг подумати про щось інше? Я спробував відповісти жартом:
– Я прошу вибачення, генерале, але якщо там хтось є, то він порушує комендантську годину, запроваджену іранцями, і все, що б я зробив – це виконав волю Аллаха.
Голова не підтримав мого гумору. Але я побачив, що Джим Вот заховав усмішку. Джонс скасував мій план з оманним маневром, вирішивши, що це може викликати занадто багато жертв серед мирного населення Ірану. Однією з потенційних проблем, яку потрібно було вирішити «Дельті» – це дати раду іранським повітряним силам.
План порятунку передбачав транспортування заручників вертольотом з Тегерану до льотного поля Мензерійє, що знаходилося на відстані півгодини льоту від Тегерану і не використовувалося. Бійці «Дельти» та заручники могли наразитися на удари іранських повітряних сил при посадці, польоті чи пересадці. Моя ідея полягала у підриві злітно-посадкових смуг Тегеранського аеропорту, що використовувався у воєнних цілях, щоб «Дельту» та заручників не переслідували. Я розробив схему повітряного удару з використанням одного літака, яку назвав «Атака дерев’яних солдатів».
Це якраз була операція із розряду «роби простіше»: я та два інших «морських котики» мали скинути з С-130 десятки начинених вибухівкою шпал, закріплених на парашутах за допомогою фіксованих строп. Дерев’яні солдати повинні будуть вибухнути від удару при контакті. Трьохметрові кратери, які вони залишать, не дадуть можливості в подальшому використовувати цей об’єкт.
Також потрібно було скинути й інші, менші заряди. Було заплановано використати трубки, начинені вибухівкою, і маленькі бомби, які знищать наземний персонал. Труби будуть загорнуті у ланцюги, їх ланки зламаються і розлетяться в момент вибуху C-4, як це відбувалося при використанні протипіхотної осколкової керованої міни спрямованої дії. Розжарені ланки пошкодять допоміжне устаткування, проб’ють та підпалять танки і допоможуть створити загальне відчуття хаосу. До іншої групи дерев’яних солдатів буде прикріплено петарди, які під час спуску будуть спалахувати і створювати ефект автоматної черги, так, буцімто це стрілятимуть парашутисти.
Правильно виконана атака виведе Тегеранський аеропорт з дії. Що не менш важливо, вона є добрим оманним маневром, доки Чарлі та його «Дельта» будуть штурмувати базу посольства у центрі міста.
І навіть якщо нас зіб’ють іранці, ми втратимо всього лише один C-130, п’ять льотчиків і трьох «котиків» – ніяких серйозних втрат.
Задля підвищення секретності – оскільки радянські розвідники постійно підслуховували велику кількість повідомлень, що курсували в цій зоні – Чарлі Беквіт змінив дислокацію «Дельти» зі штаб-квартири у Форт-Бреггу на околицях Фейетвіля у Північній Кароліні до меншої і більш захищеної тренувальної бази. Бійці «Дельти» називали її «Димний табір» (Camp Smokey), але насправді це місце офіційно називалося «Табір Пірі» (Peary Camp) – величезний табір ЦРУ для підготовки шпигунів, розвідників та виконавців секретних операцій. Ферма, як її називали шпигуни, займала 65 квадратних кілометрів на Північний Схід від Вільямсбургу, Вірджинія, і знаходилася між 64-ою трасою та рікою Джеймс. Саме в цьому місці ЦРУ побудувало для Чарлі і його людей модель тегеранського посольства, щоб вони могли тренувати всі свої дії з того моменту, як вони потрапляють на його територію.
Тим часом я вдосконалював свою ідею з дерев’яними солдатами. Після роботи в Пентагоні я приїздив або прилітав до «морських котиків», яких я залучив допомогти мені – двоє солдатів строкової служби з Другого загону «морських котиків» на ім’я Ларрі та Боб – і ми ставали до роботи, часто проводячи так всю ніч. Перед сходом сонця я збирався та вирушав на північ, щоб встигнути прочитати й підготувати щоденний розвідувальний звіт для адмірала Кроу до початку робочого дня о 8 ранку.
Чарлі Беквіту подобалася ідея дерев’яних солдатів. А ось Девіду Джонсу – ні. Щоб покласти кінець цьому плану, та всім схожим на нього, голова ради висунув безглузде неписане правило: ви не повинні вбивати. Саме так він сказав солдатам.
Другу, більш важливу, помилку було зроблено агентурною розвідкою. Коротко кажучи, розвідки просто не було. Наскільки мені відомо, ЦРУ не мала жодного агента на території Ірану. Ми змогли отримати уривки інформації від інших посольств, і в Іраку також ще перебувала велика частина іноземців – турок, німців, ірландців, канадців, але не було організованої мережі, і ніхто не передавав термінову інформацію, яка необхідна команді спецпризначенців для організації рятувальної операції. Отже, однією з цілей групи ТАТ було залучити якнайбільше людей на території Ірану, щоб мати там хоча б якихось агентів. Кожній службі було поставлено завдання шукати людей, які говорять мовою фарсі, і, зважаючи на таємність рятувальної операції, мене обрали бути «зв’язковим» для потенційних таємних агентів. Моряків, які знали фарсі, знаходили за допомогою комп’ютерного пошуку. Їм наказували залишити свої підрозділи, не зазначаючи причин, і прибути до Вашингтону. Більше ніж дюжина моряків прилетіли до столиці. Я їх зустрічав, приводив до себе додому, брав з них обіцянку – і підпис – про нерозголошення інформації, і передавав їх далі до рук відповідальних з оточення Вота.
Деяких відправляли назад, інші не погоджувалися на роботу. Серед тих, хто приєднався до операції, був морський капітан з Анаполісу, який погодився керувати вантажівкою із солдатами підрозділу «Дельта» до Тегерану.
Два «морських котики» також стали агентами. Обидва працювали на мене, коли я командував Другим загоном «морських котиків». Один із них (я буду називати його Клайном) був сином переселенців і виріс, розмовляючи вдома німецькою мовою. Його відрядили до Ірану як німецького бізнесмена, і його інформація щодо бази посольства була безцінною. (Йому «подякували» тим, що залишили після катастрофи у Пустелі-1, не повідомивши нічого про те, що сталося. Будучи «морським котиком», а отже людиною, що покладається на свої власні сили, він пройшов ледь не тисячу кілометрів від Тегерану до кордону з Туреччиною, перейшов через кордон до безпечної зони і став шукати тих мудрагелів, які кинули його напризволяще. Це просто неймовірно, але заслуги Клайна, який надавав інформацію у режимі реального часу, що мало ключове значення для проведення операції, не були відмічені. Ані медалей, ані подяк, ані підвищення, навіть простого «молодець». Я розумію, чому він був такий невдоволений.) Другим «морським котиком» був Джоі, який потрапив до Тегерану під виглядом монаха. Його треба було назвати братом Бабієм, оскільки він був ловеласом. Джоі був на завданні недовго, лише кілька днів. Але він виконав свою роботу і без проблем повернувся назад.
Ніч 24 квітня 1980 року була, напевно, найдовшою у моєму житті. Приблизно 40 чоловік тиснулися у СЗПР – спеціальному засекреченому полігоні розвідки – на другому поверсі Пентагону, через коридор від великої кімнати оперативного центру ОКНШ з її моніторами на всю стіну, найсучаснішими комунікаціями, технічнми й електронними прибамбасами.
Там, з іншого боку коридору, за товстими, оббитими дверима, голова Джонс та інші начальники штабів сиділи у своїх розкішних обертових кріслах, виводячи закарлючки в своїх нотатниках, чи як там іще розважаються власники чотирьох зірочок на погонах.
Ми ж, молодші керівники операцій, плановики, таємні агенти й спецпризначенці сиділи за запліснявілим пластиковим столом і заробляли собі мігрень, перевантажуючись кофеїном.
Наша Секретка являла собою кімнату 5 на 9 метрів, розміщену всередині більшої кімнати для перешкоджання роботі підслуховуючих пристроїв. Ми потрапляли до неї тільки після проходження трьох пунктів перевірки відділом спеціальних операцій, на кожному з яких були присутні озброєні охоронці. Кімната мала фальшпідлогу, низьку стелю, а флюоресцентне підсвічування надавало усьому зеленого відтінку. У центрі стояли два довгі столи для нарад. На них разом із колекцією брудних чашок, немитих картонних тарілок і заповнених попільничок стояло з півдесятка маленьких квадратних гучномовців, які були прикріплені до кабелів, що проходили підлогою до штекерів у стіні.
Два гучномовці було позначено АНБ (Агентство національної безпеки США). Вони мали передавати дані електронної розвідки від АНБ. Інші передавали дані з Ваді Кена, Мазіра, Пустелі-1 і Тегерана, де один з американських агентів мав власний радіопередавач, під’єднаний до супутникової мережі. Усі були на одній частоті, тому ми чули передачі від «Дельти», переговори пілотів вертушки й коментарі генерала Вота одночасно.
Вздовж однієї стіни стояли столи, які ми, керівники операції групи ТАТ, зайняли з минулого листопада. Іншу стіну було завішано картами, схемами та фотографіями цілей. Одразу біля цієї стіни на підвісній рейці висіли чорні портьєри, які можна було затулити до того, як хтось без відповідного дозволу зайде до Секретки. Там було декілька підставок для звітів, а під столами для переговорів, на робочих столах та вздовж стіни лежали гори тек і записників з довідковою інформацією про Іран, бойовиків, іранських військових, заручників та їх сім’ї, а також документи зі сценаріями усіх можливих варіантів порятунку наших людей.
Я почувався вразливим і безпомічним, сидячи на краєчку сірого металевого столу в футболці, попиваючи холодну каву з паперової чашки. Я відчував, що зараз я повинен бути разом із хлопцями з «Дельти», або на місії в Ірані. А замість цього я мусив марудитися з паперовою роботою. Крім Чарлі у нас був ще лише один офіцер морських сил – капітан, який добровільно погодився бути водієм вантажівки, і взагалі не було «морських котиків». От прокляття, я мав би бути там! Мої очі блукали по кімнаті, заповненій сигаретним димом. У цей момент я зрозумів, як мали себе відчувати люди, що контролювали місію з Х’юстона, коли причепний механізм з людьми відстикувався від «Аполо-11» і почав падати на поверхню Місяця.
Вони нічого не змогли б зробити, якби щось пішло не так. Так само, як і ми нічого не могли б зробити, якби щось трапилося з «Дельтою». Я допив каву, зім’яв чашку і кинув її у кошик на сміття тьмяно коричневого кольору, метрах в трьох від мене. Вона просвистіла у повітрі і влучила прямо у нього. Два очки. Може, це добра прикмета.
Ми чули кожен рух «Дельти» через гучномовці. Наша захищена система супутникового зв’язку передавала американські балачки. Інформація іранських джерел відстежувалася й передавалась у реальному часі агентами АНБ з Форт-Меду. Це було як міжнародне радіошоу, без винагороди для ведучих і сценарію. Ми почули, як Чарлі залишив Єгипет і прибув до Мазіри; як вісім наших вертушок RH-53D Sea Stallion знялися з борту USS Nimitz в Оманській затоці і попрямували на зустріч у Пустелі Один, де вони мали підібрати рятувальну команду, яка летіла з Мазіри на транспортних літаках MC-130. Ми почули, як льотчик першої вертушки відрапортував «Лечу над сушею», перетинаючи іранську берегову лінію на захід від Чах Бахару.
Майже негайно в Ірані почали бити на сполох. Військові пости рапортували до Тегерана про перетин кордону. Загони міліції почали переміщатися на пости. Реактивні винищувачі були підняті в небо. Що там, у біса, відбувалося? Як вони дізналися про нас так швидко?
Це були довгі п’ять хвилин, поки ми зрозуміли, що іранці реагували не на нас, а на сутичку, що виникла на північному заході, біля кордону з Іраком. Вздовж південної берегової лінії, де ми діяли, все було тихо.
Ще одна вертушка відрапортувала про перетин кордону з морем, а згодом і всі інші підлетіли до берега. «Дельта» вже була на півдорозі до Пустелі-1, прямуючи туди на своїх MC-130.
Ще коли вони були в повітрі, ми відчули перші ознаки проблем. З радіоперехоплення АНБ ми дізналися, що одна з вертушок мала механічні проблеми. Ми почули, як пошкоджений вертоліт приземливсь у пустелі і його команду підібрав інший RH-53D. Дві інші вертушки потрапили у піщану бурю і заблукали. Звичайно ж, втрату однієї або двох вертушок було передбачено. Ми все ще були в режимі «Ситуація нормальна: діло – труба» (SNAFU).
Перша частина висадки «Дельти» в Пустелі-1 пройшла успішно. А потім вступив у силу закон Мерфі. Повз місце висадки проїхав іранський автобус. Його зупинили, і 45, чи близько того, пасажирів було затримано. Через кілька хвилин з іншого боку з’явився бензовоз. Його зупинили пострілом з лазерної установки, однак водій перестрибнув у інший транспорт, що рухався по дорозі, і зник з місця події. Водночас полум’я з підбитого бензовозу піднялося більш ніж на 30 метрів у небо пустелі.
Ми перейшли на стадію «Повний гаплик» (TARFU).
Що нам робити з іранцями з автобусу? – запитав хтось з Пустелі-1 генерала Вота у Єгипті.
Я відповів за нього:
– Перебийте всіх покидьків.
Мої колеги з жахом витріщилися на мене.
– Я пожартував, – відповів я їм. Хоча я зовсім не жартував.
Вот наказав перевезти їх усіх на C-130 і далі виконувати операцію.
Тепер усі голоси звучали розгублено. Все йшло всупереч плану. З’явилося занадто багато складових. Було багато повітряних суден. Були пілоти вертушок, які незважаючи на підготовку, все ще невпевнено почувалися, виконуючи довготривалі перельоти в пустелі.
Також була якась хитромудра послідовність команд, коли командир підрозділу ВПС у Пустелі-1 доповідав армійському двозірковому командиру в Єгипті, який отримував накази від юрми трьох- і чотирьохзіркових чинів з Вашингтону. Це порушувало найважливіше правило спецоперацій – вони повинні бути максимально простими, тоді вони можуть бути успішними.
У мене з’явилося погане передчуття щодо того, що відбувалося в Ірані. Але все ж операція повинна була спрацювати. Ми планували її протягом п’ятьох місяців. Це була гра на мільйон.
Поряд зі мною співробітник ЦРУ, якого я буду звати Джонсом, прикро похитав головою і сказав:
– Ти знаєш, ти мав рацію.
Джонс був старомодним бійцем, який був проти зростаючого бюрократизму ЦРУ та його технологічної пристрасті під головуванням Стенсфілда Тернера. Ми розуміли одне одного.
– Це повні кранти, – сказав він мені тихенько.
Я кивнув, погоджуючись, хоча ні я, ні Джонс не хотіли б, щоб так сталося.
Лише шість з восьми вертушок дісталися до Пустелі-1, лише п’ять з них могли літати. Згідно з планом, передбачалося, що хоча б шість вертушок перевезуть «Дельту» на місце призначення, потім полетять до Тегерана й заберуть заручників і їх рятівників. Чарлі вирішив скасувати місію. Це було його право. Генерал Вот у Єгипті хотів, щоб операція тривала. Так само, як і всі інші, включно зі мною. Але ви не скасовуєте наказ керівника операції. Це було прерогативою Чарлі, і він вирішив скасувати операцію. Коли він віддавав наказ повертатися, його голос звучав так, немовби він втратив найкращого друга.
А потім все пішло під три чорти. Одна з вертушок, що маневрувала, дозаправляючись перед довгим перельотом до USS Nimitz, врізалася у заправний літак EC-130, у який тільки-но завантажили вибухівку «Дельти». Вертушка й літак вибухнули. Місія перейшла в стадію «повний гаплик, відновленню не підлягає».
Ми стиснули кулаки, ми були абсолютно шоковані, в декого з нас трохи не текли з очей сльози: ми слухали крики й хаос – голоси хоробрих воїнів, які згорали заживо. Нарешті, здається після вічності криків, безладу, вибухів і розрухи, ми почули, як інші C-130 піднялися у повітря, і все, що залишилося від «Дельти» полетіло назад до Мазіри.
Сказати, що ми всі сиділи в тому прокуреному, затхлому приміщенні повністю шоковані – це не сказати нічого. Це просто на голову не налазило.
Ми щойно провалили операцію, яку планували майже півроку, у яку вклали мільйони доларів. І ситуацію вже ніяк не можна було виправити. Чорну пляму на міжнародній репутації США треба буде дуже довго змивати.
Світова, здавалося б, наддержава щойно була змішана з брудом купкою якихось терористів у тюрбанах, і це ми собі зробили самі. Бувай, оревуар, чао, алоха, адьйос. Завтрашнього дня не буде.
Чесно кажучи, я не пам’ятаю решту тієї ночі. Так, потрібно було зробити ще чимало. Рятувальні роботи, такі як повернення людей, яких ми залишили в Тегерані. Але я майже не пам’ятаю, що було сказано про це або що робив я чи інші. Я пам’ятаю, що було бажання вдарити когось головою об стіну, але я ніяк не міг вирішити, кого саме.
Навіть смерть Рішера так на мене не вплинула, як цей розгром у Пустелі-1. Рішер відповідав сам за себе – його згубила його власна дурість. Крім того, це трапилося у бою. Люди гинуть у бою. У Пустелі Один усі ми доклали руку до того, що люди померли ні за що; хоробрі хлопці були вбиті ще до того, як вони могли виконати те, чого їх навчали.
Так чи інакше, уся ця операція була грандіозною невдачею. Цілковито марним зусиллям.

ГЛАВА СІМНАДЦЯТА

У кіно зазвичай наприкінці лунає патріотична музика і хоробрі воїни повертаються з поля бою з перемогою. У реальному житті все інакше. Насправді часом солдати гинуть. На Капітолійському пагорбі та в Білому Домі вимагають покарати винних. Таким чином, Чарлі Беквіта й Джима Вота було принесено в жертву військовим керівництвом, і вони не були останніми.
Чарлі не був політиком, тому не розумів, що відбувається до останнього, аж поки не стало пізно. Я зустрів його десь за тиждень після операції Пустеля-1. Він безцільно блукав коридором зовнішнього кільця Пентагону з розгубленим виглядом. «Діку», – звернувся він до мене, вказуючи пальцем на офіс ОКНШ, – ці хлопці просто злили мене».
Розвиток подій для мене теж став важливим досвідом. Я бачив, як вони шматують Чарлі Беквіта, мужню й хоробру людину, тільки за те, що він мав відвагу взяти на себе відповідальність, вірив у свою місію та у своїх хлопців, але йому не дали зробити все як слід. Бюрократи взяли на себе контроль над операцією, а коли все пішло шкереберть, – зробили винним його.
«Так, – пролунав мій внутрішній голос, який завжди скидався на гарикання Еверета Е. Барета. – Марцінку, ти тупий самозакоханий недоумок, і якщо потрапиш у схожу ситуацію, вони так само тебе викрутять, як ганчірку й викинуть на смітник, як зробили це з Чарлі Беквітом».
Тим часом, хоч ніхто не співав ані патріотичних, ані якихось інших пісень, вже 26 квітня 1980 року, через два дні після Пустелі-1, почалася розробка операцій Snow Bird («Перелітна птаха») та Honey Badger («Медоїд»), другої черги планів з порятунку американських заручників у Ірані.
Водночас, за наказом міністра оборони Гарольда Брауна була створена Об’єднана оперативна група (Joint Task Force, JTF). До її завдання входило планування й проведення військових операцій, спрямованих на усунення терористичних загроз проти Сполучених Штатів, їх інтересів і громадян. До групи входили підрозділи армії, флоту й повітряних сил, які під час антитерористичних операцій окремо підпорядковувались армійському генералові з військової бази у Форт-Бреггу, Північна Кароліна.
І дея була досить нова для збройних сил. Головна мета створення Об’єднаної оперативної групи була в тому, щоб підрозділи й армійські служби, залучені до неї, проводили операції та їх планування співпрацюючи, а не окремо, або навіть, змагаючись між собою. Командування й управління мали бути об’єднані. Іншими словами, ліва рука мала знати, що робить права. Або, як я навчав своїх «морських котиків» у В’єтнамі,– мала бути цілісна взаємодія. Принципово новий підхід!
Я був залучений до створення JTF як офіцер ВМС і допомагав розробляти вихідні положення, які визначали мету й структуру цих підрозділів. Мій офіс знаходився у підвальному приміщенні, у самих надрах Пентагону, що, беручи до уваги характер будівлі, цілком мені підходило.
Трьома поверхами вище за мене Чарлі Беквіт також брав участь у розробці документів по JTF. Об’єднання спецпідрозділів під єдиним командуванням було тим, про що він мріяв вже досить давно. Будучи відданим спецпризначенцем, Чарлі втілював своє бачення Об’єднаної оперативної групи, спираючись на унікальні можливості підрозділу «Дельта». Але будучи реалістом, Чарлі незабаром побачив що «морські котики» теж потрібні. Зокрема для цілей на морі, таких як танкери, круїзні лайнери і такі військові об’єкти, як військові верфі, авіаносці й атомні субмарини.
Я теж вважав за необхідне залучити «морських котиків», але не як додаток до основних підрозділів. Я був переконаний, що існувала потреба в окремій команді «морських котиків». Тож, коли проектний варіант документів потрапив мені на стіл у травні 1980 року, я трохи змінив деякі положення, запропоновані Чарлі-Атакою. У паперах зазначалося, що існує необхідність у такій складовій, як «морські котики». Я прибрав слово відділення і змінив його на слово команда.
Різниця між цими двома словами була величезна.
Під відділенням розуміли невеличку групу, один чи два взводи, які б стали додатком до підрозділу «Дельта» для проведення операцій на морі, тим самим ставлячи ВМФ у недолуге становище бути підпорядкованими командуванню Сухопутних Сил. І дійсно, хоча Об’єднана оперативна група була створена для того, щоб прибрати суперництво між службами й родами військ, тут ішлося про інституційне его і почуття власної гідності Військово-морського флоту і мені не важило, якої думки про це міністр оборони чи хтось інший.
Своєю чергою команда – це самодостатній підрозділ «морських котиків» зі своїм власним командиром, який би став рівноправним гравцем у спільних операціях разом з «Дельтою» та Першою авіабригадою спецоперацій ВПС.
Я передав документи далі. Наступного разу, коли вони знову потрапили мені на стіл, слово команда «морських котиків» було ще на місці. У середині червня остаточний варіант документації щодо Об’єднаній оперативній групі мав проходити процедуру прийняття в ОКНШ. Якби його прийняли, що було фактично вирішеною справою, тоді б ці документи було розіслано як директиви командуючим всіх театрів військових дій і головам усіх військових розвідок. Таким чином, новостворений загін «морських котиків» зайняв би своє місце у структурі Збройних сил.
Звісно, через мою правку виникла невеличка проблема, яка полягала в тому, що загону «морських котиків», який можна було б інтегрувати у Об’єднану оперативну групу, не існувало. Отже, поки плани вступлять у дію, мені треба було створити такий загін.
Постало питання про підрозділ, який має стати частиною Об’єднаної оперативної групи. До цього на флоті вже проводилися навчання з антитерористичних дій серед підрозділів «морських котиків». На Західному узбережжі чотири з дванадцяти взводів Першого загону «морських котиків» брали участь у антитерористичних навчаннях. На Східному узбережжі такі навчання проходили два з десяти взводів Другого загону «морських котиків». Молодий капітан-лейтенант, назвемо його Полом Хенлі, який керував цією програмою підготовки для Другого загону, називав свій загін МОБ-6, або МоБільність-6.
Попри те, що на Західному узбережжі чисельність тренованих підрозділів була більшою, ніж на Східному, загін Пола Хенлі був краще підготовлений, ніж будь-який із Західного узбережжя. Одна з причин полягала в тому, що бійці Першого загону після навчань повернулися у свої взводи.
На Східному узбережжі МОБ-6 працював у колишньому складі весь час після навчань. Мені це подобалося. Це означало, що МОБ-6 мав, як я це називав, цілісність взаємодії.
До того ж «морські котики» зі сходу діяли переважно, але не виключно, у країнах НАТО. Загін МОБ-6 пройшов спільні навчання з британськими підрозділами Speсial Boat Section (SBS); німецькими Gremschutzgruppe-9(GSG-9); французькими GIGN (Groupement d’Intervention de la Gendarmerie Nationale); італійськими Groupe Interventional Speciale (GIS); командою бойових плавців Frømandskorpset з Королівського Флоту Данії; а також з іншими антитерористичними підрозділами з таких країн, як Туреччина, Іспанія та Бельгія. Це мені теж подобалося.
На Західному узбережжі антитерористичну підготовку було здебільшого сконцентровано навколо стрілецької підготовки. Командир загону МОБ-6, Пол Хенлі, також тренував із підлеглими ці здібності. Але крім цього бійці з МОБ-6 також мали досвід десантування на морські судна разом з британською командою морських спецпризначенців (SBS). Вони експериментували з підйомами на нафтові вишки у Північному морі. Вони відпрацьовували операції по звільненню заручників та нейтралізації терористів. Хенлі тренував своїх людей так, як робив би це я сам, якби досі був їхнім командиром. Але хай якими вмілими вони не були, у МОБ-6 їх було тільки два взводи. А потрібно було щонайменше шість, щоб сформувати ядро нового загону. Це означало, що решту бійців треба було набирати або з Західного узбережжя, або тут на Сході з тих, хто не був у загоні МОБ-6. Жоден командир не зрадів би стороннім людям у своєму підрозділі. Але нам було потрібно шість взводів «котиків». І саме таких, які перегризуть горлянку собакам-терористам.
Я зробив деякі підрахунки, багато схем, потім почав несамовито викладати на папері свою ідею нового спецпідрозділу морської піхоти для боротьби з тероризмом на морі. Я переписував свій опус упродовж трьох днів, аж поки він не сяяв, як черевики новобранця.
Моїм номінальним босом був капітан на ім’я Джим Бейкер. Він настільки звик до моїх постійних занурень у світ таємних справ і військових спецоперацій, що у нього виробилася звичка відповідати на все, що я приносив до його столу, дотепним жестом. Зирнувши на папери, він прикривав очі, розводячи при цьому пальці.
– Боже мій, – казав він. – Річарде, що ти зі мною робиш? А ну, лишень гляну. – Ледь глянувши на мою писанину, він знову прикривав очі. – Нічого не хочу бачити, нічого не хочу знати.
– Тож, і як мені поводитися з документом, якого ніхто не бачив і про якого ніхто не чув, та який передбачає вбивства й заподіяння каліцтва? – питав я завжди чемно.
– Підробляй мій підпис та відсилай нагору, – відповідав він, і ми починали несамовито реготати.
Однак, ці папери я притримав від очей капітана. Бейкер якось намагався прослизнути позад мене, щоб заглянути, але нічого не побачив. Я встиг їх змахнути убік, підвівся зі стільця й сів на них.
– Ти грубіян, – казав він, намагаючись відсунути мене убік. – Я старший за званням від тебе. Ну все, припини.
Я безпорадно знизав плечима.
– Ти що, маєш три зірки?
– Річарде...
– Або з’їв кобру живцем?
– Річарде...
– Джиме, цей документ мають право читати тільки ті, хто, по-перше, мають три зірки на плечах або по-друге – з’їли кобру живцем.
Я помахав титульною сторінкою у нього перед очима.
– Бачиш?
Бейкер повернувся до свого столу.
– Ти доведеш мене до інфаркту, Річарде.
Він спостерігав, як я поклав своє маленьке послання у секретну теку з яскравою, майже чотири сантиметри завширшки смугою фіолетового кольору по діагоналі спереду і ззаду. Він до такого звик. Більшість того, що я робив, було пов’язано з державною таємницею.
– А, я зрозумів, – це якась доповідна.
Я підморгнув і помахав перед ним текою.
– Так, капітане, я можу вам показати, що тут, але після цього я маю вас вбити.
Він почервонів, як буряк, і хихикнув.
– О Боже, о Боже, добре, добре, добре. Не хочу взагалі нічого знати. Я тебе не бачив. І взагалі не знаю, як тебе звуть.
Тримаючи теку під пахвою, як футбольний м’яч, я швидко промчав п’ять поверхів сходами догори й попрямував чітким кроком по мармуровій підлозі коридору четвертого поверху.
Біля самої приймальні Білла Кроу я зупинився, щоб передихнути. Я зараз був у становищі покерного гравця перед дуже великою ставкою, тому хотів мати незворушний вигляд. Кроу на той час був заступником начальника оперативного штабу відділу Головного управління планування і відповідав за планування. Хоча формально він і був підлеглим першого заступника, адмірала Джеймса Воткінса, але фактично, як ширилися чутки Пентагоном, Кроу відтіснив Воткінса як найвпливовішого радника НШ, Томаса Гайварда. І це було не дивно, тому що Кроу проводив операції і керував ними, а Воткінс був здебільшого адміністратором. Тому стосунки між Гайвардом та Кроу були більш неформальними і довірливими. Тож, якщо я хотів, щоб мій план було прийнято начальником оперативного штабу, спочатку мені треба було отримати підпис Білла Кроу.
Я відчинив двері приймальні. Один з його помічників, капітан, що сидів за столом, звів очі й подивився на мене. Я підняв теку у руці й помахав перед собою так, щоб він добре розгледів характерну фіолетову стрічку.
– Треба побачити старого у секретних справах.
У відповідь він тільки махнув рукою у напрямку кабінету. Я прослизнув до адмірала і зачинив за собою важкі двері.
Кроу підняв очі.
– А, Діку, це ти. Заходь. – Він вказав на крісло біля столу.
– Падай. Що тебе цього разу турбує, окрім того, що волосся у тебе все менше й менше?
Я поклав теку на стіл.
Адмірал Кроу спустив окуляри на носа, поклав ноги на стіл, витягнув теку на живіт перед очима й почав читати доповідну. Читав повільно, похмуро розглядаючи сторінки.
Потім перервавшись, подивився на мене.
– Ще хтось знає про це?
– Ні, сер, я працював над цим самостійно.
Він кахикнув і повернувся до читання. А я тим часом вивчав чисельну колекцію капелюхів, яка займала з півдесятка полиць за спиною адмірала.
Він закінчив читати. Окуляри знову ковзнули на лоба трохи вище брів. Він уважно подивився на мене, при цьому по виразу його обличчя не можна було сказати нічого. А потім нарешті його рот розійшовся у широкій усмішці.
– Мені це подобається. Добре струсне нероб у армії. Можу гарантувати, що Гайварду це теж сподобається.
Він подивився на мене і, щоб надати виразності своїм словам, плеснув по столу.
– Вперед, Діку, – роби це.
Те, що я створив, було новим підрозділом «морських котиків», призначеним виключно для антитерористичних операцій. Він став рівноправною складовою Об’єднаної оперативної групи разом із «Дельтою» та Першою авіабригадою спецоперацій ВПС і був відповідальним за операції на морі по усьому світу. І ми не збиралися себе обмежувати водним середовищем. Є у флязі краплина води – отже, можна вважати, що у водному середовищі.
Я назвав підрозділ Шостим загоном «морських котиків» – TEAM SIX. Шість, тому що на цей час вже було шість взводів особового складу із досвідом антитерористичних тренувань. А ще, щоб збити з пантелику Совєти. Тобто, якщо є підрозділ під номером шість, то має існувати ще як мінімум п’ять таких самих. Нехай так і думають, тимчасом як їх усього два. Дідько їх забери, тих «руських».
У нашій команді все було налаштовано на ефективність дій згідно з обумовленим переліком завдань, нічого зайвого: сімдесят п’ять солдатів і п’ятнадцять офіцерів. Вони повинні були видаватися цивільними. Нові стандарти зовнішнього вигляду – довге волосся, сережки, борода й вуса, щоб бути схожими на синіх комірців у будь-якій країні (Звичайні робітники, напротивагу білим комірцям – офісним працівникам. – Прим. перекл.)
Знання іноземних мов теж було бажаним. Напротивагу загонам «морських котиків» із Західного і Східного узбереж, які були географічно обмеженими у проведенні операцій, Шостий загін «морських котиків» мав у разі потреби за чотири години висадитися зі своєї бази у Вірджинії у будь-якому куточку світу.
Першорядною задачею Шостого загону було приєднання до іншої рятівної операції, яка уже планувалася, але терміни ще не було визначено. Метою загону було таємно проникнути до Ірану та знищити низку їхніх військових об’єктів перед тим, як почне працювати «Дельта». Але взагалі завдання Шістки були набагато ширшими. Як я зазначав у доповідній, нагальним завданням була повна готовність до будь-якого розвитку подій на морі.
У всіх викладах я впевнено зазначав, що Шостий загін «морських котиків» буде повністю готовим до виконання завдань через півроку після початку відбору. Через півроку дев’яносто бійців мали, образно кажучи, з положення лежачи подолати звуковий бар’єр.
Я вірив, що це можливо. Навіть склав календарний план на перший рік навчань. Було 12 місяців та 365 днів, розкреслених по клітинках паперу. Мені довелося витратити цілий тиждень на те, щоб втиснути 408 днів тренувань у ці 365 клітин. Я вирішив, що бійці будуть спати під час перельотів.
Наприкінці весни й на початку літа 1980 року я відшліфовував систему матеріально-технічного забезпечення підрозділу, складав бюджет і перелік спорядження та відпрацьовував найменші дрібниці. Проект створення Шостого загону «морських котиків» був цілком таємний і будь-які контакти зі сторонніми службами було заборонено. Але все ж серед спецпризначенців ВМС ходили чутки, що щось затівається. Я скінчив роботу у Пентагоні й почав їздити до Літл-Крік, де базувався загін.
Візити були неофіційними: я проводив час зі старшими офіцерами Другого загону «морських котиків». За пивом ми зазвичай розмовляли, я ставив питання. «Командире, а як би ви зробили це?» або «Якби вам треба було робити те-то й те-то, як можна це зробити без зайвого галасу?»
Я проводив цілісінькі ночі на кухні старого приятеля, майстер чифа на ім’я Maк, якого я знав ще відтоді, коли нас разом готували до підводних диверсій. У блокноті стандартного розміру з плямами кави, Maк, чиф-петті офіцер, якого я називав Безпалим, і я складали вимоги до матеріально-технічного забезпечення нового загону «морських котиків». Ми також визначили попередні обрахунки й організаційні схеми та склали списки покупок нових і чудових іграшок для чоловіків, з якими вони б гралися. Ми розробили навчальний цикл, у якому чергувалися дві команди з трьох взводів – кожен мав безперервний графік зі стрільби, стрибків, плавання й навчання з рятування заручників згідно з антитерористичною програмою. Я вирішив так: якщо Шостий загін буде втілено в життя, то Maк має стати його головним майстер чифом. Він був жорсткою і вольовою людиною.
Його уїдливий, часто глузливий стиль управління буде тримати бійців у напрузі, а його багаторічний досвід спецпризначенця допоможе їх відшліфувати. Також, я хотів би бачити на борту й Безпалого. Обидва вони сказали, що з задоволенням прийдуть і пограють, хоча Maк гірко поскаржився на стрибки з парашутом. Він завжди ненавидів вистрибувати з цілком пристойних літаків.
Я також звернув неабияку увагу на те, що Пол Хенлі зробив з MOБ-6. Хенлі щойно дали лейтенант-командера і він переїжджав на Західне узбережжя, де був призначений заступником командира Курсів з Основ Підводної Підривної діяльності для «морських котиків» у Коронадо. Він відвідав мене у моєму підвалі-притулку якраз перед тим, як вони з дружиною Мерилін від’їжджали до Каліфорнії. Він прибув на північ, щоб побачити офіцерів у справах особового складу головного управління кадрів ВМС і поскаржитися про своє нове призначення. Я ніколи не працював з Полом, але він мені сподобався. Я вже вирішив, що він був би ідеальним заступником командира для Шостого загону «морських котиків».
Пол був прикладом справжньої історії успіху: він був випускником Військово-морської академії, який зумів пробитися з бідного, небезпечного ірландського міста у Філадельфії під назвою Фіштаун. Пол був невеликого зросту з темним волоссям і гострими рисами, але цього жорсткого забіяку та хулігана не хотілося обманювати.
Він зробив помилку – під час першого року в Аннаполісі він розказав своїм інструкторам, що хотів стати бойовим плавцем. В жодному разі. Випускники Академії, як йому сказали, не стають змієжерами. Якщо ви хочете досягти успіху, ви маєте керувати кораблем. Тож після того, як Пол отримав погони енсіна у 1970 році, його відправили вчитися на судноводія.
Хай там як, а він таки дістався до Курсів з Основ Підводної Підривної діяльності для «морських котиків», і навіть попав туди за найкращою з усіх причин, які я знав: бійки. Одного вечора він був у клубі молодших офіцерів під назвою «Датум» і встряв у бійку між командиром, який був занадто зухвалим, та парою злих, здоровенних, як бугаї, молодших лейтенантів, які вирішили витатуювати новий набір смуг на обличчі командира. Пол поклав обох молодших лейтенантів на підлогу і витягнув командера з клубу до того, як з’явився патруль. І вже через три місяці він був на Курсах з Основ Підводної Підривної діяльності для «морських котиків» завдяки кільком дружнім телефонним дзвінкам від командера до командера.
Пол зробив багато хорошого як на хлопця, який був «морським котиком» менше, ніж десять років. Він був досвідченим парашутистом – членом парашутної команди ВМФ. Він служив понад два роки з Kampfschwimmers, західнонімецькою ротою бойових плавців, що базувалася в Еккернфйорді, на узбережжі Балтійського моря, і вільно говорив німецькою. Зі своїми людьми він розмовляв м’яко, люб’язно та з повагою, і йому, ймовірно, дали б посаду командира, тільки-но він став командером. Але Пол мав образ мислення вояка, і він ненавидів думку про дворічне відрядження, про те, щоб залишатися прикутим до письмового столу, писати звіти про недоумкуватих стажерів, які щойно впали з колоди і розтягнули кісточки.
Наприкінці червня він сидів у моєму підвальному офісі і скаржився на сумну долю.
– Якого дідька я буду робити, Діку?
Я стенув плечима, я поки що не збирався нічого йому казати про Шостий загін.
– Йди туди і роби цю роботу.
– А як щодо MOБ-6?
– Що ти маєш на увазі?
– Я щойно довів його до ладу. Ми тільки почали працювати над деякими хорошими стратегіями. Чи розповідав я тобі тактику абордажу SBS? Корабель іде повним ходом. Ну, я переробив її, і…
Я перервав його.
– Слухай, хлопченя, у тебе є хороший молодший офіцер, він потурбується про MOБ-6.
Вважай це пройденим етапом.
Він вирушив до Каліфорнії, впираючись руками і ногами. Йому й у голову не приходило, що я мав для нього, якби все пішло за планом.
Також згідно з планом я повинен був зробити деякі зміни у своєму власному графіку. Мене обрали для навчання у Національному військовому коледжі у Форті Леслі Макнейр на 1980–81 навчальні роки. Відбір до Військового коледжу є фактичною умовою для подальшого підвищення до капітана, комодора, а потім і до вищого рангу. Навчання проводиться авторитетними викладачами. Колектив включає відібрану командуванням еліту Збройних сил, Держдепартаменту та ЦРУ. Більше, ніж просто ненапружений навчальний рік з повним соціальним забезпеченням, Військовий коледж дозволяє формувати професійні зв’язки, що пізніше принесуть значні дивіденди у кар’єрі, коли важливим є не тільки те, що ви знаєте, але й те, з ким ви знайомі.
Я був готовий до спокійного року. Кеті також. Наші діти були підлітками, і вже не потребували постійної материнської опіки. Я був на флоті майже двадцять два роки, а на початку 1980 року Кеті почала питати мене, чи не думаю я про вихід на пенсію. Я розумів її стурбованість: це було так, ніби вона записалася добровольцем на 20-річний строк служби як дружина ВМФ – але вона не була впевнена, що зможе витримати цей термін до тридцяти років. Цього слід було очікувати – тридцять років досить довгий період, щоб жити з постійною емоційною і фізичною розлукою. Але в глибині душі Кеті також знала, що я ще не був готовий до виходу на пенсію, тож рік у Військовому коледжі здавався найкращим варіантом. Це було так би мовити річною відпусткою. Ми могли розслабитися, приділити час одне одному, насолоджуватися коктейлями, пікніками, поїздками та іншими привілеями у Форті Макнейр.
Але, якщо чесно, то я вже бачив себе командиром Шостого загону «морських котиків», і мені здавалося, що щасливим мені не бути, якщо не стане по-моєму. Навчальний рік у Військовому коледжі починавсь у серпні. Нічого не сказавши Кеті, останнього тижня червня я попросив про зустріч з Біллом Кроу.
– Я маю проблему, адмірале, – я сказав йому.
– Розповідай, Діку.
– Я збираюся вступити до Військового коледжу цього року.
– Саме туди ти повинен піти, – перервав він. – Подивись правді у вічі, Діку, ти маєш відпочити. Рік у Макнейр принесе тобі багато хорошого.
– Я впевнений, що так, сер. Але, як ви знаєте, я працював протягом останніх кількох тижнів над концепцією Шостого загону «морських котиків», і ми все ще не знаємо, хто буде командиром. Від того, кого ви оберете, може залежати моє рішення щодо вступу у Військовий коледж.
– Ну, я думаю, якби ми шукали когось, ти був би у переліку. Ти підходиш для того, щоб очолити Шостий загін. Але, Діку, ні в кого ще не було навіть гадки про вибір майбутнього командира.
– Що ж, адмірале, щоб покінчити з цим, я хотів би бути включеним до списку.
– Я впевнений, що так і буде. З іншого боку, ти працював на повну майже два роки. Діку, можливо було б краще, якби ти замість цього взяв би деякий час для себе і своєї дружини. Насолоджуйся навчанням у Воєнному коледжі. Навчи їх деяких прийомів змієжерів.
– Якщо ви думаєте, що я повинен зробити це, Адмірале, то я це зроблю. Але, сер, я працював над цим контртерористичним проектом майже три роки, від Невдачі Шаха до Пустелі-1.
– Я знаю це.
– Що ж, сер, – відверто. Адмірале, до сьогоднішнього моменту все, що стосувалося до частин спецпризначення, було справжнім лайном. Чарлі Беквіт встряв у халепу, бо люди, що його оточували, не мали жодного уявлення про спецзагони і їх використання. Чорт забирай, адмірале, такий вид тупого мислення існує ще з часів В’єтнаму. Моїми «котиками» завжди керували якісь тупоголові, які і приблизно не знали про те, що ми робили і як ми робили це. Можливо, я помиляюся, можливо, це моє прокляте его, але я вірю, що справді зможу змінити ситуацію, коли ми візьмемося за це вдруге. Я знаю людей. Я знаю особовий склад.
Він махнув рукою, щоб я спинився.
– Знаю, знаю. Але Діку, ми справді ще не думали над цим. Тепер, коли я знаю, що ти зацікавлений, я підніму це питання. Однак пам’ятай: остаточне рішення щодо командира Шостого загону залежить від Начальника оперативного штабу, а не від мене.
– Як ви гадаєте, я повинен поговорити з адміралом Гайвардом, сер? Він протер окуляри, ретельно оглянув їх і одягнув знову.
– Тобі не зашкодить, якщо порушиш це питання. – Він запитально поглянув на мене. – Але, Діку…
– Сер?
– Хочу дещо порадити. Не використовуйте слово «лайно», розмовляючи з адміралом Гайвардом.
Я засміявся, віддаючи честь.
– Зрозумів – виконую, сер.
Але я знав, Кроу не жартував. Якщо я хотів командувати Шостим загоном – а я хотів цього більше ніж будь-чого в моєму житті – я знав, що є тільки один єдиний шанс запитати адмірала Гайварда щодо цієї роботи.
Я ретельно обдумав свої дії та слова, переглянувши декілька варіантів розвитку подій у своїй голові, поки я не був упевнений, що на все, що Гайвард запитає в мене, я буду правильно реагувати. Через тиждень мене попросили віднести пакунок з даними розвідки до кабінету Начальника оперативного штабу. Це була можливість, на яку я чекав.
Я дістав теку, потім став перед його столом. Начальник оперативного штабу ВМС був високим худорлявим морським пілотом, який завжди мав такий вигляд, ніби він мусить носити негабаритні сонцезахисні окуляри авіатора. Великий, добродушний, лисіючий Білл Кроу випромінював товариськість, Том Гайвард демонстрував офіційність.
– Вибачте, сер.
Він підняв очі і подивився на мене.
– Так?
– Даруйте мені за втручання, сер, та чи не зробите ви мені особисту послугу й запропонуєте мені декілька порад?
Я сподівався, що такий початок спрацює з НШ. Зазвичай, адмірали люблять давати поради. Але Том Гайвард не був звичайним адміралом. Він був єдиним у своєму роді у ВМФ. Ви не приходили потеревенити з ним. Моя задача полягала в тому, щоб доставити йому пакунок, а потім швидко і нечутно вийти.
– Звісно, Діку.
Він не зводив з мене очей, коли я виструнчився перед ним. Він не запросив мене сісти.
– Сер, – спокійно сказав я, – я не впевнений, що ви знаєте про це, але у мене є наказ почати навчання у Національному військовому коледжі в серпні.
Я сподівався, що стукіт мого серця не видасть мене. Я відчував, як пульсує кров у скронях, зап’ястках і грудях.
– Я не розумію про що йдеться. Але вітаю.
– Спасибі, сер. Але, знаєте, зараз ведеться робота над створенням нового підрозділу – Шостого загону «морських котиків». Я хотів би поцікавитися, сер, чи не були б ви люб’язні підказати, чи розглядають мене як потенційного кандидата. Якщо ж мою кандидатуру розглядають, то до яких завдань ви б рекомендували приступити – Військовий коледж чи Шостий загін?
Начальник оперативного штабу відкинувся на високу спинку крісла та зімкнув руки перед собою.
– Я знаю, як важко ви працювали, Діку, – сказав він. – Я знаю, що у вас було багато стресових ситуацій. І я знаю, скільки ви витратили часу. – Він не зводив з мене очей. Ніби стежив за мішенню.
– Як ваша сім’я?
Хороше питання. Підтекст був ясний: чи витримає ваш шлюб ще два роки постійної розлуки?
Я добре знав, що скоріш за все не витримає: Кеті і я були не в найкращих стосунках – але я був готовий ризикнути, щоб отримати цю команду. Я вирішив парирувати.
– Ну, сер, я одружений з дружиною моряка, і у мене двоє дітей моря.
Його брови трохи піднялися вгору. Потім стали на своє місце.
– Звучить добре, – сказав він. Помовчав, потім повів розмову далі.
– Ну, Білл Кроу говорив мені, що ви своя людина, тому що добряче попрацювали над контртерористичними операціями. Але це буде важка робота. Питання в тому, Діку, якому завданню ви б надали перевагу?
Якщо я попрошу, посада буде моєю. Невимовний спокій охопив мене – той самий спокій, що й під час бою. Час уповільнився. Я відчував кожну секунду. Мій розум осяяли думки про деяких чоловіків, що підштовхнули мене до цієї неймовірної ситуації. Ев Барет, Б.Б.Вітем, Орел Ґелеґер, Джим Финлі, Нашивка Уотсон і Рон Роджер з загону «Браво», моя перша бойова команда – Гаррі Хамфріз, Кінь Кучинськи, Френк Сколізе і Ґорді Бойс з чудової божевільної купи вбивць восьмого взводу. На мить я повернувся до Чау Док, тримаючи на своїх руках тіло Кларенса Рішера. Чи будуть у цьому новому підрозділі інші, схожі на нього? Напевно. Чи можу я прийняти цей виклик? Чи витримаю такий тиск? Чорт забирай, так, я зможу. Я знав, що все своє життя я провів, готуючись до цього єдиного шансу з мільйону, щоб знову стати справжнім воїном, на чолі підрозділу, який я створив у своїй власній уяві.
Я подивився НШ в очі. Мій голос був рівним і спокійним. Я говорив офіційно, тому що це подобається начальникам.
– Сер, ви знаєте, я був би гордий стати першим командиром Шостого загону. Команда – це перша річ для кожного моряка, і ця команда, звичайно, буде особливою для мене, тому що я так багато зробив, щоб укомплектувати її.
Начальник оперативного штабу кивнув.
– Мені це подобається, Діку. Я хотів би, щоб ви були першим командиром Шостого загону «морських котиків».
У моєму мозку вибухнув феєрверк, реальне святкування Четвертого липня (День Незалежності США. – Прим. перекл.), але я нічим не виявив своїх емоцій.
– Дякую, сер. Тоді, я вважаю, що військовий коледж більше не є предметом обговорення.
Він простягнув мені руку. Я потиснув її, відступив назад і віддав честь.
– Спасибі, сер.
Опинившись за дверима кабінету НШ, я закричав так, що мене, ймовірно, почули у Літл-Крік. Я скакав по коридору, як футболіст за високою подачею, забуксував за рогом й увірвався до кабінету Білла Кроу. Секретарі та помічники не мали жодного шансу зреагувати, як я вже пройшов через його двері. Я не сказав ні слова – просто підняв два великих пальці.
Кроу подивився на мене з великою, широкою теплою усмішкою, яка сказала мені, що він потурбувався, щоб усе пішло як по маслу. «Я здогадуюся, командире Шостого загону «морських котиків», що ви не вживали слова «лайно», розмовляючи з адміралом.

ГЛАВА ВІСІМНАДЦЯТА

У липні 1980-го в Літл-Крік проходила конференція спецпризначенців. Я поїхав туди. Багато слухав і майже не говорив. Мені страшенно хотілося повідомити комодорам Девіду Шейблю, котрий очолював Першу групу військово-морських спецпризначенців (NAVSPECWARGRU) і Теду Лайону, керівнику Другої групи, що я наразі створюю нову команду, і що після 15 серпня я принагідно покопирсаюся на їхній галявині і назбираю там свіженьких рекрутів. Але, оскільки НШ ВМС категорично заборонив мені згадувати навіть назву «Шостий загін «морських котиків»», то моя покірність випливала з простої арифметики і здорового глузду. Обидва, Тед і Дейв, були капітанами і, як не крути, їхні чотири плюс чотири нашивки на погонах аж ніяк не дорівнювали чотирьом адміральським зіркам.
Працюючи над бюджетом підрозділу, я почав усвідомлювати, наскільки витратним був Шостий загін «морських котиків» для ВМФ США. Асигнування на амуніцію та тренування для дев’яноста бійців Шостого загону «морських котиків» було більшим, аніж асигнування на амуніцію та тренування цілого корпусу Військово-морських сил США. Весь бюджет за перший рік фінансування Шостого загону перевищував бюджети для аналогічних підрозділів Східного й Західного узбереж разом узятих – це майже як на два бойових літаки F-14.
Але гроші нічого не варті без правильно підібраних людей. Отже, 16 серпня, день по тому, як підрозділ було офіційно «створено» на папері, я вирушив до Літл-Крік, щоб розпочати опитування майбутніх членів команди. Попередньо я з ввічливості відвідав коммодора підрозділу військ спеціального призначення Теда Лайона.
Тед був таким самим манірним, як і тоді, коли ми з ним погиркалися через плац у Літл-Крік. Зараз йому було байдуже, який я. Я вирішив відростити волосся і бороду, тож був незвично патлатим. Замість випрасуваної форми я вдягнув джинси, сорочку на ґудзиках з відкритим коміром і спортивну куртку. Мої виглянсувані черевики було закинуто геть далеко. Натомість, на мені були пошарпані кросівки.
Я всівся на стілець у його спартанському, скрупульозно обставленому кабінеті.
– Привіт, Теде.
Він відповів на привітання офіційно.
– Командере.
Отже, це мав бути ще той день. Я піднявся і відповів на привітання.
– Сер.
Я, мабуть, сказав «сер», але подумав: «От, засранець».
Я пояснив, що роблю у Літл-Крік і що негайно починаю співбесіди з майбутніми членами команди.
Тед заперечно похитав головою.
– Ні. Цього не буде. З цього питання я не отримав жодних офіційних документів, Діку. І, на відміну від інших, кого я знаю, я все роблю за статутом.
Він постукав кіcточками пальців по столу в такт кожному складу – «За ста-ту-том». Я подивився на нього.
– Ти, мабуть, жартуєш.
– Анітрохи. А хто ти такий і якого біса ти вирішив, що тобі можна тут вештатися і зчиняти безлад? Подібна поведінка виходить за межі статутних відносин. Ми тут, як правило, дотримуємося певних формальностей. Тому, якщо тобі щось треба і надалі, Діку, якщо ти хочеш чого-небудь і надалі, то напиши доповідну. Відправ його до вищих інстанцій. Подай рапорт до Штабу, там розглянуть твою пропозицію. І якщо Штаб ухвалить рішення, твою пропозицію буде направлено до вищих органів для виконання відповідних дій.
– А не пішов би ти...Теде.
– І не говори так більше зі мною. Минули ті часи, коли ми з тобою були командирами підрозділів. Тепер я твій безпосередній начальник.
Власне кажучи, то була неправда. Я не повинен був рапортувати Теду, оскільки він не був причетним до структури командування Шостим загоном. Тед, однак, вважав, що будь-який підрозділ військово-морських спецпризначенців Східного узбережжя, включно з Шостим загоном, підпорядковувався його адміністративним розпорядженням.
І він був налаштований дуже рішуче, щоб змусити мене підкоритися. Місце і час були не ті, щоб дати йому дрозда.
Отож, зціпивши зуби, я піднявся і віддав честь:
– Слухаюсь, комодоре! Якого документа Ви бажаєте отримати, сер, щоб я мав змогу приступити до опитування особового складу для формування моєї нової команди?
Тед зловтішно посміхнувся.
– Доповідної записки від Начальника генерального штабу ВМС, підписаної командуючими Атлантичним Флотом (CINCLANTFLT), Об’єднанням надводних сил Атлантичного Флоту ВМС (SURFLANT) і військової групи особливого призначення ВМС (COMNAVSPECWARGRU) було б достатньо – якщо тобі вдасться її отримати.
– Слухай-но сюди, Теде. Сьогодні субота, і я маю намір перехилити кілька кухликів пива з хлопцями. Я повернуся наступного тижня, от тоді ми і поспілкуємося.
Наступної середи о 9.15 пихатий комодор Едвард Лайон ІІІ, хитаючи головою і не вірячи власним очам, читав термінову депешу з прочуханкою від адмірала Гайварда, яку я особисто віддав йому в руки. Депеша була спрямована через командуючих Атлантичним Флотом (CINCLANTFLT), Об’єднанням надводних сил Атлантичного Флоту ВМС (SURFLANT) і військової групи особливого призначення ВМС (COMNAVSPECWARGRU), власне так, як Тед і вимагав. Її зміст був дуже доступним:
«Ти, засранцю, ану відчепись від Марцінка, або я розчавлю тебе, як клопа! Дай йому все, що він хоче. Це наказ. Палко люблю й цілую. Адмірал Томас Гайвард, Начальник оперативного штабу ВМС».
Ненависть у погляді Теда була просто неймовірною. І це було недивно. Його дочка, що працювала барменшею, минулими вихідними помітила мене, коли я випивав у компанії вояківспецпризначенців, і одразу ж доповіла про це таткові, який на початку нашої зустрічі вже висварив мене буцімто за порушення режиму оперативного маскування. Але крім ненависті у погляді і звинувачень він нічого не міг протиставити. Три години по тому я вже розмовляв з кандидатами у бійці Шостого загону «морських котиків».
Перебуваючи в Літл-Крік протягом чотирьох днів, я вивчав і оцінював матросів, що служили у Другому загоні «морських котиків», та диверсантів-підводників. Для багатьох з тих, котрі служили під моїм командуванням шість років тому, це був шок. Вони ще пам’ятали свого командира-чистоплюя, вбраного, як нова копійка, який вимагав від членів команди повністю голити обличчя, а офіцерам наказував завжди носити візитки. Зараз вони відповідали на запитання чолов’яги, що мав вигляд, як вовкулака, і настійливо рекомендував мати скуйовджене волосся і пробиті вуха.
Хто мені був потрібен? Звісно, стрільці. Якщо ти не можеш замочити покидька, тоді все решта: «повний гаплик, відновленню не підлягає». Друге запитання: як найкраще дістатись туди, де ці покидьки знаходяться?
Острів Іло-Іло навчив мене, що немає потреби ввічливо стукати у вхідні двері, щоб скуштувати куль, в той час як ти можеш заскочити через чорний вхід, – де тебе менш за все очікують – і пригостити їх свинцем. Пакет послуг включає широкий асортимент прикольних способів дістатися до чорного входу – уплав, приплисти човном, приїхати на мотоциклі, видертися нагору або стрибнути з парашутом.
Третє запитання: хто здатний прослизнути чорним входом без жодних зусиль? Мерзотники. Мерзотники з навичками робітничих професій – водія вантажівки, кранівника, муляра – штукатура, електрика, докера. Але мені не потрібні були будь-які мерзотники. Я шукав вмотивованих мерзотників, неординарних – котрі не задкують. Я проглянув навчальні відомості Курсів з Основ Підводної Підривної діяльності для «морських котиків» кожного кандидата, щоб дізнатись про рейтинг у кожного з них. Якщо номер перший проходив цей тест без жодних зусиль, то сімдесят сьомий хлопець може й борсавсь у воді як навіжений, не любив повзти крізь багнюку, терпіти не міг підривні роботи – але він нізащо не здавався. Досвід мене навчив, що пацани, які здатні не занепадати духом, набагато кращі в бою, аніж парубки з добрими природними фізичними даними.
Я відібрав майже половину підрозділу. Решта бійців прибудуть з Каліфорнії. Я зателефонував у Коронадо Полу Хенлі.
– Поле, заступнику командира, привіт, трудяго. Що там чути? Як робота?
– Непогано. Працюю. Я хихотнув.
– Прекрасно. Як щодо того, щоб заробляти на прожиття на посаді мого заступника?
– Що?
– Маю на увазі – є для тебе робота.
– Яка саме?
– Не по телефону. Я прилітаю до Сан-Дієго завтра, відберу людей.
Я повідомив йому свій номер рейсу.
– Зустрінемось в аеропорту. Я все поясню. І скажи Мерилін нехай вже починає пакувати валізи. Піднімай свій зад, ти їдеш на Схід менше, ніж за два тижні.
Першого вересня відзначали День Праці. Другого вересня я відзвітував перед Пентагоном про взяття на себе обов’язків командира нового підрозділу. Отримавши теплі привітання з почином від адмірала Кроу, я віддав шану адміралу з двома зірками на погонах на ім’я Арт Моро, який багацько вибігав для мене по кабінетах, коли я тільки-но складав команду «котиків» докупи, також я навідався до Ейса Лайонза, що саме отримав свою другу зірку і направлявся до Об’єднаної групи рухомого тилового забезпечення Сьомого Тихоокеанського Флоту. Насамкінець я завітав до кабінету Начальника оперативного штабу ВМС. Білл Кроу провів мене туди.
Том Гайвард підвівся з-за столу і вийшов мені назустріч.
– Я хотів би подякувати, сер, за надану мені можливість командувати Шостим загоном «морських котиків».
– Ви були найкращою кандидатурою для цієї справи, командере, – промовив Гайвард.
– Маєте наостанок кілька настанов для мене?
НШ урочисто і водночас по-дружньому потис мою руку.
– Так, Діку,– сказав він,– скажу ось що: не підведи. Це наказ.
Гурт моїх майбутніх бійців очікував мене, коли я проїхав крізь браму десь о восьмій вечора. Було щось на зразок: Ведмідь-татко повертається додому, багато галасу, «Татку, татку, а що ти мені привіз?»
Ми пішли до закритого клубу неподалік бази, який належав Братству підводників-диверсантів і «морських котиків», і коли всі вже добре хильнули пивка, я в загальних рисах пояснив їм, що мені було потрібно від них і що відпустки не передбачається від наступного ранку і до (от халепа!) 1996 року. Всі похнюпилися.
– Я казав, що буде важко, хлопці, але ж я не казав, що не буде прикольно.
Я взяв серветку і ручкою намалював земну кулю, обрамлену старомодним туалетним сидінням у вигляді підкови. Над малюнком я надписав – PHOC-6, (Гра слів. Phoc, фр. – «морський котик» звучить подібно до fuck (англ. – трахати). – Прим. перекл.) а під малюнком надряпав літери В.В.Щ.В.
– Це емблема нашого підрозділу, – сказав я, поки всі по черзі розглядали малюнок на серветці.
Хтось запитав, що ця емблема означає.
– Французькою «phoc» – це морський котик. Зображення глобуса означає, що ми виконуємо завдання у всіх куточках світу, ну а літери під малюнком розшифровуються так: «Витрахаємо Все, Що Ворушиться».
Того вечора нас було чоловік тридцять – вузьке коло побратимів, що становили ядро Шостого загону – офіцери, молодші офіцери, рядові. Найкраще, що я можу сказати про наш загін, так це те, що в ньому не було розподілу на касти. Якщо з бійцем не шкода було вмерти, то з ним було приємно і попоїсти, і чарочку перехилити, і відпочити.
Шостий загін «морських котиків» діятиме згідно з Першим морським законом Барета і Першим законом бойової згуртованості Марцінка – роздавайте пиздюлів усім, окрім своїх.
Я сидів поруч з Полом Хенлі лікоть до ліктя, а він більше слухав, аніж говорив. У нас із ним все зійшлося якнайкраще. Ми з ним доповнювали один одного, як інь і ян. Я – галасливий, прямолінійний та нахабний, Пол – урівноважений і спокійний. Він ще не мав бойового досвіду, але всі інші його чесноти працювали на нього – знання іноземних мов, контртерористичні навички, розум і молодість – йому було лише вісімнадцять чи дев’ятнадцять. Прощавай, мій іграшковий кораблику, привіт, залізничний вагоне! В моїй казочці це був великий плюс: хлопчині були потрібні обов’язки.
Після того, як Джю закінчив курси підготовки офіцерів, я застосував свої зв’язки, і Джю було направлено до Другого загону «морських котиків». Шостий загін тоді ще тільки планувався, а мені дуже хотілось, щоб Джю приєднався до нас. Тому, домігшись призначення Джю у Літл-Крік, я немовби відклав його на полицю – нехай полежить, почекає, доки Татко Підривник не прийде за ним.
Того вечора у клубі рядові та офіцери розповідали кожен свою історію. Усіх їх я відбирав за однаковими критеріями: вони були молоді, витривалі, мали військовий досвід, володіли мовами і були агресивними. Ще кілька молодиків потрапили до Шостого загону тому, що, як і будь-якому іншому військовому підрозділу, Шостому також потрібне було гарматне м’ясо.
Одним з таких був Малюк Рич. Під час моїх співбесід з потенційними морськими «котиками», звернувши увагу на довготелесого молодця з круглим, по-дитячому наївним обличчям і кулаками завбільшки зі свинячий окіст, я пирснув од сміху.
– Якого дідька, юначе, ти думаєш, що подужаєш?
– Я не думаю, я знаю, сер.
Я заперечно похитав головою.
– Та в тебе ж іще молоко на губах не обсохло, шмаркаче! Якщо я тебе візьму, ти будеш тим, ким можна пожертвувати. Уяви собі: закинули мотузку, а ти полізеш нагору, щоб перевірити чи вона закріплена. Якщо нам потрібно буде викинути мішок з літака, щоб перевірити напрямок вітру, – не знайдемо мішка – викинемо тебе. (Десантуючись у незнайомому місці, щоб упевнитися, що приземлення відбудеться в потрібному квадраті, напрямок вітру зазвичай перевіряється методом викидання вантажу. Наприклад, мішка з піском, який в Радянській армії називали «Іван Іваничем». – Прим. перекл.).
– Що скажеш на це? – Я зиркнув на нього, граючи бровами, наче Божевільний Отто.
– Скажу, що це, в біса, весело, командере! – Рич грюкнув по моєму столу, щоб посилити ефект сказаного. – Записуйте мене! Хай йому грець, сер! Я завжди хотів бути сучим «морським котиком». А тепер, коли я ним є, я хочу бути найкращим сучим «котиком»! Тож, якщо для цього доведеться бути вбитим під вашим командуванням, я згоден. Аби тільки не сидіти на одному місці і чухати собі сраку.
Ну звичайно ж, я його взяв. А хто б відмовився?
Інших я відбирав тому, що вони були просто відчайдухами. Мені спало на думку, що для того, щоб вистрибнути з літака з висоти десять тисяч метрів, а параплан розкрити на висоті п’ять тисяч, вони просто мусять бути відчайдухами. (Зазвичай десантування відбувається на висоті приблизно 1000 метрів, а на висоті приблизно 500 метрів відкривається парашут – крило з ручним управлінням. – Прим. перекл).
Ось вам один з таких навіжених. Знайомтесь – Кобра. Цей перевершив усіх у налагодженні зв’язку. Кобра був чорнявим петті-офіцером третього класу. В минулому – десантник-парашутист вісімдесят другої авіаційної частини, висококласний радіо-оператор, Кобра поєднував у собі природні спортивні здібності, фізичну силу та творчий потенціал. Мені він подобався, тому що він не намагатиметься тебе перехитрувати, він просто зробить все краще за тебе.
Ще одним петті-офіцером третього класу був Когут, спелеолог з Північно-Західного узбережжя Тихого океану. Він був спец по стрільбі й по жінках, в обох сферах неперевершеним. Когут набрався досвіду від італійців, тоді, коли Другий загін «морських котиків» базувався в Середземноморському регіоні. Його мідно-червоне волосся завжди стояло сторчма, наче когутячий хвіст. Звідси й прізвисько.
Близнюки Ларрі та Френк були моєю золотою парочкою. Вони вперше зустрілись на курсах з основ підводної підривної діяльності для «морських котиків», де були напарниками, і затоваришували відтоді. Незважаючи на те, що Ларрі служив у Другому загоні «морських котиків» у Вірджинії, а Френк – у загоні диверсантів-підводників у Коронадо в Каліфорнії, вони могли безпомилково продовжити вголос думку один одного, адже сктановили ніби одне ціле.
Але поговоримо про відмінності. Близнюк Ларрі був тьмяним блондином з обличчям чоловіка, що пережив далеко не одне побоїще. Близнюк Френк був темноволосим парубійком, що скидався на трохи збільшену копію актора Марка Хармона. Ларрі мав мінливий характер, і коли перебував у надміру збудженому стані, мав такий вигляд, ніби у нього не було жодної щасливої днини у житті. Френк мав усміхнені очі і був сповнений жагучої енергії, тому міг невимушено точити ляси з дамочками у барах.
Ларрі знався на авіаційних засобах ураження наземних цілей, (він, зокрема, допомагав мені створити дерев’яних солдатів під час рейду в Ірані), також він спеціалізувався на військово-повітряних операціях і мав навички пілота. Він брав участь у бойових діях як морський піхотинець, тому я був упевнений, що він натисне на спусковий гачок, якщо буде потрібно. Понад те, протягом якогось часу я був його командиром у Другому загоні «морських котиків». Він прибув туди саме тоді, коли я передавав командування моєму наступнику. На той час я не був дуже добре знайомий з Ларрі, але він однаково дивував мене тим, наскільки надійним і безвідмовним хлопцем був – першим, хто приходить на підмогу і залишається з тобою до останнього.
Власне, коли я уявляв собі образ ідеального ветерана Шостого загону «морських котиків», то переді мною поставав Ларрі. Він був моряком у кращих традиціях Ева Барета, петті-офіцером другого класу, котрий ніколи не гребував спільною працею зі своїми підлеглими.
Ларрі успішно пройшов відбірковий тур до Шостого загону ще до початку самого відбору.
Близнюк Френк був для мене особистістю невідомою. Але під час нічної пиятики у Літл-Крік, де я проводив серію співбесід з особовим складом, Ларрі поручився за професіоналізм свого названого брата, нашкрябав його ім’я на засмальцьованій серветці і запхав її в мою кишеню.
– Він працює інструктором диверсантів-підводників, шкіпере.
Коли я з’явився у Коронадо, щоб набрати рекрутів, я розгорнув серветку перед собою на столі. Френк увійшов.
– Ім’я?
Він повідомив. Раніше він мене ніколи не зустрічав, і не знав, чого від мене очікувати. Я зіграв перед ним пришелепуватого командира. Взяв заяложену серветку, і зробив поважний вигляд, намагаючись читати. Я вертів нею і так, і сяк, і, примружившись, вдивлявся в чорнильні плями, намагаючись розпізнати літери.
– Ти ж не Фнннннннк Фінннннафффф?
– Ні, сер, – він повторив своє ім’я.
Я критично поглянув на нього, потім знову втупився в серветку. Я замотав головою.
– Ти точно впевнений, що ти не Фнннннннк Фінннннафффф?
– Так, сер.
– Твій ідентифікаційний номер?
Він сказав.
– То ти напарник Ларрі?
– Так точно.
Я скрутив із серветки літачок і запустив його в кошик на сміття.
– Тебе прийнято. Вільно.
– Стривайте-но, командере...
– Що?
– А що за робота?
– А що, Ларрі хіба тобі не пояснив?
– Ні. Сер, все що він сказав, то це – прибути, і якщо ви запитаєте чи мені потрібна робота, погодитись.
Френк виявився таким, як треба. Він став нашим пілотом. Він також допоміг нам покращити нашу снайперську майстерність та десантування, бо мав за плечима купу стрибків з парашутом, гостре око стрільця і творчу уяву. Але того першого вечора у Літл-Крік він отримав від мене добрячої прочуханки. Він з’явився у футболці з написом «морський котик».
– Гей ти, курячі мізки, – процідив я, вчепившись в його провокаційну одежину. – А ну спробуй-но вимовити – «режим забезпечення оперативного маскування!»
Мустанга вибрав Пол. Колишній чемпіон штату з реслінгу, він звільнився з морського флоту та байдикував в Огайо, коли я йому зателефонував і коротко розповів про можливості. Через кілька днів він з’явився у Літл-Крік разом зі своєю фірмовою білозубою усмішкою від вуха до вуха. Великий, міцний, він лякав самим своїм виглядом і був з тих людей, які не знають страху. І що найкраще – він міг підняти в повітря все, що могло літати: від двомісного літака до пасажирського борту. Мустанг просто залазив у кабіну пілота, і через кілька хвилин ми вже були в повітрі. Безпалий знав мене достатньо довго, щоб називати «Дік Підривник» і пам’ятати, звідки таке ім’я. Він зовсім не нагадував типових «морських котиків»: вага – менше ніж 75 кг, вуха, як у слоника Дамбо, великі блакитні очі й такий обмін речовин, що щоразу, коли він блимав, спалював, мабуть, щонайменше сотні калорій. Будучи за спеціальністю сапером, він мав змогу порахувати на пальцях лише до дев’яти. Тому й мав таке прізвисько. А ще він мав рота, який ніколи не стулявся.
У Безпалого про все була своя думка. Іноді він мав їх дві чи три, навіть якщо вони суперечили одна одній – це було неважливо. Згодом ми зрозуміли, що в ньому наче поєднувалося кілька людей. Вбивця й мародер, військовий трудоголік, який би отримав двійку за стиль (у нього був вигляд нехлюя), але «відмінно» – за результат. Він допомагав мені і Макові працювати над плануванням Шостого загону і був саме з тих, не схожих ні на кого, покидьків, які й були мені потрібні.
Постійна база Шостого загону мала бути кілометрів за п’ятдесят від Норфолку. Однак до повного облаштування ще лишався майже рік. Тому нам потрібно було знайти тимчасове місце, щоб кинути речі та почати свої справи. Літл-Крік підходив нам, і це була знайома територія для більшості. Наш загін розмістивсь у двох курниках у метрах тринадцяти за штабом Другого загону «морських котиків». Принаймні, як на мене, ці халабуди мали вигляд нічим не кращий, ніж курники: побудовані з дерева ще у Другу світову, 12 на 24 метри, вони стояли на бетонних плитах. До нас одну з цих халабуд використовував клуб дружин для проведення зустрічей, другу – скаути.
Я, мій заступник, начальник з оперативних питань і головний майстер чиф Мак оселилися в одній кімнаті. Собі я привласнив найкращі меблі: сірий металевий стіл на трьох ніжках, який ми видобули з купи брухту, і хистке обертове крісло.
Пол мав усе те саме, тільки в гіршому стані. На стінах висіли плакати, що лишилися від скаутів, а ще фотографія – витвір якогось дотепника, що наліпив мою голову на тулуб начальника оперативного штабу ВМС із чотиризірковими погонами.
Ситуація була, м’яко кажучи, неідеальною. Не тільки через те, що приміщення було негодящим і не відповідало нашим потребам. Просто ми базувалися у всіх перед очима. А ми ж нібито підрозділ вищого рівня таємності. Ми носили звичайний одяг, я наказав хлопцям зняти перепустки-наліпки з машин і прикріпити на магніт – щоб чіпляти, проїжджаючи через ворота. Ми виходили й поверталися в різний час – ніщо не говорило про те, що Шостий загін – це військовий підрозділ. І саме так я й хотів. Але за тридцять метрів розташовувався Другий загін: вдягнені в зелену форму морські котики з відкритими ротами спостерігали за шеренгами вантажівок, що під’їжджали до наших халабуд і скидали спорядження коробками. Я поглядав за металеву сітчасту огорожу, що відділяла чоловіків від хлопчиків, і докірливо промовляв: «Не побажай чужого».
А було чого пожадати. Дедалі більші купи нашого приладдя нагадували спорядження для учасників організації Outward Bound (англ. – той, хто вирушає у мандри) – міжнародна некомерцийна незалежна організація скаутського типу, що має на меті розвивати соціальні навички та сприяти особистому розвитку своїх членів завдяки мандрівкам з випробуваннями. – Прим. перекл.) тільки предороге й летальне. Куртки й взуття Gore-Tex, парашути, альпіністське спорядження, шоломи й захисні окуляри, наплічники й сумки з броненейлону. Лижі. Акваланги. Гідрокостюми. Камуфляж для всіх можливих умов – від снігу до пустелі. Револьвери Smith & Wesson 357 калібру з нержавіючої сталі, щоб не псувалися у воді. Автоматичні 9-міліметрові пістолети Beretta. Пістолети-кулемети HK з глушниками та без. Гвинтівки Ruger Mini-14 з неіржавкої сталі. Пістолети 22 калібру з глушниками. Снайперські гвинтівки. Світлошумові гранати. Вибухівка C-4. Міни «Клеймор» – протипіхотні уламкові керовані міни спрямованої дії. Детонатори з дистанційнім радіокеруванням і сотні тисяч боєприпасів.
Ми встановили антени на даху та налаштували власну захищену систему комунікації. Використовували рації, водонепроникні портативні радіоприймачі й супутниковий зв’язок. Кожен отримав захищений пейджер. Якщо надходив сигнал, боєць мав з’явитися готовий до дій і з усім спорядженням протягом чотирьох годин. Коли б готувалася друга операція зі звільнення заручників – ми були б готові, навіть якби ще не встигли завершити тренування.
На те, щоб облаштуватися, ми витратили кілька тижнів. Я перевіз Кеті та дітей з Вашингтона. Усе, що вони знали: Військова академія скасовується, у татуся нова робота, про яку він не може говорити… а волосся й борода в тебе добряче відросли! Хлопці, що приїжджали із Західного узбережжя, мали знайти помешкання, придбати транспорт і призвичаїтися. Тренування, однак, почалися одразу. Я натякнув, що ми багато куди будемо видиратися, тому хлопці почали ходити до спортзалу й робити вправи на верхню частину тіла. Ще ми почали тренування зі зброєю. Більшість «морських котиків» гадають, що вони дуже влучно стріляють. Та я пам’ятав, як все сумно було в групі «Браво» другого взводу перед тим, як нас відрядили до В’єтнаму у 1967-му, коли я й мої п’ятеро ковбоїв вцілили аж 2 рази зі 360 в дошку, що повільно рухалася.
Стрільці Шостого загону мали влучати в ціль за один чи два постріли за будь-яких умов. Тобто ми мали стріляти інстинктивно й прицільно. Щоб цього досягнути, я розробив програму, за якою кожен боєць у команді мав зробити мінімум 2500 пострілів щотижня. Більшість «морських котиків» не вистрілює стільки і за рік.
Я наполіг, щоб ми почали з основ, хоча деякі й скиглили через це. Щовечора, коли тир штабного коледжу Збройних сил зачинявся, ми ділилися на команди й тренувалися з 17:00 до 23:00. Протягом перших днів ми навіть не заряджали зброю. На кожній доріжці висіли силуетні мішені, і хлопці тренувалися захоплювати ціль і натискати на спускові гачки своїх Smith & Wesson калібру 357, модель 66. Починали тренуватися ми, імітуючи стрільбу, приблизно з трьох метрів, потім ми перейшли до 4,5, 6, 9, 13 і зрештою 20 метрів. Вправа проста, спершу повільно, потім дедалі швидше: прицілитися, вистрелити. Прицілитися, вистрелити. Прицілитися, вистрелити.
На третій день ми знову виконували цю вправу, а потім спробували з бойовими набоями. Кожну мішень ми ретельно розглядали, щоб побачити, хто відхилявся, влучаючи таким чином вище й правіше, хто засильно тиснув на гачок, внаслідок чого постріли йшли нижче й ліворуч або нижче й праворуч, хто хилився допереду, хто смикав пістолетом, засильно витягував кисть вперед або вниз. Ми визначили помилки й виправили їх. Менше ніж за тиждень хлопці стріляли влучно. Тепер залишилося навчитися вбивати.
З невеликих дощок і брезенту ми спорудили дверний прохід. Знову ж таки, почали без набоїв. Спершу ми вчилися заходити поодинці, потім парами, учотирьох, і нарешті вшістьох. Хлопці плели мереживо складних смертельних рухів, аж доки всі не навчилися проходити крізь двері до приміщення так, щоб і тебе не вбили, і ти не вбив того, хто заходить перед тобою. Ми почали обговорювати тактику зачистки приміщення, як визначити, хто свій, а хто ворог.
Поки одна частина «котиків» вчилася заходити до приміщення, через дві доріжки, інша вправлялася в стрільбі, набій за набоєм всаджуючи в мішені.
Але тепер я дещо змінив. Хлопці прикріпляли картонні карточки на кожній мішені – іноді на голові, іноді на корпусі, плечі, у паху чи на шиї.
Постріл зараховувався, якщо вони влучали в картку. Якщо деінде – мусили починати все спочатку. Окрім цього, я запропонував їм поділитися по двоє і змагатися між собою на пиво. Близнюки Френк і Ларрі, природньо, взялися голосно суперничати один з одним. Мак і Безпалий створили іншу пару. Коли один вціляв, інший невдоволено жалівся. Пол, матроська стерня на голові в якого поступово перетворювалася на кучері Принца Веліента, (Герой коміксів. – Прим. перекл.) змагався із Джю. Кобра стріляв із Когутом, крізь гуркіт пострілів я чув, як вони кепкують одне з одного. І не заздрив тому, хто не влучав у картку.
На другий тиждень ми почали дуже обережно, по одному, стріляти, рухаючись до мішені, використовуючи заряджену зброю. Це вже було щось нове для всіх. Одна річ – прицілитися й вистрелити в силует, і зовсім інша – рухатися назустріч цілі навприсядки чи біжучи. Наприкінці тижня до наших вправ я додав проходження в приміщення через двері та спостерігав за тим, як четверо «котиків» одночасно «входять» у зону і зачищають її вогнем.
Звісно, траплялися проблеми й небезпечні моменти. У тирі не було нормальної вентиляції, тому нам часто доводилося перериватися, щоб його провітрити. Бетонні стіни й підлога дуже сприяли рикошетам. Кілька разів ми ледь не догралися, і у хлопців жижки трусилися, коли постріли йшли по траєкторіях, не призначених для такого приміщення. Але іншого в нас не було.
Щовечора після тренування ми виїжджали за ворота, далі просто по бульвару Вірджинія Біч, потім ліворуч, і через три квартали зупинялися перед старою одноповерховою будівлею незрозумілого темного кольору. Тут ми щовечора відпочивали. Це був бар, у якому ми зібралися вперше після того, як я прибув виконувати обов’язки командира Шостого загону. Цим цілодобовим закладом керувало братство підривників-підводників і «морських котиків». У двох небагатих на меблі тьмяних кімнатах стояли пінбольні автомати, столи для картярських ігор, кілька шинквасів і мікрохвильовка, щоб розігріти бутерброди та піцу. Там завжди можна було зустріти дружню компанію бойових плавців (на службі чи у відставці), прихильниць, подружок і навіть кількох жінок «морських котиків». Бар ніколи не зачинявся. Саме тут Шостий загін став єдиною командою, саме тут зародилася єдність протягом перших трьох тижнів вересня 1980 року.
Щойно зі стрільб, ми приносили з собою запах олова та капсулів. Не такий чіпкий, як запах кордиту, він, однак, давав усім зрозуміти, що ми весело гаяли час. Ще під враженням від наших вправ, хлопці зі Східного узбережжя глузували над хлопцями з Західного і навпаки, достоту як у дитячому садку, коли діти вирішують, хто буде бавитися в пісочниці першим. Жінок було багато, і вони були доступні. Крім того, ми були новенькими тут, і «старожили» хотіли нас випробувати. Випробування зазвичай відбувалися з використанням кулаків і стільців.
Я спостерігав, як формуються дружні зв’язки, хто з ким зближується. Сидів на барі, попиваючи джин із льодом, і запам’ятовував, кому не варто пити, хто з моїх хлопців був агресивним, а хто пасивним. Коли починалися сутички, я не втручався, тільки розводив сторони, якщо бачив, що діло йде до серйозної шкоди. І те, що я бачив, мене влаштовувало: мої бійці могли зачіпати один одного, але проти чужих вони об’єднувалися і всі разом давали їм гарту.
Поки Шостий загін нарощував м’язи, Пол і я працювали над розкладом тренувань. Наприкінці третього тижня вересня все, що ми могли зробити у Літл-Крік, ми зробили. Більшість спорядження вже доставили, а що ні – можна було переслати. Попереду була серйозна робота: перша наша поїздка до Флориди, де у тихому закутку бази Військово-повітряних сил Еглін (Eglin – найбільша американська авіабаза, займає 1,874.2 км². Самих лише помешкань для сімей військових – понад 2000. – Прим. перекл.) ми мали взятися до тренувань по-справжньому.
Ритм був настільки шалений, що я ще не встиг провести вітальну зустріч з усім загоном. Тому за два дні до від’їзду у Флориду я зарезервував конференц-залу бази на вечір і зібрав хлопців. Пол і головний майстер чиф Мак стояли за дверима, щоб ніхто випадково не зайшов.
Я піднявся на сцену: трохи позаду мене висів американський прапор, як у фільмі «Паттон». (Фільм режисера Франкліна Шеффнера про дії американського генерала Джорджа Паттона під час Другої світової війни. Головну роль зіграв актор Джордж К. Скотт. – Прим. перекл.)
На цьому, щоправда, схожість вичерпувалася. Мені бракувало револьвера з руків’ям зі слонової кістки і начищених черевиків, не кажучи вже про блискучий шолом. З бородою і довгим волоссям я був схожий на якогось дикуна. Та й голос у мене був геть не схожий на гарчання Джорджа К. Скотта.
Я поглянув на моїх вояків, що розсілися в перших десяти рядах зали.
– Чорти б вас побрали, нехлюї! – привітався я. Почулися смішки. Я пройшовся, спостерігаючи за обличчями. Мені подобалося, що я бачив.
– Панове, ми тут зібралися не ляси точити, – провадив я далі. Почулося схвальне мурмотіння.
– Ви знаєте, для чого ми тут, – боротися проти терористів. А що це означає? Це означає, що ми їх відтрахаємо раніше, ніж вони нас.
З десяток людей схвально загукали.
– Отже, час настав.
Я вказав на них рукою.
– Ви всі – талановиті підготовлені бійці-спецпризначенці. Усі ви, уже тепер, влучні стрільці. Усім вам дають дівки…– мене перервало гиготання. – Тепер ми переїдемо, і вам знову все це доведеться доводити.
Почулися легкі оплески й свист.
– Але спершу я хочу дещо вам сказати. Перше. Вам не обов’язково має подобатися все, що ви робите. Насправді мені начхати, чи вам все подобається, чи ні. Ви просто мусите робити те, що від вас вимагається. Друге. Ви – частина системи, панове. Ви. На кожного з вас витрачено бабло. Я потурбувався про спорядження для вас, а ви будете його доглядати. У вас, мудаків, будуть найкращі іграшки, які тільки можна було придбати. Якщо зі спорядженням щось не так – винні ви, а не спорядження. Тому жодних виправдань: «Щось не працює, сер! У мене неправильний акваланг, сер! Пістолет не стріляє, сер!» Тепер ви у системі. За невдачу – відповідаєте ви. Жодних виправдань. Керівник штабу Гайвард послав мене сюди. І знаєте, що він мені сказав? Він сказав: «Діку, не схиб». Тож я не схиблю, панове, і ви також.
Я пройшовся туди-сюди перед прапором.
– Для Шостого загону «морських котиків» я ускладнюю бісові правила. Ви вже відчули це в тирі. А тепер ще одне: кожен із вас носитиме зброю постійно, як ковбої у вестернах. На службі, не на службі, у відпустці (дідька лисого вона у вас буде), у дорозі, у ліжку, всюди. Чому? Що більше ви звикнете до її ваги та розташування, то менш помітною вона буде. Що менше ви про неї думаєте, то більше вона є частиною вашого тіла. Коли у нас будуть секретні операції (а вони, в дідька, будуть, повірте мені), я не хочу, щоб ви порпалися в своєму спідньому, ховаючи свої 38-мі, і дали можливість якійсь зачуханій тупоголовій мавпі-охоронцю аеропорту в Уагадугу це помітити й запроторити вас до якоїсь діри. Поки я тут, такого не станеться.
Слухайте уважно, панове, бо ви ще не раз це почуєте: забудьте про безпеку. Ми тренуватимемося так, як і воюватимемо – на одчай душі. Хтось із вас, можливо, отримає поранення під час тренування, хтось, можливо, помре. Таке життя. Але ми завжди прикриватимемо один одному спини. Ми піклуватимемося один про одного. Якщо ви обісрались і через це загинув ваш побратим, я вам цього не подарую. Я вам запросто влаштую нещасний випадок, повірте мені. Про вас ніхто й не згадає.
Ваше життя, у першу і найголовнішу чергу, належить вашому товаришу, вашому підрозділу, взводу й Загону. Закони тут встановлюю я, і закон мій простий: цей довбаний загін буде справжньою єдиною командою.
Усі мовчали. Добре: я привернув їх увагу.
Я згорбився, увійшов у роль хрещеного батька і заговорив, намагаючись імітувати – доволі вдало – акцент Віто Корлеоне:
– Ця команда… буде, як та суча мафія. Я тут головний. Я всім робитиму пропозиції, від яких не можна відмовитися. І я… я про всіх подбаю. Понад те, ми – сім’я. А сімейні справи чужих не стосуються. Якщо маєте проблему – приходьте до мене. Перш ніж звертатися до когось, розкажіть мені.
Я підійшов до навчального стенда праворуч і, відслонивши темну тканину, якою він був завішений, показав усім велику карту Ірану.
– Нам дали завдання. Ми ще навіть не підрозділ, але вже маємо місію. Воно й недивно. Ви бачите карту. Ви знаєте, що на ній. І ви знаєте, хто ще й дотепер звідти не вибрався. Тепер ми беремося за справу.
Я змінив картинку, показавши список із семи наших цілей, які ми мали знешкодити, доки «Дельта» визволятиме заручників. Галочкою позначив кожну з них по черзі.
– Ось це наше завдання, панове. Непросте. Якщо хочете знати мою думку – пиздець, а не завдання. Але ж стривайте! Ви вже знаєте, наше завдання не мусить нам подобатися, ми просто маємо його виконати.
Тому коли тренуватися стане важко й небезпечно і ви подумаєте, що втомилися, що я скажений чи все відбувається зашвидко й усе, схоже, йде до блядської м’ясорубки, пам’ятайте – вам це мусить подобатися. Просто виконуйте.
Тепер ви знаєте наше завдання. Щоразу, коли тренуєтеся, думайте, як будете застосовувати свої навики до цих цілей. Щоразу, коли промайне думка, що я надто тисну на вас, згадуйте про цілі. Щоразу, коли захочете розслабитися, згадуйте про цілі.
Отака-то херня, малята. Підсумовую: я споряджаю вас, я даю вам можливості, я забезпечую вам підтримку. Якщо ви встрянете в лайно, я вас із нього витягну. Невдоволені хаятимуть мене, а не вас. Усе, що вас має хвилювати, це – як стати такими нев’єбенно крутими, що вам буде під силу все. Ну а пентагонівських тупоголових хуєсосів-паперомазів залиште мені. Це вже моя робота. І вона мені ніх…я не подобається. Але це й не вимагається. Я просто мушу її виконувати.

ГЛАВА ДЕВ’ЯТНАДЦЯТА

Мене часто запитують, чи не почуваюся я винним, адже роками найобую систему. Чи не соромно мені вживати так часто бридку лайку? Чи не соромлюся тих жорстких методів, якими домагаюся свого? Чи не винний я в тому, що мої начальники весь час відгрібають?
Я відповідаю завжди однаково: беззаперечно винний. Винний за всіма пунктами. Винний у тому, що своїх хлопців ціную більше за бюрократичне лайно. Винний у витрачанні всіх грошей, на які тільки зміг накласти руки, щоб натренувати моїх людей як слід. Винний у приготуваннях до війни замість миру. В усіх цих речах я, звичайно, винний. Mea culpa, mea maxima, трясця їй, culpa (Mea culpa, mea maxima culpa – (лат.) моя провина, моя найбільша провина. Формула покаяння і сповіді в релігійному обряді католиків з XI століття. – Прим. перекл.)
Тож мої люди відлетіли до Флориди, щоб розпочати там тренування «брудної дванадцятки» (Тренування брудної дванадцятки – тобто тренування для завдань, що гарантують невідворотну смерть, неможливих завдань. Скоріш за все, це відсилка до відомого військового оскароносного бойовика «Брудна дванадцятка» (The Dirty Dozen) 1967р., ремейком якого є «Безславні виродки» Квентіна Тарантіно. – Прим. перекл.) на військово-повітряній базі Еглін, а я тим часом борсався в багнюці бюрократії, щоб визначитися з тим, як Шостий загін буде управлятися і кому підпорядковуватися. Хлопці стрибали з літаків, десантувалися по тросах з гелікоптерів, стріляли до посиніння. Я ж мав вести паперову війну, папірець за бісовим папірцем. Мені це не подобалося. Але я мусив це робити.
На папері Шостий загін підпорядковувався начальнику Об’єднаного командування спеціальних операцій (англ. Joint Special Operation Command – JSOC), бригадному генералу (наймолодше генеральське звання. – Прим. перекл.) Діку Сколтсу, який мешкав у Форт-Бреггу. (Форт-Брегг – невеличке містечко, в якому розташована одна з основних військових баз США. – Прим. перекл.)
Він, своєю чергою, відповідав перед Національним військово-політичним керівництвом (NCA), на чолі якого був Об’єднаний комітет начальників штабів (JCS). Мій філософський погляд на те, як ця ієрархія працює, був простий: я належу президентові, Комітет начштабів мною керує, а Об’єднане командування спецоперацій каже мені, коли я можу перднути. Власне, щодо мене, то згідно з порядком адміністративного підпорядкування у ВМС існувала лише одна функція для командира Шостого загону – функція «три С», або «сідай, стули пельку, сплачуй рахунки».
Організаційно, моїми грошима розпоряджалися Об’єднання надводних сил Атлантичного Флоту ВМС США (SURFLANT). Ось де сплачували всі рахунки Шостого загону. Проте за бюрократичними правилами ВМС, Атлантичним надводним силам і Шостому загону не можна було спілкуватися напряму. Натомість, нам дали посередника. Навіщо? Добре питання, на яке я не маю відповіді. Одна з моїх здогадок – це те, що Об’єднання надводних сил Атлантичного Флоту ВМС США не могли порозумітися з «морськими котиками», а я начебто не міг порозумітися з ВМС. Хай там як, посередником між нами призначили Другу бойову групу ВМС особливого призначення (NAVSPECWARGRU TWO), з комодором Тедом Лайоном на чолі.
Теду погано вдавалося розмовляти як з «морськими котиками», так із ВМС. Зате він мав неабиякий хист нести маячню. Щоб справи були ще приємнішими, Тед переконав себе, що він є важливим компонентом у моєму командному ланцюжку.
Ми чубилися. Він бачив у мені злого дворового собаку, якого потрібно підкорити, то ж він смикав за ланцюг за кожної можливості. Я ж розглядав його як недалекого гандона і, коли він намагався шарпнути мене, я шматував його без жалю. Він ставив під сумнів доцільність фактично всіх моїх замовлень на спеціальне обладнання, доповідаючи у Вашингтон, що вони є надмірними та порушують встановлені норми. Я замовляв для Шостого німецькі акваланги Draeger із замкненою системою, що працюють без пухирців (Пухирці демаскують аквалангіста. Тому бойові плавці застосовують замкнені системи. – Прим. перекл.)
Тед казав, що нам їх зась, оскільки, по-перше, це імпорт, по-друге ми забезпечені зразками сучасної моделі Емерсона. Я переборов його і отримав таки Draeger.
Іншого разу я купляв німецькі MP5 – 9-міліметрові пістолет-кулемети Heckler & Koch. Він скиглив знов:
– Чому іноземні автомати? Ми можемо отримати MAC-10 за третину ціни.
– Тому що німці кращі, Теде. Вони влучніші. Вони більше підходять для наших завдань.
– Лише через мій труп.
Він кликав своїх богів, я – своїх. Шостий загін отримав MP5.
ВМС орендували для наших тактичних операцій чотири джипа Eagle. Ми їх застосовували, проте, поклавши руку на серце, це було не те, що нам потрібно. Вони чудові для навчань в Штатах. Але за океаном непросто відшукати запчастини для них, не кажучи вже про те, що сама лише поява американської машини в тих регіонах, з якими ми маємо діло, привертає недоречну увагу. Тож, використавши кілька своїх знайомств у Бонні (Бонн – 1949-1990 р. столиця Федеративної Республіки Німеччини; у ФРН на той час діяли і донині діють крупні військові бази США. – Прим. перекл.), я намудрував два модифікованих броньованих седанів Mercedes 500 і чотири джипа Mercedes за $160 000, зі знижкою понад 60%. Ззовні седани були як великі авто, що їх можна часто зустріти і в Європі, і на Близькому Сході, і в обох Америках. Але всередині вони були модифікованими для німецького антитерористичного підрозділу GSG-9 – із замаскованими стрільницями, посиленими бамперами, прихованими поліцейськими проблисковими маячками та сиренами і з пристроями зв’язку. Джипи мали гарматні турелі на даху та інші смаколики.
Тед просто сказився. Але я запхав «Мерседеси» йому в горлянку, прикрив рота, примусив пережувати й проковтнути.
У вільний від спарингів із Тедом час я навідувався до моїх хлопців, спостерігаючи, як вони прогресували в навчанні. У середині серпня геть усі пройшли спеціальний курс HALO (HALO – High Altitude, Low Opening, тобто Велика Висота, Пізнє Розкриття. Парашутисти стрибають за 10-11км, зазвичай з хвостової платформи літака «Геркулес С-130», розкривають парашут на малій висоті. Американський спецназ застосовував механізм автоматичного розкриття парашута, щоб він розкрився точно на висоті 760 м. Тоді ще лишається час розкрити запасний. Ця техніка затяжного стрибка має такі переваги: неозброєним оком літак не видно і він знаходиться за межею досяжності для ручних зенітних ракет; парашутисти швидко досягають малої висоти. – Прим. перекл.), – зі стрибків з парашутами, – (навіть головний майстер чиф Мак, якого першого разу ледве спихнули з десантного трапа C-130 – військово-транспортний літак Lockheed C-130 Hercules. – Прим. перекл.).
Ми також почали відпрацьовувати – швидкісне десантування по тросу з гелікоптера, коли шість бійців спускаються на землю з висоти понад вісімнадцять метрів менше ніж за чотири секунди.
Ми використовували англійські канати – гладкі, скручені задом наперед нейлонові шнури, що дозволяли нам власними руками гальмувати своє падіння. На відміну від іншого варіанту спуску, коли трос прив’язують до рятувального пояса, це було просто контрольованим падінням. Наприклад, якщо ми хотіли висадитися на ют судна, що рухається, гелікоптер, щоб його не помітили, заходив з тилу над самими хвилями. Двигун корабля заглушить гуркіт гвинта. Раптом, в останню мить, машина злітала над кормою і зависала в повітрі, тимчасом як викидалися два канати, по яких спускалися шестеро бійців. Потім гелікоптер стрімко розвертався і щезав.
Ця техніка потребує вміння розраховувати час до частки секунди і першокласно керувати гелікоптером. Пілот має збалансувати гелікоптер, коли бійці кидаються донизу по спущених канатах. Він також має рухатись разом із рівнем води. Півтораметрові хвилі загрожують мерзенним падінням з трьох метрів із кінця канату, якщо пілот дасть маху.
Також просувалася і вогнева підготовка: наша Команда підвищувала точність з кожним днем. На початку я не поступався нікому зі своїх хлопців. Тепер я став тим, хто купує пиво після кількох годин на полігоні. Відділення (Взвод «котиків» складається з двох відділень, сім людей у кожному. Одне відділення – один катер – один екіпаж. – Прим. перекл.) тепер стріляло так багато – по три тисячі набоїв на людину щотижня, – що на деяких Береттах утворилися тріщини понизу цівкової коробки, і виробникові довелося настільки їх переробити, що Шостий загін фактично отримав пістолети на індивідуальне замовлення.
Та не все проходило так гладко. Ми отримали перший нещасний випадок на тренуванні в Егліні. Це сталося на відпрацюванні зачистки приміщення з бойовими набоями, і жертвою став котик – китайський американець, парубок, якого я зватиму тут Донні Лі.
У відлюдному місці Егліна ми встановили серію стовпів групами чотири на чотири з натягнутим між ними брезентом, щоб імітувати кімнати. Можна було отримувати приміщення будь-якої конфігурації, яка нам заманеться – великі, маленькі, прямокутні квадратні, трапецієподібні, з дверними коробками та фанерними дверями. Силуетні мішені зсередини парусинових стін зображали терористів і їхніх заручників, яких треба звільнити. Зміст вправи: двоє «котиків» заходили до приміщення і зачищали кімнати, «знищуючи» поганих хлопців так, щоб не завдати шкоди заручникам. Звичайне тренування для команди зі звільнення заручників. Власне, це саме тренування застосовував Чарлі Беквіт для вишколу «Дельти» декілька років тому.
Вправа мала на меті розвинути у ваших стрільців швидкість та відточити їхню інтуїцію. Спеціаліст, якому потрібна секунда, щоб відрізнити хорошого хлопця від поганого, все одно нічого не вартий. Цивільні можуть відрізнити хорошого хлопця від поганого за вісім десятих секунди.
Одна дія спеціаліста з контртерористичних операцій має тривати не довше за одну соту секунди, і рішення його мають бути інстинктивними і, водночас, безпомилковими.
Звільнення заручників також вимагає копітких хореографічних тренувань. Миттєвий рух відпрацьовувався місяцями в усіх можливих комбінаціях: якщо ставалося «А», боєць інстинктивно видавав «Б». Безпосередньо в той день ми розпочинали працювати з револьверами. Це важливо, адже ми носили 357-мі з незведеним курком і стріляли, використовуючи самозвідний механізм.
Після перерви команда переключилася на Беретти. Ці пістолети є напівавтоматичними, мають ударно-спусковий механізм подвійної дії. Для зачистки ми носили їх із бойовим набоєм у патроннику та зведеним курком, що робить з них пістолет одинарної дії. Для спуску гачка в такому режимі потрібно значно менше зусилля. До того ж, ми змінили порядок, у якому бійці проходили двері. Зазвичай, пара «котиків» завжди вибивали двері в тій самій послідовності. Проте інколи ми навмисно міняли їх один з одним, бо в реальному житті головний закон – це закон підлості. Ми хотіли бути готовими до того, коли щось піде не так – бо щось завжди піде не так.
Донні працював другим номером увесь ранок. Тепер він заходив першим. Тим часом його напарник, назвемо його Джейк, перечепився, хитнувся вперед і натиснув на курок, пустивши одну кулю Донні просто у спину.
Поранення не було смертельним, і хлопця швидко доправили до госпіталю бази. Я прибув, коли його тільки-но закотили до операційної. Донні був хорошим хлопцем – трохи «зеленим», проте з чудовими інстинктами. Він завжди усміхався і робив усе, що йому казали робити. Найбільше мене в цій халепі засмучувало те, що помилився не він, а шкоди було завдано саме йому. Страшенно пригнічений, я присів на казенний стілець, тримаючи паперову чашку кави з автомата, і чекав, доки вийшов лікар і проголосив вердикт. Прогноз був оптимістичний. Я трохи заспокоївся.
Десь через два дні ми перевезли Донні до госпіталю ВМС, де лікарі наполягли на новій операції. Після тої другої операції стан хлопця погіршився. Ще б пак – розпанахай будь-кому черево двічі за один тиждень, йому буде непереливки. Цей випадок засмутив мене, хоч я й налаштовував себе завчасно, що на тренуваннях Шостого загону ставатимуться нещастя. Проте я тримав своє слово перед хлопцями: ще не спливли двадцять чотири години, а напарник Донні Лі, Джейк, припинив бути членом Шостого загону «морських котиків». Насправді, Джейк більше не був навіть «морським котиком». Я потурбувався, щоб його перевели до іншого підрозділу ВМС. Він вчинив найстрашніший гріх «морського котика» – заподіяв шкоду своєму побратимові. Якби це була реальна операція, не думаю, що Джейк це пережив би.
Ми привезли з Гаваїв маму Донні Лі. Їй було найтяжче. Вона не уявляла, що робить Донні, і не могла зрозуміти, яким чином він постраждав. Що ще гірше, я нічого не міг їй розповісти.
– Як його поранило? – Місіс Лі питала знов і знов.
– На тренуванні.
– Що за тренування?
– Мені шкода, мем, я просто не можу сказати.
Десь через тиждень у Донні розвинулася погана стафілококова інфекція. Тоді він впав у кому. Кожного дня я проводив кілька годин у госпіталі, дивлячись на хлопця під апаратом штучного дихання. Я брався кричати на нього:
– Чорт забирай, Донні, підводься!
Я волав. Не раз, коли я так робив, він смикався. Місіс Лі схвильовано підхоплювалась:
– Він чує вас, він чує вас, – казала мені.
Вона – мама. Вона не здалася аж до самого кінця.
Смерть Донні не вплинула на темп чи інтенсивність графіку тренувань. Я не міг дозволити ще й це. В реальності ви не зможете зупинитись, взяти до рота, посмоктати пальчика чи розвести теревені. Не тоді, коли ви на завданні. Всі ці голлівудські фільми, де якийсь хлопець гине на тренуванні і його кращий товариш впадає в переляк і не може літати («Кращий стрілець» першим спадає на думку) або виконувати свою роботу – просто повна маячня. Якщо мої люди не змогли б дати цьому ради, їм був би кінець, вони це знали. Не через місяці чи тижні – через лічені години чи навіть хвилини.
Ти не даєш другого шансу в елітному підрозділі; ти не ніжиш своїх людей і не витрачаєш багато часу на обіймання з ними. Ось чому елітні підрозділи на вершині. Люди йдуть добровольцями у підрозділ «Дельта» чи Шостий загін «морських котиків», щоб робити речі, які ніхто інший ніколи не робив. Вони не шукають орденів, слави чи схвалення. Вони зголошуються, тому що хочуть вийти із зони звичного досвіду, який вони мали до того, та або досягти успіху, або загинути. Це не перебільшення. Це просто факт.
Отже, зустрічалися ми зі смертю, чи ні, ми працювали далі. Було важливо не зупинятись. Я хотів випхати Шостий загін за межу досяжності, щоб отримати можливість вразити ворога з чорного ходу так, як це ще ніхто не робив. Я розбив команду на дві групи
– Блакитну й Золоту, – і тимчасом як Блакитна вирушила до Луїзіани практикуватися видиратися на нафтові вишки у Мексиканській затоці, Золота полетіла до Арізони, де я оплатив п’ятдесят кілометрів повітряного простору, і ми стали тренувати стрибки з парашутом HAHO (High Altitude, High Opening – Велика Висота, Високе Відкриття, «4В») – друга за популярністю для висадки в тилу супротивника техніка. Застосовують, коли є значний ризик виявлення. Парашутист покидає літак на висоті 10 тис. м і через 8-10 секунд розкриває парашут на висоті 9,5-10 тис. м і приступає до м’якого плавного зниження. Навіть досвідчений оператор РЛС не здатний відрізнити десантників, що ширяють, від птахів. GPS-пристрої допомагають парашутистам корегувати напрям планування і дозволяють приземлитися групою. – Прим. перекл.).
Це розумна техніка, як на мене. Припустімо, ти поганий хлопець. Чуєш літак. Дивишся вгору. Купка довбаних «морських котиків» збирається десантуватися на тебе. Ти собі преспокійно валиш сучих «котиків», поки вони висять у повітрі. Проте під час HAHO літак іде на висоті десять тисяч метрів, і кілометрів тридцять в стороні. Ти ніколи його не побачиш. Ти нізащо його не почуєш. Аж тут зненацька: «Всім ставати раком, придурки!»
Ми стали використовувати наші парашути для парасейлінгу (Парасейлінг (parasailing) – керований політ на парашуті. – Прим. перекл.); придбали міні-балони з киснем, щоб запобігти втраті свідомості; приладнали ліхтарі на шоломи і повдягали компаси. Вночі ми стрибали з С-141 «Старліфтерів» (Локхід С-141 «Старліфтер» (англ. Lockheed C-141 Starlifter) – американський військово-транспортний літак. Експлуатувався до 2006 р. – Прим. перекл.) з такої висоти, що не здатні були без компасу відрізнити вогнів Феніксу від вогнів Таксону (Фенікс (Phoenix) знаходиться за 187 км від Таксону (Tucson). – Прим. перекл.)
Під час денних тренувань HAHO у одного з кращих моїх стрибунів, хлопця на прізвисько Нестлє (Нестлє. nestle – англ. вити гнізд. – Прим. перекл.), не спрацював парашут десь на 6 100 метрах. Він спробував відчепитись – звільнитись від несправного парашута, пролетіти кілька сотень метрів у вільному падінні, і тоді розкрити запасний. Він успішно відчепився, проте його запасний парашут також не спрацював.
Причиною смерті записали нещасний випадок під час спортивних стрибків на приватному аеродромі, з якого ми злітали. Тіло Нестлє було передано до моргу. Не минуло й кількох годин, як місцевий журналіст почав випитувати про приблизно сорок «стрибунів – спортсменів», що викупили весь аеродром і стрибали з великих чорних «пташок» без розпізнавальних знаків. Себто про нас. Мене тоді не було на місці, але Трейлер Корт і кілька інших моїх кмітливих командирів мали напружений день. Врешті-решт їм довелося викрадати тіло Нестлє з місцевого моргу і переправляти його до військової бази, перш ніж місцева влада чи преса дісталася б до них. Шостий загін «морських котиків» не міг собі дозволити відповідати на будь-чиї питання.
До того часу, як заявився я, Золота група вже знову тренувалася стрибати HAHO. Хлопці знали, що вони не можуть дозволити собі втратити ритм – то ж вони тримались. Я сповнився гордістю через оцю їхню мовчазну рішучість не зупинятися – кажучи просто про складні речі.
Я поясню. Якщо ви «морський котик», ви не витрачаєте багато часу на філософські роздуми про те, що робите. Ви це просто робите. Одначе той, хто був «котиком», знає, що означає «робити це» – ми знаємо, як ігнорувати біль. Ми знаємо, що завжди існує цілком реальна ймовірність смерті. Це правда життя. Та ми не розмірковуємо про це багато.
Спортивні коментатори – особливо ті, що ведуть трансляції ігор Національної футбольної ліги – витрачають купу часу на розмови про гравців, що грають, незважаючи на поламані кістки, вивихи, розтягнуті зв’язки. Самі ж гравці про це розводяться небагато. Вони лише стискають зуби та атакують лінію. Такі самі й «морські котики».
Коли ми оволоділи техніками стрибків HAHO і HALO, я став розмірковувати, яким ще чином можна заскочити поганців зненацька. Мені спало на думку, що десант можна висадити приховано за допомогою комерційного рейсу. Все, що вам для цього потрібно, це щоб рейсовий літак трохи змінив свій запланований курс через «проблеми з двигуном» або «розгерметизацію кабіни».
Для прикладу, скажімо, ми отримали завдання проникнути до Лівії та підірвати завод хімічного озброєння, якого за словами Каддафі не існує, або атакувати тренувальний табір глибоко в лівійській пустелі та знешкодити два десятки терористів Абу Нідаля. Вирішуємо це завдання таким чином: реквізуємо – звичайно, за допомоги місцевого уряду – рейсовий літак «Egyptair» або «Royal Air Maroc», що летить через повітряний простір Лівії поблизу пункту, який ми маємо намір відвідати. Влада знімає пасажирів з рейсу, літак, одначе, вилітає за розкладом, але вже з нами на борту. Наблизившись до району виконання задачі, пілот повідомляє про нештатну ситуацію і на кілька хвилин скидає висоту зі, скажімо, дванадцяти тисяч метрів до десяти та відхиляється від курсу кілометрів на вісімдесят – сто шістдесят. У потрібний момент Шостий загін десантується. Тоді пілот передає по радіо, що все вже гаразд і далі літак іде своїм курсом. Ми ж, тим часом, пролітаємо на парашутах ще кілометрів шістдесят, приземляємось, займаємо бойовий порядок, руйнуємо завод чи то вбиваємо терористів, а потому спокійненько виходимо з ворожої території. Поцілуй нас у сраку, Муаммаре!
Досі ніхто з військових такого ще не робив. Тож я винайняв Боінг 727 разом із двома пілотами компанії Braniff Airways, посадив Мустанга у крісло помічника пілота, і ми полетіли до сільської місцевості над Арізоною тренуватись вистрибувати з літака.
Я теж не байдикував, доки хлопці вправлялися, адже зобов’язався перед ними, що ніколи не попрошу їх зробити те, чого сам не зроблю перший. «Я не накажу вам виграти того, кого не захочу грати сам, і я не збираюся наказувати вам іти туди, куди не піду сам », – ось як я, власне, пояснив це їм. Тож я стрибав із літаків з Золотими, потім розтирався відновлювальними кремами, летів до Луїзіани й дерся на нафтові вишки з Синіми. Ну а потім приповзав до Літл-Крік, де Тед Лайон використовував мене як свою особисту боксерську грушу.
Та не тільки Тед псував мені життя. Таємничість, яка оточувала Шостий загін вплинула на моє сімейне життя багато гірше, ніж будь-яка попередня робота. Кеті не могла користуватися пільгами чи соціальними бонусами, якими зазвичай користуються жінки командирів, такими як перебування на одному з верхніх щаблів ієрархії бази, пошана жінок молодших офіцерів і широка пізнаваність. Натомість, усе довкола мене було під грифом «цілком таємно». Я весь час був у роз’їздах. Вона не лише позбавлялася можливості нормально попліткувати з іншими жінками, а ще й мусила більшість часу лишатися на самоті. Коли я очолював Другий загін «морських котиків», мене теж часто не було вдома.
Але тоді Кеті могла розділити свої турботи з іншими молодими мамами. Тепер вона була старшою за більшість офіцерських дружин, наші діти виросли і вже не потребували її, як раніше. До того всього, вона ще й не знала, що я роблю, і не могла поговорити про ту дрібку, про яку здогадувалася.
В результаті страждали наші сімейні стосунки. Ми сперечалися за кожну дрібницю і розходилися дедалі більше. Дім для мене став місцем, де можна кинути валізи, попратися і переночувати – більш нічого. Та я не міг дозволити моїм сімейним проблемам вплинути на службу. Ти не маєш права дозволити, щоб твої почуття до жінки чи дітей втручалися в роботу і заважали їй. Інакше ти стаєш неуважним, а неуважність у моїй роботі призводить до біди.
Річ не в тім, що подружнє життя не може витримати величезну психічну напругу, спричинену перебуванням на посаді офіцера Шостого загону «морських котиків». Чарлі Беквіт і його дружина Катріна цілком нормально пережили формування й розгортання підрозділу «Дельта». Шлюб Пола Хенлі витримав формування Шостого загону. Але такі слабкі шлюби, яким став мій, мабуть, приречені. Та й, правду сказати, не був я тоді турботливим чоловіком аж ніяк.
Я розумію, що зробив життя своєї дружини нестерпним. Я знаю, що завжди був головним болем для ВМС. Самого факту, що Шостий загін був таємним підрозділом, вистачало, щоб у будь-якого офіцера з адміністративних питань передчасно посивіла голова.
По-перше, офіційно Шостого загону «морських котиків» навіть не існувало. Я був командиром, але не мав ким командувати. На папері я був керівником науково-дослідної лабораторії десь у районі Тайдвотер, кілометрів за п’ятдесят від Норфолку. По-друге, Шостий загін майже увесь час переїжджав. Жоден підрозділ ВМС не проводив стільки часу в дорозі, зупиняючись при цьому переважно в цивільних закладах. Ми брали напрокат нові вантажні автомобілі, часто зловживаючи цим і перевозячи в них свою зброю, зупинялися в готелях і мотелях, не користуючись пільгами, які могли б мати зі своїми військовими посвідченнями. Ми могли тренуватися на базі Еглін, але проживати у шести різних мотелях неподалік замість того, щоб перебувати власне на базі. Паперомази скиглили. Я казав їм засунути свої скарги в дупу.
Матеріально-технічне забезпечення Шостого загону «морських котиків» стало справжнім жахом для адміністративників і бухгалтерів. Уявіть собі, як воно – намагатися відстежувати близько вісімдесяти чоловік, що подорожують двадцять дев’ять днів на місяць під чужими іменами. Треба було перевірити величезну кількість рахунків, купи чеків і заявок.
Все ускладнювалося тим фактом, що ми переважно користувалися готівкою, щоб не залишити таким чином жодних задокументованих слідів (ми ж, урешті-решт, були нібито таємним підрозділом). А коли ми подорожували за військовим наказом, ми використовували підробні документи, неіснуючі назви підрозділів, а чеки підписували всіма можливими іменами, окрім справжніх.
Мабуть, усі оці речі допікали крихотрусам ВМС до живих печінок. Зі свого власного досвіду можу сказати, що у Теда Лайона від них голова обертом ішла.
Навіть коли ми не винаймали вантажівки, ми однаково створювали ВМС проблеми. Тоді повітряні сили саме починали використовувати велетенський транспортник С-5А, який міг перевезти всю нашу команду разом зі спорядженням за один раз, на відміну від С-130 чи С-141, якими довелося б здійснити кілька ходок. А ми ж мусили перелетіти всі разом – єдина команда, пригадуєте? З півдесятка разів ми потренували завантаження, потім реквізували С-5А і змусили відвезти нас до Луїзіани, де ми приземлилися на базі резерву ВМС неподалік Нового Орлеану.
Ми не завдали собі клопоту завчасним попередженням або різними там «прошу дозволу на посадку, сер». На базі дізналися про нас тільки тоді, коли наш С-5А (а це до біса здоровенний літак) гепнувся на землю, проїхав кількасот метрів, зупинився, носовий люк відчинився і з літака вивалилося і попрямувало просто до воріт бази понад півдесятка легкових і вантажних машин із купою патлатих обірванців усередині, що розмахували автоматичною зброєю.

Знайшовся, звісно, один довбень-офіцер, що побіг до нас по асфальтованій доріжці, щоб привітати і позаписувати нас. Він хекав і щосили розмахував своїм планшетом-нотатником. Хто ви такі? Звідки ви прибули? Хто вам дозволив тут приземлятися? Куди ви прямуєте?
Я зробив йому поцілунок рукою, показав один з моїх фальшованих документів, нашкрябав у нього в папірцях Двайт Девід Ейзенгауер і сказав йому від’їбатися. «Забий, лейтенанте!» – і я втопив педаль газу у підлогу й зник. Але якимось чином новина про наш візит досягла Літл-Крік. Мені довелося вигадувати легенду для Шостого загону – ми стали Морською корпорацією Фріпорта.
Ми мали корпоративні кредитні карточки, фірмовий бланк, а, зупиняючись у готелях чи винаймаючи машину, ми вимагали корпоративну знижку. Я затоваришував з очільником поліції штату Луїзіана на ім’я Біллі Поу, який керував підрозділом SWAT. Біллі зробив жетони й водійські права, тож ми мали змогу змінити номери штату Вірджинія на наших машинах, що прилетіли з нами з Літл-Крік і реєструватися в готелях і мотелях з дійсними посвідченнями особи штату Луїзіана. З каджунами (Субетнічна група, що мешкає в південній частині штату Луїзіана, нащадки франко-канадців. – Прим. перекл.) проблем не виникало, а от ВМС не надто прихильно ставилося до наших витівок.
Такий стан речей дійшов до верхівки в останні дні 1980 року. Ми з Тедом Лайоном сперечалися практично через усе, починаючи від закупівель і закінчуючи структурою підпорядкування. Кожну нашу битву вигравав я. Він навіть вирішив зробити те, що йому вдавалося найкраще – викласти все на папері. Бувши комодором Другої бойової морської особливої групи, Тед писав доповідні стосовно моєї відповідності займаній посаді. Доповідна за осінь-зиму 1980-го була просто витвором мистецтва.
«Командер Марцінко – офіцер, який володіє інноваторським мисленням і товариськими якостями і який доклав чимало зусиль до формування Шостого загону «морських котиків» на посаді його командира», – писав Тед. Але його непокоїло, провадив він далі, що «Марцінко, одначе, постійно демонструє риси, які не можуть не турбувати офіцера-інформатора і командувача з’єднаннями морських сил. Зокрема, Марцінко раз по раз відмовляється додержуватися порядку підпорядкування... Стосунки між новоствореною командою Марцінка та іншими спецпідрозділами можна охарактеризувати як «що хочемо, те й робимо» або «та кому ти потрібен». Я вважаю це прямим наслідком поведінки їхнього очільника. Командер Марцінко мусить, однак, дотримуватися правил ВМС, і я маю на меті докласти всіх зусиль, щоб так і сталося».
Тепер Тед викликав мене знову до свого кабінету, на килим, уже так добре мені відомий, і виклав мені ще одну свою заувагу.
– Діку, зовнішній вигляд під твоїм командуванням – це сором для ВМС.
Я пояснив (як мені здавалося, дуже терпляче), що Шостому загону «морських котиків» було надано дозвіл діяти за послабленими нормами зовнішнього вигляду.
– Ці норми не є послабленими, вони є неприпустимими. Твоя команда є неприпустимою. Я хочу, щоб ти наказав їм привести себе до ладу.
– А як щодо того, Теде, що вони мають нагадувати виглядом цивільних? Вони мають бути схожими на робітників, чи на студентів, чи...
– Начепи на них перуки, – відрізав Тед.
– Прекрасна ідея, Теде. Лише одне маленьке зауваження. Я собі вже зараз уявляю, як вони летять у вільному падінні на висоті вісім тисяч метрів і намагаються натягнути собі на голову довбані перуки. Або ж – така ще ситуація. Хлопці спускаються по канату, вдираються через вікно і говорять: «Даруйте мені, пане Терористе, але я мушу поправити свою перуку, перш ніж пристрелю вас».
– Діку...
– Трясця твоїй матері, Теде! Що це в біса за придуркувата ідея? Ці хлопці повинні мати можливість проникати у ворожі аеропорти, проходити довбані пункти пропуску на кордоні, де є довбані поліцейські секретної, мать її так, служби! А ти хочеш, щоб вони носили ті сучі перуки? Ти зовсім їбанувся?
Він визвірився.
– Я кажу про те, що треба хоч трохи дотримуватися дисципліни. Твої люди зовсім некеровані.
Він насупився. Щось на його робочому столі йому не сподобалося. Тед обережно посунув чашку з гостро відточеними олівцями на кілька сантиметрів, повертаючи на призначене їй місце. Потім знову звернувся до мене.
– Послухай-но, Діку, я ж не кажу, що ви повинні поголитися зовсім, але ж послаблені норми означає волосся до вух, а не кінський хвіст на голові й вуса, як у Фу Манчу (Літературний персонаж, створений англійським письменником Саксом Ромеро. – Прим. перекл.). Такий зовнішній вигляд – образа для ВМС. Твої хлопці занадто вирізняються з-поміж решти. Внаслідок чого я маю другу проблему. Командири інших підрозділів вже скаржаться мені, що в них починаються проблеми з їхніми людьми. Шостий загін «морських котиків» має поганий вплив на всю базу.
– Нічим не можу зарадити, Теде. Пригадую, коли я командував Другим загоном «морських котиків», у мене було залізне правило про неприпустимість волосся на обличчі. І всі цього закону дотримувалися. Якщо командири не можуть впоратися зі своїми людьми, це їхні проблеми, а не мої.
Тед закотив очі під лоба й відпустив мене. За тиждень я дізнався, що він отримав довгу записку від командувача Атлантичних надводних сил ВМС адмірала Дж.Д.Джонсона, який скаржився на зовнішній вигляд Шостого загону й вимагав, щоб Тед щось із цим зробив. Довести, що адміралова скарга – то справа Тедових рук, я не міг, але я був цілком певний, що без нього тут не обійшлося.
Що ж, я знав, як дати раду комодорові Лайону. Одним із перших уроків, які я вивчив у В’єтнамі, був: «Не чекай, доки ворог прийде до тебе – сам іди до нього». Звісно, комодор Едвард Лайон ІІІ нічого не знав про таку тактику. Він же не брав участі в жодному бою у В’єтнамі. Поцілуй мене в сраку, Теде!
Я навідався у Форт-Брегг до бригадного генерала Річарда Сколтса, командира Об’єднаного командування спеціальних операцій. Сколтс був моїм безпосереднім начальником. Так само, як і з Біллом Кроу, я був з ним запанібрата.
– Генерале, – почав я, – той довбень-комодор Тед Лайон мене вже дістав своїми присікуваннями. Як щодо навідати нас з особистою перевіркою? Ви наш загальновійськовий командир, тож, якщо наше волосся задовге чи наша територія недостатньо чиста, тільки ви можете наказати мені це виправити, а не Тед.
Сколтс погодився і сказав, що приїде з перевіркою наступної суботи о дев’ятій годині ранку.
Зазвичай одяг і зовнішній вигляд оглядали на плацу, але оскільки Шостий загін був таємним підрозділом, то нас перевірили всередині одного з курників за базою Другого загону.
У п’ятницю уся команда прибирала територію. І рядові, і офіцери згрібали опале листя та соснові шишки. Я розмірковував, чи не виставити вздовж пішохідних доріжок бордюра Ева Барета з пивних бляшанок, але вирішив, що це саме той випадок, коли не треба нічого вигадувати. Потім ми щосили шкребли наші курники, хоч нам і незмога було сильно покращити те, що від самого початку було як лайно.
У суботу о сьомій ранку я зібрав увесь свій підрозділ у парадному однострої з орденами. Офіцери – з шаблями і в білих рукавичках. Ми таки справляли враження: один з моїх чиф-петті офіцерів, Майкі Т., заслужив у В’єтнамі Медаль Пошани Конгресу США (Офіційна назва – просто Медаль Пошани. Найвища військова нагорода США. – Прим. перекл.). Він одягнув її на шию.
Була в нас і ціла низка інших нагород, починаючи від Срібної та Бронзової зірок і закінчуючи різноманітними медалями подяки, нагородами за кампанії і Пурпуровими Серцями.
Я ніколи не надавав медалям особливої ваги. Колись у В’єтнамі Дрю Дікс i Гаррі Хамфріз врятували Меггі Сестру Милосердя та ще кількох цивільних під час битви біля Чау Док. Дрю було нагороджено Медаллю Пошани за його дії того дня.
Я рекомендував Гаррі на Бронзову зірку, але коли дізнався, як нагородили Дрю, я підвищив до Срібної. Скільки я розумів, Гаррі просто робив те, що повинен був робити, бувши «морським котиком», і до дідька ті медалі. На інших, одначе, враження справляли навіть подяки. Тож ми начепили всі медалі, хто яку мав. Я кілька разів скомандував підрозділу «струнко», щоб синхронізувати їхні дії. Залізо на їхніх грудях брязкотіло, як довбані бубонці. Ми обговорили кілька речей, після чого я зслизнув до своєї робітні в курнику і чекав там на Діка Сколтса. Мені потрібно було переговорити з ним віч-на-віч.
Насправді Дік Сколтс не був спецпризначенцем. Незважаючи на те, що він закінчив школу військ спеціального призначення, він завжди відмовлявся одягати балаклаву чи зелений берет. Це був старомодний вояка, не пустодзвін, грубуватий солдат, що воює завжди за правилами. Щоразу, вбираючись у цивільне, він з гордістю чіпляв застібку до краватки і пряжку до ременя 82-ої повітряно-десантної дивізії. Мені завжди здавалося, що він був трохи розчарований тим, що його призначили начальником Об’єднаного командування спецоперацій. Він сам волів би очолювати десантну дивізію. Та якщо він і був розчарований своїм призначенням, з його стилю керівництва цього не було помітно: він міг і підтримати, і прочуханки добрячої дати.
Рівно о дев’ятій генерал Сколтс прибув з Форт-Бреггу, його великий гелікоптер сів на головному злітно-посадковому майданчику Літл-Крік. Я відіслав одного зі своїх мудаків-адміністраторів зустріти його і пояснити, що сам я вже вбрався в однострій, і тому не можу показатися на базі. Щоб дістатися до нашого курника, генералові треба було пройти через територію Другого загону «морських котиків», яка була не надто добре прибраною.
Генерал Сколтс ретельно занотував це й зайшов через передні двері до моєї штаб-квартири.
Я віддав честь.
– Сер!
Він відповів, оглядаючи мій однострій, шаблю, білі рукавички, одну Срібну, чотири Бронзових зірки і мою пику, що заросла, наче у вовкулаки.
– Гарну бороду маєш, Діку! Ти завжди відпускаєш волосся на бровах аж до щік?
– Тільки тоді, коли мені дозволено послабити норми зовнішнього вигляду або у джунглях, сер.
Генерал знизав плечима.
– Гарно сказано.
Він озирнувся, оглядаючи все довкола, і насупився.
– Килимів на підлогу у вас нема?
– Нема.
– І на стінах теж нічого?
– Мені шкода, сер.
– Ці робочі столи нагадують купу лайна.
– Вони такими і є, генерале.
– А бодай йому, Діку, та це ж срана халупа! Це все, що вам змогли виділити?
– Я радий, що ви зауважили. Цим кабінетом я користуюся разом зі своїм заступником, начальником з оперативних питань і головним майстер-чифом. Якщо хочете, можу показати вам два наших гальюни. Змивний механізм в обох спрацьовує як мінімум в половині разів.
– Якось іншим разом, – сказав Сколтс. – Маєш якусь каву?
– Так, сер.
– І як воно, отак, без благ цивілізації?
– Нормально, – я налив горня й передав йому. – Я не заперечую проти всього цього лайна, адже ми переберемося до нашої постійної бази, щойно там завершать будувати приміщення для нас. До того ж, генерале, ми не надто багато часу проводимо тут. Якщо ви поглянете з заднього двору, то не побачите жодної нафтової вишки, на яку можна було б видертися, ані жодного корабля, який можна було б штурмувати. А заходи забезпечення таємності (OPSEC) не дозволяють нам лазити по якірних ланцюгах біля бази десантних сил. Ганяємося за кораблями ми далеко у відкритому океані. Стріляємо у Флориді, стрибаємо з парашутами в Аризоні, а на вишки видираємося в Луїзіані. До того ж, тут довкола багато «котиків», які нас знають, яких ми знаємо. Через це усім нелегко.
– Погоджуюсь. А що скажеш про все це безглуздя з порядком підпорядкування?
– Гадаю, мені просто доведеться з ним змиритися.
Сколтс кивнув, погоджуючись.
– У великих організаціях, – сказав він, – часто виникають проблеми з речами, яких доти ніхто не робив. Там люблять діяти за інструкціями, жити за набором непорушних правил. А для твого випадку, Діку, інструкцій не написано. Для військово-морських спецпризначенців немає правил, принаймні, правил зрозумілих для тих, хто завжди мислив традиційними штампами. Візьми, ось, Теда Лайона...
– А мені обов’язково треба його брати?
Сколтс реготнув.
– Думаю, ти з ним надовго. Слухай, Тед, напевно, дивиться на тебе так само, як штабні офіцери дивляться на щось незвичне, як на слона-самітника, що гупає по своєму полю. На твої запити він реагує так само, як на записки з наказом закупити туалетного паперу чи кулькових ручок. Такі люди – прямолінійні, вони не можуть збагнути, чому тобі має надаватися якась перевага через призначену тобі задачу. Вони хочуть, щоб ти чекав у черзі за рештою мудаків.
– Я можу збагнути це розумом, сер, але жити з цим кожного дня стає тяжко.
– Зрозуміло, – сказав Сколтс.
– Річ у тому, що це все нікому нахуй не потрібне довбане присікування до сраних дрібниць, як ота дурість з нормами зовнішнього вигляду, через яку ви тут.
Я розповів Сколтсу про Тедову пропозицію носити перуки.
– Цей хлопака, схоже, справжній йолоп, – сказав генерал. – Слухай, я зроблю, все що зможу, для тебе, – він досьорбав свою каву й підвівся. – Що ж, Діку, нумо до роботи.
Ми пройшли критим переходом між двома нашими халабудами. Перед дверима я гукнув: «Прибула перевірка!»
Зсередини двері відчинив Майкі Т.
Генерал обернувся й поглянув на мене через плече.
– От сучий син, – сказав він з усмішкою на обличчі і віддав честь Майкі. За протоколом кожному кавалерові Медалі Пошани належить віддавати честь. Майкі, широко всміхаючись, козирнув у відповідь.
Зсередини почулося, як Пол скомандував: «Струнко!» і як згуртовано виструнчився весь загін.
Я став коло генерала Скотлса.
– Сер, – сказав я, – ми готові до вашої перевірки.
Тож генерал пройшовся повз стрій, зупиняючись біля кожного бійця, щоб оглянути його медалі й перевірити зовнішній вигляд.
Жоден не мав кульчиків, ні в кого не було неналежних зачісок, таких як «кінський хвіст». Всі мали чисте, зачесане волосся. Красенями вони не були, але мали пристойний вигляд.
За вісім-десять хвилин генерал побачив достатньо. Він став перед строєм:
– Скомандуй «вільно», Діку.
Я кивнув Полу:
– Вільно!
– Я радий бути тут, – промовив Скотлс. – Радий, тому що гордий за вас, гордий тим, як далеко ви просунулися за такий короткий проміжок часу. Гордий, бо ви присвятили себе служінню тяжкій місії, і я знаю, ви будете служити їй, як належне. І ще я гордий, бо ви, схоже, у чудовій формі, – він прочистив горло й повів далі. – Я вражений вашими медалями. Мені очевидно, що ви знаєте свою роботу і добре її виконуєте. Та я засмучений тими умовами, в яких ви тут живете. Я докладу всіх зусиль, щоб допомогти вашому офіцерові виправити ситуацію. Джентльмени, зараз ви оволодіваєте навичками, яких до вас не мав ще ніхто у світі – не припиняйте наполегливо працювати і нехай береже вас Господь!
Наступного тижня я дізнався про нагінку, яку генерал Скотлс влаштував адміралові Джонсону. Суть листа була такою: Шановний адмірале, радий повідомити, що успішно провів огляд особового складу Шостого загону «морських котиків». Зважаючи на вимоги таємності та на задачі, які вони мають виконувати по всьому світу, бійці відповідають моїм нормам зовнішнього вигляду. Я, одначе, був неприємно вражений умовами, в яких вони змушені жити в Літл-Крік. Ще більше я жахнувся станом території Другого загону «морських котиків», через яку мені довелося пройти на шляху до Шостого загону. Кількість бляшанок з-під содової і пива, недопалків та іншого сміття на землі просто шокувала. Це є наочним доказом неналежного догляду з боку керівництва. Мені здається, що замість переслідувати Шостий загін «морських котиків», адміністративній ланці керівництва Другої бойової морської особливої групи під командуванням комодора Едварда Лайона ІІІ слід потурбуватися про справи, які належать до її прямої компетенції. Настійливо рекомендую дослухатися до моєї думки. Люблю, цілую, дідько вас дери, ваші друзяки з Об’єднаного командування спецоперацій.
Поцілуй мене в сраку ще раз, Теде!
У перервах між періодами тренувань ми з Полом влаштовували нашим любим хлопцям випробування. Наприклад, ми проводили день у відкритому океані, сорок кілометрів від берега, змагаючись у наших човнах «Бостон Вейлер» (Boston whaler (часто просто whaler) – марка відомого американського виробника моторних човнів, яка стала прозивною, як наприклад, «Джип» для всіх позашляховиків. – Прим. перекл.) із чотириметровими хвилями і тренуючись штурмувати кораблі. Взяти штурмом корабель на ходу зі швидкістю, скажімо, двадцять вузлів нескладно. Все, що нам треба було зробити – це непомітно підійти на наших човнах ззаду до здоровенного корабля, зачепити десятиметровий стальний трап за корму й видертися на корабель. Звісно, хвилі, як скажені, кидали наші човни, трап був холодний і слизький, і ми мали бути готовими стріляти, якщо хтось визирне з корми і побачить нас.
А якби хто з нас послизнувсь і впав, гвинт, що розсікав повітря під нашими ногами, коли ми дерлися по трапу, пошинкував би бідолаху на гамбургер.
Як на мене, таке проведення часу – просто казка, я сам залюбки дерся мотузкою, чи протискався через люк, чи кидавсь у воду. Хлопці, однак, верталися у Літл-Крік завжди чомусь змученими після таких веселих і розважальних поїздок. Тож я звільнив їх від наряду у бар морського братства – це так ми жартували, коли заходили туди перехилити чарку – і відправив їх додому на кілька годин побачитися з дружинами і подружками, тимчасом як я з Полом випили кілька пляшок пива без них.
Пізніше, коли ми вже ледве чи не чули, як вони трахаються, ми відправили на пейджер кожному сигнал, щоб подивитися, як швидко вони приповзуть назад до бази. Хлопці ненавиділи мене за це, але так я тримав їх напоготові. Таким чином ми бачили, хто з’явився, а хто вимкнув пейджер у ліжку, а хто забув свою зброю чи парашут.
Після півдесятка таких фальшивих тривог увесь підрозділ був геть задовбаний через те, що я кричав «вовк!» у той момент, коли вони гадали, що мають кілька годин вільного часу. Гірше для них, адже навчитися здійматися за тривогою можна тільки одним способом: практика, практика і ще раз практика. Вони скиглили, стогнали й називали мене так, як навіть Еву Барету в страшному сні не могло наснитися. Але працювали тяжко – і лишалися з командою. Протягом трьох років, коли я був командиром Шостого загону «морських котиків», з підрозділу пішли тільки ті люди, яких я відсіяв сам. Незважаючи на страшенно щільний графік, відсутність вільного часу та неймовірний тиск, контракт продовжили 100 відсотків бійців.
Вряди-годи нам навіть на розваги вистачало часу. Ми взяли участь у стрілецьких змаганнях з «Дельтою» у Форт-Бреггу і не дали собі в кашу наплювати. Власне кажучи, вони відібрали найкращих стрільців, тимчасом як я відправив на чолі з Полом тих, хто того тижня був у Літл-Крік. Офіційно змагання закінчилося внічию. Хоч насправді ми перемогли, і вони це знали. Змагання було корисним для обох підрозділів, тому що за рівнем майстерності ми, насправді, далеко обігнали всіх решту.
Суперництво між нашими підрозділами було природним: «Дельта» за особовим складом була удвічі більша за Шостий загін «морських котиків». Чарлі і я сперечались без угаву щодо всього, починаючи від кількості людей у моїй команді й закінчуючи вибором зброї («Дельта» основною зброєю використовувала автоматичний пістолет 45-го калібру, тимчасом як ми використовували зброю калібру 9 мм і 357), управлінням і тактикою. Я вважав, що на «Дельту» занадто великий вплив справили офіційні адміністративні й навчальні структури британської SAS (Спеціальна повітряна служба, головний підрозділ Сил спеціального призначення Британської Армії, складається з 22-го полку та спеціального човнового дивізіону, 21-ий та 23-ій полки є резервними. – Прим. перекл.); Чарлі ж гадав, що на Шостий загін надміру впливали брати Маркс (Американські актори-коміки, п’ятеро братів, що виступали у водевілі, театрі, кіно й на телебаченні, спеціалізувалися на «комедії абсурду» – з набором бійок, ляпасів, флірту і «метання тортів». – Прим. перекл.). Ми погодилися не погоджуватися, і змагання зі стрільби довело, що мій несамовитий хаотичний графік тренувань був не менш ефективним, ніж його контрольований і жорсткий.
В одній сфері, однак, завжди була повна співпраця й цілковите порозуміння між Шостим загоном і «Дельтою»: ми обмінювалися всією важливою інформацією про засоби ураження. Кулі, спеціалізовані боєприпаси, підривні заряди, світлошумові й фугасні гранати – щойно хтось із Шостого загону дізнавався про щось новеньке, він відразу дзвонив «Дельті», щоб дізнатися, чи у Форт-Бреггу вже таке використовували. Бійці «Дельти» робили так само.
Хоча ми й тренувалися захоплювати кораблі на ходу, Шостий загін ніколи не мав повномасштабних навчань штурму пасажирського лайнера, захопленого терористами. Такий розвиток подій видавався логічним нам (як і Організації визволення Палестини, чиє терористичне угруповання, пов’язане з Іраком, Сирією та Лівією, п’ять років по тому захопить круїзний корабель «Акілле Лауро»). Тож я зателефонував моєму другові, якого я називатиму тут Італійський Жеребець, який був офіцером з адміністративних питань підрозділу ФБР зі звільнення заручників. Ми з ним познайомилися, коли він був інструктором з озброєння в Академії ФБР в Куантіко. Він став частиною неформального об’єднання тямущих людей, яке я збирав під час мого перебування в Пентагоні. Він був колишнім співробітником поліції з Середнього Заходу, щирий, з м’язами, як у культуриста, спеціаліст зі зброї, з чудовим почуттям гумору. Ми з ним швидко затоваришували. Більшість агентів ФБР, яких я коли-небудь зустрічав, поводили себе як страхові агенти. Жеребець же був важкоатлетом, завсідником вечірок (ох же ж і ласим до дівчат!) і з біса добрим стрільцем. Якщо хтось і знав, де я міг би знайти круїзний лайнер на прокат, то це був він.
– Я подумаю, що можна зробити, і за день-другий зв’яжусь із тобою, друже, – сказав мені Жеребець.
За кілька днів він зателефонував із хорошими новинами: норвезькі круїзні лінії готові були надати нам в оренду корабель, що ходив порожній між Джексонвілем і Маямі. Жеребець сказав, що екіпаж не проти продублювати «пасажирів», його агенти ФБР зіграють роль поганих хлопців – буде цінний досвід для них, – а ми штурмуватимемо.
Ми провели повномасштабну операцію, відстеживши лайнер після того, як він відплив з Джексонвіля і попрямував морськими маршрутами на південь, прослухавши, як атакували «терористи»: екіпаж передав нібито сигнал тривоги, а потім радіо захопили терористи, щоб викласти свої вимоги. Ми розвернули підрозділ оперативного управління, заглушили радіосигнал з допомогою літального апарата прихованого спостереження (ми таки справді добре приховалися, бо Жеребцеві хлопці з ФБР шукали нас, але їм так і не вдалося нас помітити), а коли ми були готові, ми здійснили радіоперехоплення.
Я був у командному гелікоптері. Керуючи командою, що мала спуститися по канату на корму круїзного судна, я спостерігав за тим, що відбувається, із заднього люка. Наші засоби зв’язку давали мені змогу віщати, наче глас Божий, одночасно в навушниках усіх членів команди. Пол, який отримав новий позивний – Пі-Ві – на честь його кучерів, як у Принца Веліента, відповідав за шість човнів «Бостон Вейлер». Кулеметники в одному з човнів і снайпери у двох невеличких гелікоптерах мали зняти кожного ефбеерівського «тера», який би нас помітив. Ми мали їх убити, перш ніж вони попередять своїх приятелів або порішать заручників.
Ми атакували корабель о 22:00, коли видимість була найкращою для нас (у нас були прилади нічного бачення) і найгіршою для терористів (у них не було). Все було розплановано до секунд. Кожен знав, що він має робити. Всі, однак, забули, що ми не одні в цій операції – з нами містер Мерфі і його підступний закон. Коли б не наша обережність і удача, все могло б завершитися дуже кепсько.
Гаразд, гляньмо ж, як вжучили «морським котикам». Я з жахом дивився, як мої невеличкі гелікоптери зі снайперами ледь-ледь не зіткнулись, тому що пілоти не розмовляли один з одним належним чином. Потім я побачив, як човни Пі-Ві наближалися під неправильним кутом – сучі «тери» помітили їх одразу. Після цього мій Блекхок (Blackhawk – модель гелікоптера. – Прим. перекл.) завис над кормою корабля зарано, і мої хлопаки кинулись на корабель, перш ніж снайпери зайняли положення, щоб прикрити їх.
Трясця його матері. Я скинув навушники, схопився за товстий нейлоновий трос і став спускатися. Щойно я повис на мотузці, Блекхок задер ніс догори і пішов від корабля. Блядь.
Містер Мерфі захихотів би: «Марцінку, ти довбаний в сраку пень: сучі пілоти гелікоптера побачили, як пішло шестеро, вони поняття не мають, що ти теж стрибнув на канат».
Я глянув униз. Піді мною все ще була палуба корабля, але її лишалося дедалі менше. Я відпустив трос і, як мішок з гівном, пролетів метри три. Приземлився я на палубу саме тоді, коли корабель потрапив на хвилю, і корма його пішла униз. Мене понесло поковзом до планширу, і як я не намагався загальмувати ногами, все було марно. Полетів, наче в довбаному боулінгу.
– Але ж ти й недоумок, – зловтішався містер Мерфі. – Це ж круїзний корабель – тут навощена палуба.
Містер Мерфі мав рацію, ми ніколи про це не замислювалися, адже на військових кораблях палубу не натирають воском.
Елемент несподіванки ми втратили, тож «терористи» були готові зустріти нас і зчинили неабияку стрілянину. Питання «хто кого вбив» не виникало, бо ми використовували особливі канадські навчальні набої – Simmunition FX, наповнені флуоресцентною червоною фарбою – тому відразу було видно, коли в когось поцілювали.
Червоний барвник також допоміг нам побачити, чи всі наші тренування з карточками, наліпленими на мішені, були чогось варті.
Після того як ми вступили в бій, ситуація покращилася. «Морські котики» пересувалися відпрацьованими хореографічними рухами, зачищаючи каюти й інші приміщення, визволяючи заручників і знищуючи поганих хлопців.
Наче ангели смерті, в тигрово-чорному камуфляжі, балаклавах, рукавицях і замальованими чорною фарбою обличчями, вони ринули на корабель. Наші системи зв’язку працювали, тож ми знали, хто де був і що кожна група робила. Стріляли ми просто пречудово, куди краще за ефбеерівських «терористів». Тож, незважаючи на те, що ми «втратили» трьох «котиків», прицільними пострілами ми поклали всіх поганих хлопців. Як на мене, троє вбитих – цілком прийнятний результат для першого разу.
Ми дізналися багато нового з нашого круїзу. Наприклад, ми вбили всіх поганих хлопців, які стріляли в нас, але нам бракувало людей, щоб опитати пасажирів і переконатись, чи терористи ніде не затаїлися. «Котиків» не вистачало навіть для того, щоб зачистити весь корабель, не кажучи вже про те, щоб допомогти пораненим і водночас заспокоїти істеричних пасажирів. Я усвідомив, що, якщо нам доведеться колись робити таке насправді, Шостий загін треба буде підсилювати «Дельтою» чи ФБР.
Після штурму ми з Жеребцем оглянули все, щоб зрозуміти, де все було зроблено правильно, а де ні. Він, наприклад, був стурбований тим, що «морські котики» не зберегли жодних доказів, а, навпаки, перевернули все навкруги.
– Так не піде, друже, – наполягав він. – Якщо ви приведете корабель назад у американські територіальні води, то розслідування мусить проводитися за правилами Департамента юстиції, інакше покидьків доведеться випустити.
– Це якщо вони ще живі будуть.
– Тебе зрозумів, – усміхнувся Жеребець.
Факт, одначе, лишався фактом: якби ми захопили корабель у міжнародних водах і нам було наказано доправити до Штатів кількох терористів живими, ми мали обережніше поводитися з доказами і підозрюваними. Я взяв це до відома і змусив хлопців завчити Правило Міранди (Юридична вимога в США, згідно з якою особі, яку затримано, потрібно повідомити про її права, а співробітник правоохоронних органів повинен отримати відповідь, що особа зрозуміла сказане. – Прим. перекл.), хоч то було малоймовірно, що ми колись будемо попереджати терористів про їх права вголос. Єдине попередження, яке я робив би терористам, було б: «Всім зняти штани і стати раком!»
З часом фальшиві тривоги стали певною проблемою. Наш вишкіл раз по раз переривався криками «вовк!» Об’єднане командування спеціальних операцій висмикувало нас, потім скасовувало виклик. То це було захоплення літака, то теракт, то пара божевільних кубинців.
Це мало такий вигляд, що я збирав усіх і виголошував промову про те, що наш час настав, що ми відпиздимо всіх терористів, відпиздимо всіх комуністів, і взагалі відпиздимо всіх на цьому блядському світі, окрім Шостого, насеру його матері, загону. Я таки справді запрацювався.
Потім виходив Принц Веліент і казав: «Наш командир мав на увазі, що...», – і він перекладав мої палкі промови, пояснюючи, що все, що ми маємо, – це попередні дані, що нічого ще не вирішено остаточно і так далі, і тому подібне. А потім спиняв мене, коли я скаженів геть зовсім і виставляв себе на посміховисько. Все стало настільки кепсько, що я дзвонив до Об’єднаного командування спецоперацій, скаржачись на те, що вони смикають нас туди-сюди. Я вже не хотів ніякого тренування. Я хотів опинитися знову в групі «Браво» у першу нашу ніч на «переправі Джульєтта». Я хотів на острів Іло-Іло. Я хотів бути з Восьмим взводом біля Чау Док. Я хотів, щоб Шостий загін «морських котиків» нарешті взявся до роботи і вбив для нас купу японців.
В Ірані нам теж не дали нікого повбивати. Було укладено залаштункову угоду, і того самого дня 1981 року, коли Джиммі Картер зі своєї інавгурації вертався в Плейнс, штат Джорджія, п’ятдесят три американських заручники було відпущено шиїтами-терористами, які їх утримували. Таким чином нашу заплановану роль у другій спробі рятувальної операції було вичерпано. Лишалася контртерористична діяльність.
Я гадав, що наш час нарешті настав у січні 1981 року, коли «Мачетерос», пуерториканська терористична організація, підірвали кілька літаків поблизу Сан-Хуана. Мені переказали з Об’єднаного командування спецоперацій, що терористи викрали ядерний пристрій і перебувають у морському середовищі – на острові В’єкес, де я тренувався на бойового плавця. Ситуація видавалася доброю. Все складалося, як треба: свіжі розвідувальні дані з АНБ, раптова тривога, виліт і десантування в режимі реального часу. І стрибок HAHO, який вночі здійснили аж 56 бійців, а потім ще летіли на парашутах шістнадцять кілометрів до нашої цілі. Такого ще не робив жоден підрозділ.
Ми піднялися по тривозі. Ми рушили виконувати завдання. Але В’єкес виявився ще однією імітацією, тренуванням, максимально наближеним до реальності.
Коли наступного дня після нашого повернення з Пуерто-Рико ми з Полом сиділи у барі морського братства, мені спало на думку, що варто було б влаштувати справжню стрільбу в штабі Об’єднаного командування спецоперацій. Такі дії хоч і не надто посприяли б нашій кар’єрі, але були б певною втіхою для хлопців.
Пол допив пиво, замовив ще і сказав:
– Не хвилюйтеся, бос, скоро нам пощастить.

ГЛАВА ДВАДЦЯТА

Спливло немало часу, перш ніж Шостому загону «морських котиків» пощастило. Незважаючи на безкінечну президентську балаканину про те, що у терористів є можливість утекти, але немає жодної можливості сховатись, відбувались сотні терактів, а саме – у період між жовтнем 1980-го, коли команда «морських котиків» була тільки-но сформована, та липнем 1983-го, коли я відійшов від командування Шостим. Сполучені Штати докладали недостатньо зусиль, аби протидіяти бодай якомусь із терактів. Та справа полягала не в тому, що у нас бракувало людей чи можливості виконувати свою роботу. Понад те, Шостий загін міг би здійснити удар по терористах на випередження, якби ми мали достовірну розвідувальну інформацію про ймовірний напад на американський об’єкт. Сам факт того, що було здійснено стільки терактів, а Шостий загін так і не був задіяний, свідчив про те, що або наш розвідувальний апарат осоромився та був неспроможний постачати найсвіжішу інформацію, щоб виконати попереджувальний удар, або ж у командування не було сили волі чи бажання діяти.
До того, ж Рональд Рейган розглядав тероризм крізь власну ідеологічну призму, замість того, щоб розглядати його через військовий бінокль. Він вбачав у тероризмі побічний продукт боротьби Заходу та Сходу, ще одну форму гібридної війни, яку Радянський Союз вів проти Заходу, він не сприймав тероризм як зловісну боротьбу анархії з порядком, як протиборство культур, як виклик соціопатів суспільству, боротьбу як продовження холодної війни. Він помилявся.
Отже, Шостий загін «морських котиків» проводив тренування швидкими темпами. Але ми не застосовували жодних заходів щодо запобігання терористичним актам. Тренування відбувались на потягах, в літаках, у автомобілях. Ми направились у Вашингтон, округ Колумбія, щоб практикуватись у звільненні заручників з потягів метрополітену – столиця надала можливість «Дельті» та «Шостому» провести тренування в новій системі міського метро після припинення його роботи вночі. Ми відвідали Атланту, де штурмували різноманітні види повітряних суден на пересадочному вузлі Істерн Ейрлайнз. Ми взяли у своє підпорядкування трасу в Каліфорнії, тижнями удосконалюючи каскадерську майстерність – кожен трюк, від повороту «бутлегер» (маневр, призначений для зміни напрямку руху автомобіля на 180 градусів за мінімальній час, залишаючись в межах ширини двосмугової дороги. – Прим. перекл.) до контрольованих лобових зіткнень.
Ми тренувались у альпіністській школі, і хлопці стали такими вправними верхолазами, що коли після реєстрації в готелі я давав їм команду підніматись у свої кімнати, вони виконували наказ буквально, піднімаючись угору по зовнішній стіні будинку. Команда вирушила до Німеччини, щоб взяти участь у спільних навчаннях з бійцями десантно-диверсійних військ генерала Рикі Веґенера, підрозділом спецназу Федеральної поліції Німеччини GSG-9 (Grenzschutzgruppe 9 – західнонімецький блок для боротьби з тероризмом 9). Ми проводили військові навчання та розробляли стратегії і з британцями, і з французами, і з італійцями. Та ми ніде не були задіяні по-справжньому.
Чотири екіпажі шлюпок (запам’ятайте, що взвод «котиків» складається з двох екіпажів шлюпок. Цей факт буде згадано у тексті пізніше.) провели шість місяців у Єгипті, де навчали певних базових прийомів військовослужбовців десантно-диверсійного підрозділу армії президента Мубарака. Навчання мали лише частковий успіх. Як би сильно ми не старалися, було майже неможливо навчити єгиптян успішно проводити спецоперації. Їхні потенційні можливості, м’яко кажучи, були дуже примітивними. Ми виявили, що навіть елітні підрозділи мали незадовільну стрілецьку підготовку, їхній фізичний стан був посереднім, а мотивації у них не існувало взагалі.
Однією з причин цієї невдачі була військова система каст. В Єгипті, як і в більшості країн третього світу, з рядовими солдатами, які по суті були селянами, поводились як із рабами; в той час, як з офіцерами, більшість з яких була призначена на посаду з політичних мотивів, обходились, наче з королями. Доволі часто офіцери навіть не з’являлись на тренування, розраховуючи, що навіть коли справа дійде до військових дій, саме звичайні солдати, а не вони, будуть воювати.
Концепція Шостого загону про те, що офіцер стоїть на чолі та веде свій загін у бій, була їм невідома; висловлювання «організаційна цілісність військової частини» не перекладалась з нашої професійної мови на арабську.
Я вирішив мотивувати офіцерів у своїй витончені манері – даючи дрозда декільком капітанам та лейтенантам на очах у їхніх солдатів, коли вони не могли або не хотіли виконувати роботу належним чином. Ці дії привернули офіцерську увагу. Це також викликало невдоволення у декого з Президентського палацу, яке докотилось до посольства США. Мене попросили ввічливо, але наполегливо, щоб я припинив побиття єгиптян. І я припинив. (Було б краще, якби мені дозволили використовувати рукоприкладство, це, принаймні, змушувало їх працювати. У цей час ні ми, ні жоден інший спецназ, який прибув до Каїру з метою навчати, співпрацювати, тренувати або дисциплінувати, не принесли єгипетській армії якоїсь користі. Коли справа дійшла до виконання термінового завдання у 1985 році і єгипетський десантно-диверсійний підрозділ кинувся на штурм викраденого єгипетського літака на Мальті, вони вбили 57 пасажирів-заручників і розтрощили літак, намагаючись його врятувати, а радники американського спецназу з жахом спостерігали за тими подіями).
Озираючись у минуле, скажу: покращенню мого настрою не сприяв той факт, що мені довелось перенести стресовий перелом правої ноги під час затяжного стрибка з великої висоти, перед тим, як нас перекинули до Каїру. Вся нога весь час трохи поболювала, а єгиптяни, ледве справляючись із маленьким човном у гарну погоду, таки умудрялися влупити своїми фальшботами по моїй хворій нозі майже щоразу, коли ми відпрацьовували висадку на воду та евакуацію десанту. Пол наполягав, щоб мене оглянув лікар. Я відмовлявся, я міг терпіти біль. Єдине, за що я переживав, так це за те, що коли мені наступного разу доведеться проходити медогляд, лікарі можуть визнати мене непридатним для стрибків, плавання та стрільби з моєю командою. Ніяких стрибків, плавання чи стрільби – означало ніякого командування, а я не збирався залишати Шостий загін «морських котиків», поки ми не виконаємо справжню антитерористичну місію. Тож я страждав мовчки, до того ж мій огидний характер часто видавав мій жахливий фізичний стан. Офіцерів єгипетської армії, вкритих синцями, які могли це підтвердити, було вдосталь.
Хоча були й позитивні сторони: шість місяців нашого перебування у Єгипті дозволили нам трохи вивчити арабський менталітет, принаймні єгипетський арабський менталітет. Перебування тут дало можливість підкрастися та заглянути на кораблі, котрі знаходились у Суецькому каналі, а також попрацювати в порту над особливостями бою з висадкою десанту проти справжніх ворожих об’єктів – морських суден у порту Саїд та Суецькому каналі, котрі нічого про те не підозрювали. Всі здобуті нами відомості були занесені у досьє. Хтозна, чи нам колись доведеться діяти в Єгипті таємно, і чи залишиться Єгипет у дружніх стосунках із США? До того ж, Шостий загін «морських котиків» мав свою дипломатичну місію, і як нас учили в школі військової розвідки, в сімдесятих роках, усі військові дипломати – шпигуни. Отже, коли ми своєю чергою навчали наших студентів, ми також вибудували оперативні і тактичні бази даних. Тренуючись, ми одночасно спостерігали як Ізраїль та Радянський Союз стежать за нами, намагаючись зрозуміти, чим, у біса, може займатися купка засранців з Військово-морського флоту в Єгипті, окрім навчання єгиптян плавати та лазити по якірному ланцюгу.
Завдяки своїй міжнародній ролі, ми тренувались з контртерористичними підрозділами по всьому світу. Схоже на те, що якби нас коли-небудь покликали на справжнє завдання, ми б координували наші дії з військовими силами іноземних держав, і чим більше ми працювали разом у минулому, чим комфортніше почували б себе стрільці один з одним, тим простіше було б, якби життя заручників висіло на волосині. Я поважав їх усіх – британську Спеціальну Повітряну Службу (British SAS), групу втручання французької жандармерії (French GIGN), італійську спеціальну групу втручання (Italian GIS), норвезьких бойових плавців, призначених для виконання спеціальних операцій (Norwegian SpecialOps); вони всі були першокласними воїнами.
Та, напевне, підрозділом, який видався нам найбільш близьким по духу, була німецька група спецпризначенців 9 (Grenzschutzgruppe-9 GSG-9). Нею керував черствий, злісний сучий син генерал на ім’я Ульріх Веґенер. Група була задіяна у Могадішо, Сомалі, де вона врятувала 91 пасажира та екіпаж із захопленого терористами літака Люфтганзи 737 у жовтні 1977 року. У 1979 році частина підрозділу була відправлена у Саудівську Аравію, де шиїтські фундаменталісти взяли заручників у великій мечеті міста Мекка.
Веґенер, на той час у званні полковника, давав поради саудівцям щодо тактичних дій, хоча саме французький спецназ, а не німецький, штурмував об’єкт. Мені пощастило познайомитись з Веґенером у 1979 році. Він приїхав у Вашингтон проінформувати комітет начальників штабів про контртерористичні операції, я спостерігав за тим, як він, у бездоганному однострої, виструнчившись, заходить у приміщення для інструктажу, і всім своїм виглядом упевнено передає меседж: «Я знав, що потрібно було зробити і я це, чорт забирай, зробив». Члени комітету начальників штабів заклякли на місці після його доповіді. Моя реакція була такою ж: після 20-хвилинного слухання пана полковника Веґенера я був готовий пройти церемоніальним кроком крізь цегляну стіну та самому зголоситись добровольцем. Пізніше я оманним шляхом отримав доступ до списку гостей однієї з вечірок, які організовували різні генерали та помічники міністрів і зустрів зовсім іншого Ульріха Веґенера.
Цей щасливий воїн називав себе Рикі, а не полковником. Він був товариським, витонченим офіцером, котрий умів правильно тримати свій бокал вина та зачаровував генеральських дружин.
Пізніше, коли мені вдалось переконати його відвідати деякі з найкращих закладів у Вашингтоні, я довідався, що він любив постукувати своїми ковбойськими черевиками по підлозі, слухаючи музику кантрі, розказувати жарти про себе, пити пиво в такій кількості, як це робили ми – «морські котики» (голосно скаржачись, що це ще дуже слабо порівняно з mit der gutt schtuff in Deutschland) і був по-домашньому дружнім. Ми провели цілу безсонну ніч, тиняючись по барах від Александрії до Джорджтауна та запевняючи один одного, що це була любов з першого погляду. Після подвійної порції шинки з яєшнею та домашньою смаженою картоплею, запивши все це доброю міцною кавою, ми не лише все ще поважали один одного при перших променях сонця, але й обмінялися секретним потиском рук і декодерними каблучками, давши обітницю: якщо нам коли-небудь нададуть можливість серйозних стосунків у майбутньому, ми обов’язково нею скористаємось.
Врешті-решт, у листопаді 1982 року я опинився посеред крижаного, як цицька старої баби, Північного моря, вчепившись за перило всередині смердючої рульової рубки морехідного німецького буксиру. Була середина ночі, ми знаходились більш ніж в 50 кілометрах від найближчого берега, спостерігаючи, як шестиметрові хвилі розбиваються об ніс корабля, хльостаючи моїх «морських котиків» та десантників Рикі, котрі, як дурні, намагаються переконатися, що 6 Бостонських Вейлерів, які ми закріпили на борту судна, не змиті за борт разом із 42 щасливчиками. Щасливчики – це комбінована штурмова група Шостого загону «морських котиків» та підрозділу спецназу Федеральної поліції Німеччини (GSG 9).Наш об’єкт – це платформа бурової установки В/44, розташована на відстані 95 кілометрів на північний захід від острова Зюльт, недалеко від кордону з Данією. На буровій платформі (яка в ході сьогоднішнього заходу стане відомою під назвою «Матюкальниця», на згадку про жахливо складну, нестерпно виснажливу смугу перешкод, що ледь не вбила мене під час курсу підводно-диверсійної підготовки) на нас чекали західнонімецькі солдати, котрі виконували роль терористів та заручників. Наше завдання полягало в тому, щоб здійснити напад на об’єкт під покровом темряви, усунути «терористів» і звільнити «заручників».
Ласий шматок, чи не так? Шостий загін «морських котиків» штурмував бурові платформи й раніше. Ми тренувалися в Мексиканській затоці і на південному сході узбережжя Тасманії та Австралії, де ми відпрацьовували ефективні альпіністські прийоми і видумували найкращі способи, як зруйнувати величезні каркасні конструкції. Ніякий не ласий шматок. Тієї ночі море анітрохи не нагадувало теплу Мексиканську затоку. Нас зустріла не просто крижана негода, а найжахливіше поєднання морської води та вітру, яке мені довелося пережити за все моє життя.
Боже, як я ненавидів океан у такі моменти. Хвилі безперервно підіймали 40-метрове буксирне судно та жбурляти його в безодню, збиваючи нас з ніг та вибиваючи кістки під час повторюваних поштовхів. Щоразу, коли нас підкидало вгору, я міцно стискав перило. Відчуття було таке, наче тебе б’ють в пах, і неважливо, що ти наполегливо тренувався тримати удар в пах – ти все рівно відчуваєш нестерпний біль щоразу, коли це трапляється.
Зовні було, можливо, 0 градусів за Цельсієм, але через пронизливий вітер здавалося, що температура набагато нижча. Все судно було вкрите шаром льоду. Це була найхолодніша морська вода, яку тільки можна було собі уявити – і найбільш підступна. Для Атлантичного океану характерні хвилі, які підіймають тебе так високо з води, що ти можеш побачити горизонт, а потім кидають назад глибоко і швидко, що аж змушують тебе вхопитись за край борту в миттєвій паніці, наче ти катаєшся на американських гірках, провалюючись униз, униз, униз. Тихий океан, з його 18-метровими стінами води та глибокими кілометровими впадинами, народжує повагу поколінь моряків і мою також. Та ніде води не були настільки огидними, настільки жахливими та бридкими, як у Північному морі. Це було задоволення для мазохістів: у стражданнях відчути прекрасне.
Докази? Виробники Бостонських Вейлерів категорично заявляли, що ніщо не здатне перекинути їхні човни.
Фігня. У перший же день тестів неподалік німецького узбережжя величезні хвилі Північного моря, підступні течії і потужні вітри тричі перекидали та розвертали наші Вейлери, залишаючи «морських котиків» та членів GSG 9 у крижаній воді – вони вплав повинні були перекинути човен назад та викликати буксир. Хвилі повністю виштовхували човни з води, вони перетворювались на млинці, спіймані аеродинамічною силою бурі та несамовитими від поривів вітру водами. Наші промерзлі, вимоклі, страждаючі від гіпотермії німецькі партнери думали, що ми перекидали човни навмисне – якийсь божевільний американський обряд посвяти, доки ми не пояснили, що це не було частиною нашого плану. Тоді вони вилаяли нас за те, що ми сіли в човни, пристосовані, мабуть, для трохи інших умов.
Капітан буксиру презирливо подивився на моє зеленуватого кольору обличчя, та запалив люльку, доповнюючи вже й так огидний сморід у рубці, запахом міцного чорного тютюну. Він та його команда отримували професійне задоволення від нашого очевидного дискомфорту. Я вибрався й попрямував до надбудови в кормовій частині корабля. Перекотиполе, Когут та Мустанг, запаковані у декілька шарів одягу – термобілизну, водолазні костюми з капюшонами та чобітьми англійського виробництва, поверх їхніх костюмів були накинуті чорні десантні розвантажувальні жилети «морських котиків», займалися кріпильними тросами, що тримали наші човни унизу. Кобра, з бурульками у вусах, вкотре перевіряв штурмове обладнання на човнах. Він разом із Перекотиполем та Когутом були моїми найкращими альпіністами, і вони знали, що сьогодні ввечері є робота, спеціально для них.
Я гукнув униз:
– Все гаразд?
Кобра відповів жестом
– Все окей, бос. Але буде до дідька холодно, коли ми почнемо підійматись по тих клятих опорах та трубах.
– Ти визвався грати в дорослі ігри, засранцю. А міг би бути звичайним матросом.
Кобра вхопився за перила біля моїх ніг, підтягнувся, зробив сальто та став поряд зі мною.
– В жодному разі, бос. Хто хотів би служити на борту якогось довбаного корабля?
Звісно, він мав рацію: півроку без випивки та дівчат – то було найгіршим прокляттям, яке тільки може справдитися, і така доля чекала на всіх військових моряків. Кобра, котрий раніше був десантником, не був створений для такого життя.
Замість того, він ладен був промокнути до нитки, задубіти та покритись льодом, але взяти участь у тих збочених військових навчаннях, які ми спланували разом із Рикі Веґенером, так щоб умови були максимально наближеними до реальних, по можливості уникаючи нещасних випадків. У нас із командувачем GSG 9 у цьому питанні була однакова позиція. Як і я, він вважав, що допоки вправи виконуються в рамках оперативних схем, вони не допоможуть бійцям вижити в реальних ситуаціях. Ми обоє несли важкий тягар втрат бійців під час тренувань.
Але – ми про це говорили кілька років тому – почуття провини не було, лише тривога, і тільки скрегіт зубів і нудота з головним болем, викликані стресом від управління бійцями. Це було невід’ємною частиною відповідальності, яку ми добровільно погодилися нести. Жодному з нас це не подобалось – але ми це робили.
Ми перебували у морі майже чотири години, хоча здавалося, що наша подорож тривала вічність. Насилу я повернувся в рубку, де капітан повідомив, що ми майже на місці, за три морські милі від платформи.
– Капітан-Морський-Вовк: Річ у тім, що ми хочемо принаймні двічі обійти навколо об’єкту, щоб пересвідчитися, що це та сама платформа, і, крім того, Ви могли би на власні очі побачити, як Ваші човники поведуть себе у течії, еге ж?
– Не заперечую.
Я не мав наміру суперечити йому. Він знав ці води. Я був тут, наче новий поплавок у незнайомому ставку. Капітан мав рацію: коли ми побачимо, як поводять себе течії, ми зможемо вирішити, з якого боку краще висадитись. Я подався на корму, щоб пояснити ситуацію команді.
Яке розчарування! Перекотиполе заговорив першим.
– Чому, чорт забирай, ми повинні чекати, шкіпере? Давайте просто висадимось.
Решта погодилася з ним: я почув хор їхніх «ходімо» та «правильно». Я зрозумів їхню думку. Все, що завгодно було кращим за хитавицю на борту буксира. Але імпровізація була не на часі. Ми повинні були оцінити силу течій і вітру, перш ніж будемо десантуватись.
Півтори години по тому ми почали спускати човни на воду. На словах усе просто, а насправді – лише спуск зайняв понад годину. Спускати човни на воду було доволі складно, намагаючись не розтрощити корпуси на шматки об боки буксира. Ще важчим завданням для сорока двох бійців було стрибнути у човен, відраховуючи час між хвилями, маючи на собі вибухівку, зброю, боєприпаси та альпіністське обладнання, сподіваючись, що вітер, який дме зі швидкістю 50 вузлів, не знесе тебе в воду.
Я переліз через перило. Унизу Вейлер розхитувався у різні боки, як навіжений. В мозку миттєво прокрутив різні варіанти розвитку подій. У який бік я стрибну, впаду чи попливу, якщо промахнусь із човном? Якщо опинюсь у воді, чи повинен я переживати через гвинти на човні чи через гігантські гвинти буксира?
Якщо мене знесе в кормову частину, чи засмокче мене під воду гвинтом буксира та подрібнить на фарш? Скільки болю я зможу витерпіти? Якого дідька я тут роблю?
Коли я стрибнув, я дуже чітко зрозумів, чому Рикі Веґенер, не бувши дурнем, ввічливо відмовився від подорожі на човні, а замість цього взяв на себе роль спостерігача на платформі. Він полетів туди на гелікоптері ще завидна. Ось чому він носив зірки, а я – шрами.
По годині всі сорок двоє злющих змучених бійців завантажилися у маленькі човни; вони були зовсім не такі великі, як це видавалося на папері, але принаймні ми вибрались із цього проклятого буксира і рухалися у напрямку до об’єкта, взяття якого означало, що кожен з бійців отримає теплий одяг і холодне пиво (якщо доживе). В останні хвилини на борту буксира було вирішено, що на кожному човні має залишитись троє людей: один стерновий, один офіцер зв’язку та надійний стрілець, щоб відкривати вогонь, аби змогти витягти плавців із води, та впоратися з мотузкою, щоб стабілізувати човен вздовж платформи чи буксиру. Таким чином, 24 бійці, що залишились, занурились в улюблене Північне море – 12 пливли парами, по дві пари до кожної з шести опор платформи.
Море було настільки штормовим, що навіть на відстані кілометра ми часто втрачали платформу із поля зору. Щоб не збитися з курсу, ми мали покладатися на інформацію, отриману від наших людей на борту буксира, котрі своєю чергою опиралися на дані радіолокаційних маяків, почеплених на нашому спорядженні та на екрани радарів. За нормальних умов, ми зазвичай наближались до нафтових платформ з різних боків для забезпечення ефективного раптового удару. Цього разу, зважаючи на погодні умови, ми намагалися триматися в полі зору один одного, щоб бачити всі човни.
Часто міняючи курс, ми підпливли до величезної платформи, що світилась тьмяними вогнями у темряві. Я подивився на годинник, він показував 01:45. Здавалося, що ми провели на човнах декілька годин, хоча значно пізніше, коли ми проводили аналіз тренування, виявилося, що кожному плавцю знадобилось лише 15 хвилин аби дістатися цілі.
Наскільки нам було зле? Досить кепсько, і коли ми покинули човни та ковзнули у крижану воду, ми відчули справжнє задоволення.
Принаймні у воді не відчувався пронизливий крижаний вітер. Я одягнув свою маску та переліз через борт, тримаючи у руках мотузку. Кожна пара плавців тримала одну мотузку. За задумом ми мали обмотати мотузками опори платформи, так, щоб нікого не віднесло течією. Не хотілося мати зниклих безвісти.
Я поплив у напрямку до однієї з масивних колон, звідки ми могли досягти вертикальних опор, що дозволило б нам піднятися на палубу та до кают. Наді мною нависла платформа, що нагадувала фантастичну космічну станцію, десятиповерхова каркасна конструкція з бетону і сталі. Я майже дотягнувся до однієї з масивних колон, але хвиля відштовхнула мене від неї. Чорт! Тепер я плив проти течії. Течія підхопила мене та потягла під воду, потім жбурнула на порослу рачками стальну палю.
Я виплив на поверхню, випльовуючи воду. Після двох спроб, мені вдалося пов’язати петлю навколо опори. Коли я це виконав, то зрозумів, що пан Мерфі у чудовий спосіб відзначив свою присутність у нашому турі: вся металева поверхня платформи була вкрита 8-дюймовим шаром льоду.
Я швидко зібрав своїх найкращих альпіністів: Перекотиполе, Кобру, Когутика та Мустанга і пояснив їм ситуацію. Вони вилізуть на палубу, спустять відкидні мотузкові драбини на закріплених титанових гачках так, щоб інша частина групи могла піднятися догори.
Когут пішов першим, звиваючись та просуваючись по гладенькій циліндричній поверхні опори і матюкаючись так сильно, що Ев Барет міг би ним пишатися. При швидкості вітру в 50 вузлів все одно ніхто нікого не почув би; крім того, ми були впевнені, що терористи не очікували, що ми так скоро до них доберемось.
Я поглянув на годинник: було 2:25. Відставання від графіка лише на декілька хвилин. Борсаючись у воді, я замислився над долею, котру сам собі вибрав. Здавалося, я прожив у очікуванні цілу вічність.
– Чорт!
Тіло Когута неслося униз звідкілясь із темряви. Почувся звук сильного удару і він гепнувся у воду просто на спину, за пару метрів від мене.
Я підплив до нього, впевнений, що він був або мертвий, або непритомний, або зламав собі хребта. Він лежав у воді і лише загинав пальці.
А тоді його руді вуса заворушились під маскою. Нарешті, він простогнав: «От дідько. Там нагорі до біса слизько».
З ним усе було гаразд. Дякувати Богові. Я вичавив посмішку. Підняв очі до неба. «Вгору, йолопе, вгору. Ти повинен підніматись туди». І я підняв руку над головою. Він перевернувся, по-собачому доплив до опори, і почав знову – такий собі моторчик з пропеллером. Цього разу він зняв гумові рукавиці.
– У мене руки ковзали.
– Ти ж поздираєш собі шкіру.
– То й що? Зате матиму зчеплення.
А тепер і Кобра, і Мустанг, і Перекотиполе також полізли вгору. Саме Перекотиполю зрештою вдалось піднятись достатньо високо, щоб прикріпити першу відкидну драбину, схожу на ту, по якій піднімаються акробати на трапецію, і я подав сигнал першим шістьом чоловікам, щоб ті починали підйом. Невдовзі з’явились ще три драбини, кожна з яких була прикріплена до брасів титановими гаками. Я подав знак решті команди починати штурм.
Наш план – це була звична операція з розряду KISS (роби простіше. – Прим. перекл.).
Нам потрібно було піднятись по драбинах і зламати вертикальні браси.
Я спостерігав, як двоє представників GSG 9 (підрозділу спецназу Федеральної поліції Німеччини. – Прим. перекл.) зависли на драбині, яку спустив Мустанг. На висоті метрів 8-10 на них налетів міні-торнадо, і гак випав зі своєї ніші. Вони знову впали у воду, і надалі прив’язані один до одного, виринули на поверхню, підпливли до опори і вчепились за неї. А драбина полетіла вниз до бісової матері.
Я спробував підрахувати втрати. Вартість кожного титанового гака дорівнювала вартості перельоту з Нью-Йорка до Лондона на Конкорді.
Махнувши рукою, я закликав «фріців» до драбини Когута і подав їм сигнал підніматись. Коли я побачив, що з ними все гаразд, поліз і я – останнім. На півдорозі я відчув виснаження. Що такий стариган, в біса, тут робить? Я звісився на висоті 40 футів над океаном і подивився на годинник – 05:18. Знадобилось понад три години, щоб дістатись від місця спуску на воду до кінцевої наступальної позиції.
Важко дихаючи і пітніючи, незважаючи на морозне повітря, я переліз через поручні і стежив за тим, як усі інші займали попередньо визначені позиції в режимі, як я його називав, інтернаціональної команди – змішаними парами стрільців. На палубі не було помітно жодного руху, окрім звичних звуків вітру та моря, а також шипіння, стогону, скрипу та хрипу пневматичного, гідравлічного та електричного спорядження. Я подумав, що містер Мерфі, мабуть, впав із драбини і цей сучий син потонув. Я подав сигнал рукою. Перекотиполе та Малюк Рич, кожен зі стрільцем-напарником з Німеччини, прикріпили вибухівку до головних дверей. А ще один із моїх нещадних стрільців, запальний низькорослий забіяка, якого я звав маленьким Карлосом, разом із Коброю, «морським котиком» розміром з шафу, якого я прозвав Іго-го, Когутом, та їхніми товаришами з німецького підрозділу, заблокували вікна, аварійні люки та електростанції.
Все відбувалось занадто просто: ніде не було жодної ознаки присутності поганців. Нас підставили? Невже ми зазнали фіаско? Я ввімкнув передавач. «Вперед!»
Чорт забирай, було таке враження, наче тут водночас святкували Четверте липня, День взяття Бастилії та бісів ювілей Королеви – і все водночас. Ба-бах! – зарядами вибило двері, б у-бум – хлопці запустили світло-шумові гранати всередину диспетчерської і ввійшли туди, швидко і сторожко.
Я йшов за Перекотиполем, міцно притиснувшись до його плеча. Його Сміт вже був напоготові. Ми відчули якийсь рух за електричним щитком, затягнутого димом від світлошумових.
Перекотиполе інстинктивно розвернув свій пістолет калібру 357 і здійснив три постріли спеціальними навчальними набоями FX, наповненими червоним флюорисцентним барвником.
«Здохни, виродку». На грудях поганця з’явились три червоні зірки. Ось ще якийсь рух праворуч від нього. Німецький напарник Перекотиполя розвернув свій НК Р – 7 і зняв терориста пострілом у горло 9-міліметровою восковою кулею. Хоча на тому пройдисвіті і була захисна прокладка, у нього стовідсотково будуть проблеми з диханням впродовж наступних кількох днів.
– Чисто, – передав Перекотиполе по радіо. Тепер Карлос, Кобра, Іго-го, Рич, Мустанг та інші почали методичну, покімнатну зачистку головних відсіків. Я з’єднався по радіо з буксиром та нашими човнами і наказав їм рухатися до місця зустрічі. Десь вдалині пролунали черги з двох-трьох пострілів із пістолетів та автоматів.
– Заручники у мене. Живі. – Про це повідомив по радіо голос Близнюка Ларрі. – Однак вони обмотані дротом.
– Чорт. Вони перетворились на підривні пастки. Де, в біса, детонатор? Він електричний чи дистанційний? А може він …
Голос Когута, який можна було впізнати безпомилково, перервав роздуми.
– Цей вилупок з пусковим механізмом у мене – він спав, а пристрій знаходився у нього під матрацом. Розв’язуй їх, Ларрі.
Ми завершили тренування о 07.30. Арбітри (троє німців і троє американців) підбивали підсумки: двоє поганців вбито, троє поранено, вісьмох узято в полон. Двоє наших поранено. Звільнено дванадцять заручників, жодного не поранено. Загалом, непогано попрацювали вранці.
Я знайшов Рикі на камбузі, він саме натхненно працював над паруючою мискою супу з бичого хвоста, поряд – шматок чорного хліба, намащеного білим німецьким маслом, та горнятко чорної кави.
– Насолоджуєтесь, Герр Генераль?
Він подивився на мене із зловтішною посмішкою.
– Привіт, кретине. Який цікавий ранок. Значний прогрес. Він зробив паузу і зачерпнув велику ложку супу.
– Знаєш, ці тренування – вони завжди викликають у мене звірячий апетит. – Він відгриз шматок чорного житнього хліба. – А у тебе?
– У мене? – Я стояв перед ним у своєму гідрокостюмі, з моєї бороди стікали краплі води, мої обдерті пальці замерзли, а ще у мене боліли суглоби.
Я відлив у свій костюм – звична справа під час операцій – і смердів, мов громадська вбиральня.
– Ти, гидкий сучий сину, смердючий шматок лайна, тупий покидьок, безмозгий бісів нацистський вилупок. Сидиш тут, їси цей довбаний суп і чорний, як лайно, хліб, курва, п’єш гарячу каву, тоді як моя дупа, чорт забирай, мерзне в твоєму бісовому Північному морі і ти в мене таке питаєш? Чорти б тебе взяли, Герр Генераль.
Він зайшовся сміхом.
– Мені здається, кретине, якщо ти пробачиш мені мою французьку, що цього ранку ти – справжній телепень.
І цей сучий син мав рацію. Зрештою, це у нього були зірки, а у мене – шрами.
Після відвідин GSG-9 нам було холодно і все боліло. Проте, нам, принаймні, довелось попрацювати з людьми, які нам подобались. Невдовзі після того, як ми повернулись до Штатів, мене викликали до штаб–квартири JSOC (Об’єднаного командування спеціальними операціями. – Прим. перекл.), де повідомили, що для таємної операції в Лівані потрібна була команда з Шостого загону «морських котиків». А в Лівані мені ніхто не подобався.
Проте взимку 1982-го в Лівані перебували американські Військово-морські підрозділи, які входили до складу інтернаціональних сил. Їх відправили туди одразу після різні в таборах біженців в Сабрі та Шатилі, де міліціонери-фалангісти взяли реванш за страту їхнього харизматичного лідера Башира Гемейла, вбивши у вересні минулого року близько тисячі неозброєних палестинських чоловіків, жінок та дітей.
Тож ОКСО і Держдепартамент (останній – неохоче) вирішили непомітно ввести два корабельні екіпажі меншої чисельності з членів Шостого загону «морських котиків» (12 людей замість 14). Нашим завданням було оцінити ймовірну терористичну загрозу американським об’єктам, обстежити посольство та позиції морських піхотинців і запропонувати напрямки їх вдосконалення. Як вже часто траплялось раніше, я відбув до місця дислокації перед самим Різдвом.
Я дуже ретельно підбирав людей. Я, звісно ж, взяв Пола і Дюка. І я подумав, що Індіанець Джю теж чудово впишеться. Також я зарахував Близнюків, і, звісно, – Кобру, Мустанга, Безпалого, Когута і великого бородатого курвиного сина, якого я звав Іго-го через його манеру реготати. Також я взяв свого улюбленого най-наймолодшого призваного на службу як гарматне м’ясо Малюка Рича (сказав йому, що він знадобиться нам як доброволець, якщо потрібно буде когось кинути вовкам). Він спитав, чи потрібно йому взяти з собою червону шапочку. «Якщо вона хоч трішки нагадує арабський тюрбан, – сказав я, – то бери».
Взимку 1982-го сезон дощів у Лівані почався рано, було вогко та холодно, коли я прокладав собі шлях через переповнений термінал Міжнародного аеропорту в Бейруті, адже на мені була лише легка куртка і светр з великим коміром. Я перекинув наплічник через одне плече, взяв дорожню сумку в руку, і людська течія понесла мене до столу митного контролю та імміграційної служби.
Мені довелося летіти з Норфолка до Вашингтона, з Вашингтона до Нью-Йорка, з Нью-Йорка – до Парижа. В Парижі я заночував і дозволив собі відпочити і отримати задоволення: я так і не дізнався, як її звали, а вона була вродливою в’єтнамкою. Потім прокинувся о п’ятій і взяв таксі до аеропорту Орлі, півгодини їзди на Південний Схід від міста, звідки вирушив нічним рейсом Близькосхідних авіаліній до Бейрута. Я подорожував без зайвого багажу, ручна поклажа і темно-синій пістолет калібру 380, який легко було сховати, коли я проходив через металодетектори.
Наші засоби зв’язку, важку зброю та спеціальні пристрої перевозили Дюк, Ларрі, Френк та Малюк Рич. Їхня подорож була найлегшою – рейсом військово-повітряних сил до авіабази Сигонелла на Сицилії, безтурботний вечір з холодним пивом, потім рано-вранці, човниковий рейс на борту палубного тактичного транспортного літака середньої дальності С-2 Грейхаунд, який повинен був доправити їх на польотну палубу авіаносця Індепенденс, неподалік від узбережжя Лівану. Звідти моя четвірка «морських котиків» повинна була просочитися в країну, зійшовши на берег з контингентом морських піхотинців. Після цього вони переодягнуться, загубляться в натовпі і вирушать у північному напрямку до міста. Я повинен був підібрати їх та їхні манатки біля терміналу аеропорту через 72 години.
Згідно з графіком, Пол, Мустанг, Когут та Кобра мали летіти до Амстердама, потім суходолом, потягом дістатись до Афін. Там вони повинні були зупинитись на кілька днів, щоб упевнитись, що все «чисто», потім полетіти на Кіпр, де мали сісти на пором до Бейрута.
Вони будуть біля Музеум Кроссінг – одного з небагатьох місць, де можна пересуватись між східним та західним Бейрутом і тебе випадково не застрелять – через 84 години. Найбільш обхідний та найнебезпечніший маршрут перепав Джю, Іго-го та Безпалому; Лондон, Париж, Франкфурт і Дамаск. Прибувши до столиці Сирії, вони повинні будуть взяти таксі і їхати до Бейрута суходолом, потім зареєструватись у готелі «Саммерленд», на узбережжі на північ від аеропорту.
В цьому бойовому розрахунку я був головним. Я повинен був день-два діяти самотужки, визначити рельєф місцевості, організувати транспорт, підшукати належне безпечне житло і стежити за всім, що могло трапитись. Я посміхнувся вусатому службовцю, котрий поставив печатку в моєму паспорті. Перед тим, як пройти імміграційний контроль, я дбайливо склав і встромив 50-фунтову ліванську банкноту пастельного рожево-жовтого кольору у свій ірландський паспорт. Тепер у мене була віза на два місяці, а 50 фунтів зникли.
– Шукран – дякую.
– Ауфван – завжди радий допомогти.
Я пішов по пандусу до виходу. Здавалось, наче на вулиці відбувається справжній заколот, проте це була звичайна метушня, притаманна всім аеропортам країн Третього світу – від Каїру до Карачі. Ліван вирізнявся лише тим, що тут всі були озброєні до зубів.
Троє таксистів почали битву за мене, і я здався на милість переможця, маленького темного чоловічка з однією лише густою бровою і кривою посмішкою під невдало прооперованою заячою губою. Він провів мене до авто, яке колись, мабуть, було Шевроле. Я йшов за ним, стежачи, як він підстрибує переді мною, і його плечі при цьому похитуються. Ми дійшли до автомобіля. Він зупинився. Він повернувся. Масивна брова піднялась майже на цілий дюйм.
– Куди їдемо?
– Готель Commodore, Ігор. (Персонаж з «Франкенштейну». – Прим. перекл.)
Він підняв угору великий палець.
– Сахафа – преса? Журналіст?
– Так. Сахафа. Айріш Уіклі Флегпол. Чув про таку? – Я помітив у його погляді спантеличення.
– Ні, містере.
– Все гаразд – про неї ніхто не чув.
Я сів на місце пасажира, кинув багаж на заднє сидіння і майже силоміць зачинив дверцята.
– Як тебе звати, хабібі?
– Хабібі? Ви говорите арабською?
– Ні, лише кілька слів. Можу сказати, щоб ти пішов на…… і спитати, де пісуар.
– Цього достатньо.
Водій повернувся до мене, через понівечену губу його посмішка здавалася безглуздою.
Він рушив, не надто зважаючи на транспорт, що кидався геть від нас в обидва боки.
– Зви мене Абу Саїд, хабібі. Саїд, Абу Саїд.
Він похитав головою, потягнувся назад і постукав по моєму багажу.
– Знаєш, хабібі – будь ласка, не роби так – це так спокусливо. Поклади його собі під ноги, будь ласка.
Я поклав свій багаж як належить, а таксі тим часом, похитуючись, вирулило з території аеропорту. Ми здолали два ліванські КПП і рушили на північ дорогою, що вела до міста. Два авта марки «Вольво», які, схоже, брали участь у запеклих перегонах на відстані близько ста метрів перед нами, раптом різко відскочили одне від одного. Одне небезпечно звернуло вбік, розвернулося на 180 градусів, а потім зупинилося з одного боку дороги. Інше авто рушило до узбіччя і, буксуючи, зупинилось. Обидва водії вийшли, розмахуючи пістолетами. Абу Саїд натиснув на педаль газу до самого днища і промчав повз постріли. Вітаємо в Бейруті.
Нас пропустили через контрольно-пропускний пункт ВМС, укомплектований хлопцями з круглими, мов яблука, щоками, та з розрядженими М-16. Одним із безглуздих «правил співіснування», проголошених бюрократами з Вашингтону, було те, що солдатам морської піхоти не дозволялось захищати себе. Я озирнувся через плече. Вони сиділи, як кури на яйцях, абсолютно беззахисні. Я повернувся назад, щоб побачити безладну міську забудову з розбомблених, тьмяних руїн, що лежала перед нами. «Бурж ель-Барайнех» – табір палестинців, – пояснив Абу Саїд, коли ми проїжджали повз нього. – Ізраїльтян тут не любити».
На перехресті він звернув ліворуч, а незабаром – протиснувся по тому, що залишилось від кільцевої транспортної розв’язки. Вивіска на будівлі ліворуч від мене повідомляла, що ми щойно проїхали Посольство Кувейту. А тепер ми проїжджали повз щось, що нагадувало футбольний стадіон. «Спортивний центр, – пояснив він. – Організація визволення Палестини (PLO) використовувала його для зберігання зброї. Ізраїльтяни бомбили сирійців – розстрілювали з танків. Всіх – ба-бах».
Ми продовжували їхати. Праворуч від мене краєвид був хаотично заповнений приплюснутими, мов млинці, будівлями. «Табір Шатила», – пояснив водій. – Ель-Катаїб – фалангісти…– Він провів пальцем по горлу. – Тут вбити багато палестинців».
Ми повернули ліворуч, потім праворуч, рухаючись вузенькою вулицею, обабіч якої стояли припарковані попарно автомобілі біля багатоквартирних будинків, які, схоже, пережили війну без суттєвих втрат. Потім знову проїхались серпантином, і раптом ліворуч від мене з’явилась дивовижна широчінь зеленувато-блакитного Середземного моря. Незважаючи на всі руйнування, видовище було вражаючим – мабуть, це було неймовірне місто до того, як ліванці вирішили здійснити самогубство в національних масштабах. Я відкинувся назад і розслабився. Через кілька сотень метрів таксі здригнулось від потужного удару та поштовхів, після яких майже одразу пролунав страхітливий звук вибуху десь позаду нас. Я озирнувся і побачив коричнево-чорний дим, що піднімався з житлового району, який ми щойно проїхали.
– Що то було?
Абу Саїд під’їхав до тротуару і зупинився. Він вийшов і подивився на дим.
– Бомба в автомобілі, – сказав він цілком буденно. – Небезпечно.
– Курва мать.
Він повернуся до таксі і згорбився над кермом, ривком зачинив двері і ввімкнув передачу. «Курва мать, хабібі». Ми продовжили нашу подорож вгору по стрімкій вузькій вулиці, яка прорізалась через міський каньйон на схилі гори, потім різко спустились вниз іншим боком, звиваючись, мов нитка з голкою поміж пішоходами та припаркованими автомобілями, коли пара пожежних машин з увімкненими сиренами промчала в протилежному напрямку, незважаючи на транспорт, який рухався по зустрічній смузі. Потім з’явився ще один, ще крутіший пагорб. Нарешті, коли з радіатора вже валив дим, автомобіль зі свистом зупинився перед входом до готелю. Я дав Абу Саїду сто ліванських фунтів. Він вклонився і вишкірився.
– Шукран, хабібі. Приємного перебування – і спокійного теж.
– Дякую, Абу Саїде.
Я нахилився, щоб забрати свій багаж.
– Мені потрібен водій на кілька днів, ти вільний?
Він ствердно кивнув.
– Триста американських доларів на день – та ще п’ятдесят доларів щоразу, коли перетинатимемо Зелену Смугу під вогнем.
Я простягнув руку.
– Двісті п’ятдесят в день – та п’ятдесят зверху кожного разу, коли перетинатимемо Зелену Смугу під вогнем та не будемо уражені.
Він засміявся.
– Отже, домовилися. Мені зачекати на тебе зараз, хабібі? (араб. – любий, дорогенький. – Прим. перекл.)
– Ні. Побачимося завтра о восьмій ранку. Сьогодні я влаштуюся та пройдуся, огляну місто.
Я підхопив свої валізи, зайшов у лобі готелю Commodore та кинув їх на підлогу біля стійки реєстрації. Попереду та зліва від мене я побачив комфортний на вигляд бар, оббитий червоним пластиком, а скляні двері вели вочевидь до тераси та басейну.
Commodore мав репутацію, відому всьому світу. Це був готель журналістів у стилі Старого Світу: витратно-розрахунковий рай. Тут рахунки бару ставали рахунками «за прання», ресторанні чеки перетворювалися на «послуги телексу» або «міжнародні розмови». Те саме могло стосуватися золота або коштовностей – їх можна було замовити в готелі, а їхня ціна приплюсовувалася до рахунку за вартість проживання. Винний погріб був також славнозвісним – сомельє Commodore був здатен роздобути вино майже будь-якої марки, за умови, що в нього стане часу надрукувати відповідну етикетку.
Я зареєструвався, закинув свої валізи в обшарпану кімнату з вікном, крізь яке можна було бачити внутрішній двір готелю, навідався до бару, перехилив пару коктейлів «Бомбей», та вийшов прогулятися.
З готелю я попрямував до вулиці Хамра, комерційного серця Західного Бейруту. Французькі легіонери (десантники французького іноземного легіону) патрулювали тротуари, прогулюючись парами з автоматами, перекинувши їх через шию. Їхня присутність мала бути обнадійливою: вулиця Хамра гула. Машини та таксі пронизливо сигналили в постійній какофонії, наче дикі коти. Магазини фаст-фуду жваво торгували хрусткою смаженою куркою, шаурмою та фалафелем. Власники магазинів, що давно втратили свої магазини через бомбардування та стрілянину, нагромадили свої товари на купи та вели торгівлю з тротуарів.
Незважаючи на мирне, на перший погляд, заняття, групки молодих людей у джинсах, шкіряних куртках із погано прихованою зброєю, що тинялися поблизу житлових будинків і вітрин, випромінювали такі ж флюїди, які я колись відчував, спостерігаючи за паном Чарлі в дельті Меконгу понад десять років тому. Я купив еклер у пекарні і, коли підвальні двері магазину на мить відчинилися, з подивом зауважив, що там, скоріш за все, підпільний завод із виробництва бомб. Шматки інформації почали складатися в єдине ціле. Бейрут був схожим на В’єтнам, де мирна хатинка часто приховувала вхід у секретний тунель під нею з таємним складом зброї. Гаразд, ліванці. Ви – приречені. Людина-Акула вже прибула до вас. (За гавайською легендою напівлюдина, напівакула – морський мутант, що дуже дружній на перший погляд, але так само дуже оманливий та небезпечний, так як, швидко перетворившись на акулу, може поласувати людською плоттю. – Прим. перекл).
З допомогою мапи я знайшов дорогу до Американського Університету, поблукав уздовж воріт і стін, минув бетонні уламки та руїни, порослі кущами бугенвілії, серед яких час від часу шугали вуличні коти – худі та з паскудним характером, збіг до вулиці на уступі гори – авеню де Парі – щоб побачити семиповерхове американське посольство, що виходило до моря.
Я пройшовся повз посольство, котре було пережитком тих ще часів, коли посольства були відкритими і незахищеними, як громадські бібліотеки. Потім зупинився на кілька хвилин, щоб посидіти і помилуватися незмінним ще з часів Старого Заповіту небом, безкомпромісним і вперто синім, а потім продовжив свою прогулянку. Мені не потрібно було багато часу, аби побачити, що охорона посольства хаотична та неорганізована. З метою захисту від обстрілу з вулиці вздовж проїзду до посольства були нагромаджені мішки з піском. Але якби терористи скористалися цим незахищеним проїздом та спрямували машину, начинену ТНТ (тротилом) до посольства, то вибух пролунав би у самому посольстві, а не десь неподалік. Та будь-хто міг під’їхати до парадного входу посольства. Біля посольства не було міцної металевої огорожі, щоб не допустити транспортні засоби, лишень легкі барикади та бочки з-під бензину, набиті піском. Більшість ліванських охоронців зовні посольства були озброєні пістолетами, але ніякої більш потужної зброї не мали. Морські піхотинці зі своїми дробовиками знаходилися всередині, де їх менш за все потребували.
Решту дня я блукав вулицями між посольством та готелем у пошуках квартир, якими ми могли б скористатися як криївками. Проблема полягала в тому, що я не міг прочитати арабською вивіски «оренда» – або навіть сказати, чи були такі вивіски взагалі. Сутеніло рано, відразу після 16.30, і, оскільки на вулиці стемніло, я повернув назад до Commodore і його затишного бару. Піднявшись у номер, я ретельно перевірив свій багаж: тут був обшук за моєї відсутності. Та то все фігня – в моїх речах не було нічого такого, що могло б розповісти про мене, хіба що те, що я не користуюся бритвою для гоління, мої книги в м’яких обкладинках були надруковані у Британії, і в мене ще зовсім порожній записник репортера. Внизу я ще навіть не встиг сісти на табурет біля стійки, як бармен поставив переді мною подвійний «Бомбей на скелях» (коктейль з джином та льодом. – Прим. перекл.). Мій номер був геть увесь у плямах, зі стертим зношеним килимовим покриттям, паршивою сантехнікою та продавленим матрасом, але бар був незаперечно п’ятизірковий. Це все питання пріоритетів – і Commodore мав свої чітко визначені пріоритети.
Наступного ранку о восьмій Абу Саїд сидів у авто перед готелем із заведеним двигуном. Я застрибнув на переднє сидіння.
– Давай-давай, рушай.
– Куди?
– Кави. Завези мене до найкращої кав’ярні, яку ти знаєш.
– Буде виконано, хабібі. Абу Саїд посміхнувся, блиснувши зубами крізь вуса, натиснув на газ і скотився вниз із пагорба до набережної.
Ми їхали узбережжям на південь до Халдей. Причому «їхали» – це мало сказати. Абу Саїд вів машину, як «морський котик». Шосе фактично було подвійною дорогою, і щоразу, коли потік на південь був занадто повільним для нього, він перестрибував розподільчу смугу, вмикав дальнє світло, сигналив і їхав по зустрічній смузі назустріч північному трафіку, маневруючи та витинаючи трюки, в той час як легкові авта і вантажівки звертали убік, даючи нам дорогу. Проїхавши близько шести кілометрів на південь від летовища, він звернув на прорізану колією ґрунтову дорогу, попідстрибував ще з 500 метрів, потім з вищанням гальм зупинився перед невеликим без вивіски магазином, вікна якого були захищені подвійним рядом мішків з піском.
– Найкраща кава в Бейруті. Це мого двоюрідного брата кав’ярня.
– Чудово. А зараз, Абу Саїде, будь ласкавий, приєднайся до мене. Мені потрібна твоя порада та допомога.
Того дня, всюдисущий Абу Саїд допоміг мені знайти дві квартири, одну для мого «бюро новин», а іншу для моїх «фотографів» і «техніків», які мали прибути наступного дня. Я заплатив орендну платню на місяць наперед плюс ще стільки ж для бакшишу, тобто хабаря-мита-комісійних-чайових-подяки – все в одному, що змащує колеса у кожній справі по всьому Близькому Сходу, і заволодів двома наборами ключів. Я виїхав з Commodore і кинув свої речі у більшій з двох квартир. І ще я найняв одного з незліченних кузенів Абу Саїда другим водієм. Це дало нам два псевдо-шевроле і двох вусатих водіїв на ім’я Абу Саїд – так що я швидко почав називати одне таксі «Альфа» а друге таксі – «Браво».
До сутінків третього дня команда прибула у повному складі. Я підхопив Дюка, Ларрі, Френка, і Малюка Рича в аеропорту, заїхав по Пола, Кобру, Когута і Мустанга в музей Кросинг, потім взяв курс на Summerland Hotel, що знаходився поруч із пляжем на заході від Шатіли, та знайшов там Джю, Іго-го і Безпалого, які були в центрі уваги всього бару. Я витратив майже дві години, аби розлучити їх із трьома молодими апетитними створіннями, що конче хотіли скласти нам компанію.
Як виявилося, важко було придумати ще краще розташування криївок. Один будинок був розташований на схилі гори, менше ніж за півкілометра від американського посольства; чотирикімнатна квартира на четвертому поверсі, з вікнами на північ – на Середземне море, з краєвидом на Джун, фортеці християн-маронітів. Друга квартира знаходилася поруч із штаб-квартирою ЮНІСЕФ. Вона була меншою, але зручною, бо ми мали добрий доступ до «чорного входу» посольства.
Зв’язок був надзвичайно важливим. Група Дюка доставила кілька захищених радіостанцій, і ми створили три окремі мережі. Одна була налаштована з квартири на квартиру; друга з використанням мініатюрних приймачів, була призначена для вулиці. Ми мали навіть портативну супутникову тарілку і супутниковий телефон, щоб поговорити з ОКСО за необхідності. Обережно як ніколи. Дюк привіз нову іграшку – ручного кодувальника. Для використання потрібно було спочатку закодувати повідомлення вручну, а потім записати його на касету. Для дзвінка по відкритій лінії – з використанням таксофонів, готельних телефонів, чого завгодно – потрібно було запустити касету. Приймач повідомлення використовує той же числовий код для його розшифровки. Комбінації можуть змінюватися щодня – або навіть щогодини, якщо це необхідно.
Графік нашої роботи був напружений. Посольство знало, що до них для перевірки збирається команда з ОКСО, але ці тугодуми дупломати не хотіли мати з нами нічого спільного. Настільки, наскільки їм було відомо, безпека посольства була в порядку, і не було чогось такого, про що варто було б хвилюватися. Веселих свят і тра–ля–ля. Та трясця вашій мамі, – ми б вас таки врятували, якби ви не пручались.
Я поділив нас у команді по двоє – на пари плавців. Пол і Дюк, Кобра і Когут, Близнюки Френк і Ларрі, Малюк Рич та Іго-го, Джю і я. Метою місії було побачити, чи існує терористична загроза, і якщо так, то як цьому потрібно протистояти. Ми знали, що морські піхотинці вже прийняли снайперський вогонь із шиїтських глухих провулків перед аеропортом, тому я послав Пола і Дюка розвідати місцевість з одного боку, а Близнюків зайти з іншого, щоб могти оцінити ситуацію з протилежних кутів зору. Кобра, Когут, Джю і я мали зосередити свою увагу на посольстві. Інші дві пари будуть робити загальну розвідку, оцінять атмосферу у місті і намагатимуться знайти конкретні проблемні ділянки.
Конкретні проблемні ділянки – чорт забирай, все місто було такою ділянкою. Наступного ранку Джю і я вийшли на неквапливу прогулянку доріжкою вздовж охайно підстрижених декоративних кущів, що пролягала через Американський Університет Бейруту, який розлігся одразу за посольством. Джю мав із собою фотокамеру з автофокусом і з погляду будь-якого перехожого був схожим на одного з тих дурнів, що клацає собі випадкові фото. Але те, що він робив насправді, було класичною оцінкою цілі – робив візуальну «розповідь», показуючи, яким незахищеним є тил посольства, та як легко можна зламати опір його охорони з будь-якого боку.
Ми йшли і говорили та переглядали фото більш-менш годину, потім вирішили знайти місце та перекусити. Перед маленьким магазинчиком поряд з вулицею Бекхазі, Джю повернувся до мене:
– Посміхнись... Він підняв фотоапарат.
Я помахав рукою.
– Привіт, матусю.
Він зробив знімок, і ми пішли вулицею далі. За мить шестеро тинейджерів, четверо зі зведеними пістолетами та двоє з АК-47, кинулися на нас із провулку, стрекочучи щось по-арабськи із швидкістю залпів автомату, вказуючи на камеру Джю, та даючи нам знак, щоб ми зупинилися.
Джю почав готуватися до оборони. Я його зупинив, повівши бровою – ми не бажаємо жодного клопоту серед білого дня на багатолюдній вулиці. Я підняв руки та притулився спиною до стіни. Джю зробив те саме.
– Що сталося?– Я заспокійливо посміхався озброєним людям. Відповіді не було.
– Парле ву франсе? (Ви говорите французькою?)
Один з хлопців відповів французькою з сильним акцентом.
– Хто ви?
– Же сві фурналісти. Санафа. Прес.
Він переклав своїм друзям. Це їх не вразило. АК були направлені на наші горлянки. Я відмітив, що перемикачі на автоматах переведені на повний автоматичний вогонь, а пальці дітей знаходилися на гачках. Я спробував згадати, з якою силою потрібно натиснути на гачок, щоб автомат спрацював. Та вирішив, що то питання для вікторини, відповідь на яке мені знати необов’язково.
Хлопець, що говорив французькою, знову звернувся до мене.
– Твій товариш зробив фото секретної військової споруди.
Я переклав Джю, що він зробив. – Зроби винуватий вигляд, придурку, – пробурчав я.
Джю опустив голову та щось пробурмотів собі під носа. Тоді він відкрив камеру ззаду, взяв плівку і витягнув її, засвічуючи усю котушку плівки.
– Запитай їх, чи тепер усе гаразд – бо якщо ні, то я приб’ю цих виродків. Хлопець з французькою взяв плівку Джю. Зброю опустили.
– Що це за споруди, куди ми ледь не проникли? – запитав я.
Хлопець вказав на фасад магазину. – Міліція там живе. Мурабітун (Мусульманське сунітське військове формування).
– Чи це секретне розташування?
Хлопець кивнув серйозно.
– Ціла вулиця належить Мурабітун.
– А сусідня вулиця? – Я вказав на захід.
Він хитнув головою.
– Належить Амаль (Рух Амаль – шиїтська мусульманська партія у Лівані. – Прим. перекл.) – Шиїтській міліції,– пояснив підліток.
– А там? – Я махнув рукою на Схід.
– Одна вулиця Мурабітун. Наступна – Сирійська Національна партія. Він вказав у напрямку нетрів Хамра. – Там Хезболла – Партія Бога Шиїтська міліція.
Я вдячно схилив голову.
– Шукран. Мерсі боку.
Ми з Джю повернули та пішли звідти.
– Це як чортів Південний Бронкс у Нью-Йорку, – сказав Джю. – Кожна вулиця належить якійсь банді.
На кінець першого тижня ми вже знали, що «вони» стежать за посольством. Але чого ми не знали, так це хто такі «вони».
Навколо було дуже багато тривожних ознак – одні й ті ж самі машини проїжджали у різний час; одні й ті ж самі бородаті особи призупинялися, начебто подивитися скільки охоронців чергують; ті ж самі таксі та вантажівки випробовували ворота та парадний вхід, аби переконатись, чи зупинить їх хто–небудь.
Дещо я і сам вирішив перевірити. Ми цілодобово спостерігали за посольством за допомогою камер, біноклів та приладів нічного бачення. Кобра та Когут по черзі чатували вночі і вилазили та спускалися виключно по стіні житлового будинку. Таким чином мої хлопці не турбували бойовиків, котрі часто спали у під’їзді, та й шум ліфта нікому не заважав, коли вони спускалися вниз, чи видряпувалися вгору.
За нашими спостереженнями у Східному Бейруті перебувало приблизно два десятки окремих озброєних груп, це не враховуючи міжнародного військового контингенту, ізраїльтян, сирійців та нас. У ці два десятки входили ополченці, приватні армії, вуличні банди, просто бандити та звичайні класичні терористи. Тож ми мали повний спектр, з якого можна вичислити поганих хлопців.
До початку другого тижня нашого перебування в Бейруті ми встигли почути вибухи близько півдесятка автомобілів. Кілька разів ми кидалися до місця події, аби побачити ступінь руйнування. Пошкодження були значними. Якщо начинити «Mерседес» сотнею кілограмів вибухівки і тією ж кількістю цвяхів та іншого металобрухту, встановити авто в переповненому районі в час пік, то можна завдати досить значних збитків. Сама ідея щодо машини, начиненої вибухівкою викликає глибинний вроджений страх. Будь-який автомобіль може стати тим, що призначений для знищення безневинних людей таким жахливим способом. Такі машини неможливо виявити без спеціального обладнання. Сам вибух може бути	спричиненим	годинниковим механізмом, інфрачервоним сигналом, або радіо-дистанційним керуванням.
Різноманітність зброї, наявної у нібито роззброєних ополченців Бейруту, була дивовижною. Але ані танк, ані реактивний гранатомет, чи міномет, або навіть гаубиця, не мали таких руйнівних, жахливих наслідків, як вибух замінованого автомобіля.
Розвідувальні дані, здобуті Полом у нетрях південного Бейруту, також були невтішні. За його словами, морських піхотинців втягують у бійку, яку не можна закінчити. Пол пояснив, що морські піхотинці зіткнулися з партизанськими об’єднаннями шиїтів і друзів Shia and Druse. А на півдні, за його даними, ізраїльтяни вели розвідку вогнем проти шиїтських нетрів на Ай Аль–СеллумHay al–Sellum. Морські піхотинці утримували низину поруч з летовищем, в той час як бойовики займали висоту на східних пагорбах. Це само по собі було божевіллям. Але Пол дійшов висновку, що десять пунктів правил по веденню бойових дій, якими керувалися морські піхотинці, були абсолютно досконалим божевіллям:
– Перебуваючи на посту, в мобільному або пішому патрулюванні, тримати заряджений магазин у зброї, зброя на запобіжнику, затвор закритий, тобто куля не в патроннику.
– Без команди відповідального офіцера не зводити затвор, за винятком дій в інтересах безпосередньої самооборони, коли існує смертельна небезпека.
Єдина інструкція, яку ці нещасні покидьки не дали – так це: «Коли почнеться стрілянина, нагнись, засунь собі голову межи ноги, та цілуй себе в сраку на прощання».
Таким чином, Пол підсумував, що безпека морських піхотинців була не кращою за безпеку посольства.
Ми святкували Святвечір, підкравшись та придивляючись до посольства, щоб зрозуміти наскільки близько ми можемо підкрастися непоміченими. Відповідь виявилася не дуже втішною: Безпалий, Дюк та Малюк Рич змогли встановити достатню кількість «зарядів» – ми використовували пластикові пляшки з водою – щоб перетворити цілу будівлю на купу бетонних уламків, але ніхто з відповідальних за охорону не побачив і не зупинив їх. Ларрі та Френк взяли шматок пластикової труби розміром з базуку і тинялися біля стіни будинку, що межувала з пляжем, причому труба була націлена на офіс, де, як ми вважали, перебувала резидентура ЦРУ.
Кобра та Когут видерлися нагору з тильної сторони посольства і залишили ззовні на закритому вікні папір-самоклейку для нотаток розміром десять на п’ятнадцять сантиметрів. На аркуші був напис: «Привіт від хлопців – поцілуйте нас у дупу». Ми з Полом здійснювали розвідку біля парадних дверей. Якби ми були вбивцями, тут вже закрутилась би справжня м’ясорубка. Ліванські вартові поснули, морська піхота знаходилася у будинку, а охорона посольства була суцільним посміховиськом. Навіть єгиптяни зробили б усе набагато краще.
На Різдво ми перемістилися у великий безпечний будинок з виглядом на море, де пригощалися смаженим курчам, картоплею фрі та пивом і сперечалися, яким чином терористи завдадуть удару по посольству.
– Гранатомети, – сказав Когут, – це найулюбленіша зброя в регіоні – у кожної озброєної групи їх сотні.
– До того ж, – додав Френк, – за допомогою гранатометів ти можеш завдати удару з будь-якого місця – можна вломитися у будь–яку квартиру у районі та поцілити у кабінет посла, трясця його матері.
– Не його кабінет,– виправив Пол. – А кабінет його секретаря – це його вікна виходять на вулицю.
– Щоб там не було, Шкіпере, – сказав Когут, – я маю на увазі, що тут їх багацько, ними легко користуватися, і вони ефективні.
– Координувати атаку гранатометами дуже легко, – приєднався до розмови Малюк Рич. – Можна вдарити двадцятьма або ж навіть тридцятьма одразу – це викличе плутанину.
Безпалий відкрив банку пива «Heineken» і зробив довгий, повільний ковток. Потім відригнув та зітхнув:
– Я не уявляю цього.
– Не уявляєш чого? – Когут занурив курячу ніжку у часниковий соус, кинув до рота та став жувати.
– Атаки гранатометами, Когуте. Мені здається, що якщо ти хочеш атакувати посольство, ти маєш завдати потужного удару.
– У Сальвадорі партизани стріляли у посольство з гранатометів, – сказав Кобра.
– Вони використовують їх і на Філіппінах. То й що з того? Це нічого не означає», – Безпалий був непохитний. – По-перше, вони були партизанами, а не терористами. По-друге, у них не було нічого серйознішого.
– То й що? – Когут запустив кісткою у відро для сміття, крутнувши нею в повітрі. Іго-го висловив свою думку:
– Я вважаю, що Безпалий має рацію. Вони можуть використати гранатомети, але в них ще є міномети, до того ж в Амаля є декілька БМП, які залишились після Організації Визволення Палестини, а ще один або два танки.
– У «Хезболли» також є танки, – сказав Дюк. – А може й гаубиця.
– От курва, – сказав Пол, – чортові фалангісти, мабуть, мають стільки ж зброї, скільки й Ліванська армія – але чи виявиться хоч щось з цього правдою?
– Виявиться, – відповів Джю, – це місце – просто клята порохова діжка.
Близнюк Ларрі сидів на підвіконні в кутку, тихо попиваючи пиво та спілкуючись із Середземним морем. Він обернувся і кинув меланхолійний погляд на нас:
– Я маю відкрити вам секрет, хлопці, – сказав він розтягуючи слова. – Якби я був кінченим терористом, я б не став ходити навкруги і втрачати довбану тактичну раптовість з якимись там гранатометами. Якщо ви хочете привернути чиюсь увагу, ви стріляєте межи очі цому вилупку, немов грім серед ясного неба. Ви використовуєте такий гучний вибуховий пристрій, який тільки можете знайти за гроші, – і це чортова автомобільна бомба, ось де клята правда, і це все, що вона написала. – Він знову розвернувся так, щоб і далі дивитися на свій океан.
Я розреготався.
– Ну, й чорти б тебе взяли, шеф. Я допив пиво.
– Джентльмени, – сказав я, – це була найдовша промова, яку ми почули від Ларрі за увесь час – імовірно найдовше висловлювання, яке взагалі хто-небудь чув від Ларрі. Тому до нього потрібно поставитися з повагою.
– Що ж, його правда, – сказав Безпалий.
«Він має рацію, побий мене грім, – озвався я. – Автомобільна бомба – це саме те, що вони використають. Тому давайте підемо від зворотного: вони бажають зайти до Дядька Сема з чорного ходу – а ми хочемо їм завадити. То як ми це зробимо?
За п’ять днів відповідь було знайдено. Я зв’язався з техніками-умільцями нашого управління супутникового зв’язку (SATCOM) і пояснив проблему. Вони надіслали нам два ґаджети для обробки зашифрованої інформації та аркуш з інструкцією.
Концепція була досить простою: керовані по радіо бомби детонують після отримання радіосигналу певної частоти. Якщо ви транслюєте діапазон частот, що використовуються у керованих по радіо пристроях і знаходите відповідну частоту, детонатор активується і бомба вибухає. Дальність пристроїв становить 300 метрів. Питання полягало в тому, чи спрацюють вони.
Був тільки один спосіб дізнатись про це. Ми з Полом взяли по одному модулю і заховали їх у нейлонові рюкзаки, потім вони з Безпалим та ми з Ларрі почали неспішно роз’їжджати на автівках по Західному Бейруту. Я їздив з Абу Саїдом – «Альфа»; Пол взяв Абу Саїда – «Браво».
Ми їхали повільно. Ларрі сидів на задньому сидінні, під рукою він спокійно тримав «дипломата», спеціально підігнаного, щоб сховати у ньому пістолет–кулемет HK MP5K. Все, що треба було зробити Ларрі, щоб вистрелити, – просто натиснути гачок на ручці «дипломата».
На «дипломаті» був логотип однієї телевізійної інформаційної аґенції. Я сидів спереду з рюкзаком на колінах, де лежав увімкнений модуль.
Ми їхали по Комічі аль Мазра (Comiche al Mazraa) до північного краю Факахані (Fakahani), району, в якому були розташовані контори Організації Визволення Палестини (ОВП) під час довгострокової окупації Лівану. Тепер найменш ушкоджені будинки зайняли нові мешканці, ліванські мусульмани. Як розповідав Абу Саїд, багато з них були бідними шиїтами. Звідси ми вирушили на південь у напрямку Бір Хассан (Bir Hassan) і Бір Абед (Bir Abed), двох найбідніших шиїтських кварталів. Ймовірно, саме там мешкали ті, хто виготовляє бомби.
– То що ви хочете зробити спочатку? – спитав Абу Саїд.
– Показати своєму товаришу старі контори ОВП, – відповів я. – Він телевізійний продюсер з Америки, дуже поважна людина. Той, кого називають «велика шишка». Я промовив це із найсерйознішим виразом обличчя.
– Ааа, «велика шишка», – пробурмотів ліванець. – Я відвезу вас.
Ми з’їхали з Комічі, повільно рухаючись у напрямку району з розбомбленими будинками, бункерами та конторами, які раніше були притулком для легіонів Ясіра Арафата. Залюднені вулиці все ще були завалені сміттям та великими уламками бетону.
Абу Саїд вказав на обгорілий будинок праворуч.
– Це була одна з контор Арафата. Ларрі щось пробурчав.
– А там – через дорогу – ще більше контор ОВП.
Ларрі придивився через відкрите вікно. – А хто там живе зараз?
– Там живуть шиїти. Шиїти, що втратили свої домівки.
Ми двічі об’їхали квартал, і Абу Саїд вказав на ще кілька колишніх місць розташування ОВП. Потім він знову повернув на південь і поїхав у бік колишнього табору Сабра (Sabra – євреї, що народилися у Ізраїлі.– Прим. перекл.).
Раптом за два квартали попереду нас вибухнув, неначе вулкан, триповерховий будинок. Великий шар полум’я поглинув будинок, ревіння вибуху було оглушливим; ударна хвиля підкинула наше таксі високо у повітря.
– Господи-Ісусе, – Ларрі кинувся на підлогу, коли уламок бетону стукнув по даху машини.
– Розверни автівку і чекай на мене тут.
Я вистрибнув із машини і побіг у напрямку вибуху. Ларрі побіг за мною з «дипломатом» напоготові. Чим ближче я підбігав, тим спекотніше ставало навкруги.
Полум’я було всюди. З півдесятка автівок підкинуло у повітря, немов сірники; там, де був житловий будинок, тепер з’явився кратер шириною близько 10 метрів, наповнений палаючими уламками. Десятки ліванців, деякі розірвані на шматки, лежали на вулиці. Двоє чоловіків намагалися відкрити двері палаючого мікроавтобуса, в якому потрапили у пастку дві жінки. Коли полум’я піднялось ще вище, вони припинили свої спроби; люди дивились, відчуваючи жах та слабкість, як вогонь поглинає жінок.
Здалеку почулися звуки сирен та сигналів. Пара пікапів з 20-мм зенітними артилерійськими кулеметами, закріпленими на кузовах, влетіли у вулицю, а два стрільці, що були одягнені, на мою думку, трохи дивно як для стрільців – у короткі, підбиті чорні шкіряні куртки та дизайнерські джинси, – навмання стріляли у повітря. Мабуть, вони подумали, що то було бомбардування з боку Ізраїля.
Я схопив Ларрі за плече і ми повернулися у таксі.
– Це було насправді чи це була комп’ютерна гра? – сказав я, коли ми пробивали собі дорогу через ліванців, які билися в істериці.
– А це має значення, бос?
Я промовчав і озирнувся на криваву бійню.
– Вже ні.
Моє прохання про зустріч із старшим посадовцем в американському посольстві задовольнили, але неохоче. Щоб зберегти секретність операції, мали з’явитися лише я і Пол, і ми спробували змінити зовнішність на той випадок, якщо спостерігачі фотографуватимуть або зніматимуть на відео відвідувачів, що заходять та виходять.
Нас провели у величезний кабінет на одному з верхніх поверхів. Через декілька хвилин з’явився посадовець та його помічник. Це був ще один дипломат, що мав вигляд, ніби підібраний на кіностудії: він був високим, сивочолим та мав аристократичний вигляд. Він явно не хотів опинитись на цій зустрічі і демонстрував нам це усім своїм виглядом.
Нас відрекомендували одне одному. Він холодно привітався зі мною і Полом та потис нам руки, потім сів на кушетку і став чекати нашої доповіді.
Я приніс модуль, а також деякі докази, які ми зібрали стосовно стану рівня безпеки посольства. Я відразу перейшов до суті справи:
– Сер, ми з моїми людьми витратили майже три тижні, розслідуючи справи у Вашому посольстві, і ми вважаємо, що будівля уразлива для терористичних нападів.
– Якщо це ваша думка, командер, я запевняю Вас, що дуже уважно розгляну це питання.
– Ми перевірили Вашу систему безпеки і знайшли в ній значні недоліки.
Він прочистив горло.
– Командере, це посольство якось вистояло у Ліванській громадянській війні, яка не зупинялася з 1975 року. Ми пережили ОВП, сірійців та ізраїльтян. Ми все ще тут. А зараз приходите ви – миттєві експерти – і, через три тижні перебування у країні, розказуєте мені, що в моїй системі безпеки є «значні недоліки». Дозвольте мені нагадати Вам, командер, що я знаю цю країну і цих людей, і я знаю і довіряю своєму персоналу. Система безпеки цього посольства залізобетонна. Це моя позиція.
– Але за останні кілька тижнів ситуація змінилася, сер. Наші спостереження вказують на те, що американців починають розглядати як союзників християн-маронітів, а не як чесних посередників, що захищають всіх ліванців. З’явилося роздратування в общинах шиїтів, суннітів і друзів, а також…
Він перебив мене.
– Командере, мені добре відома місцева політична ситуація. І хоча вона дещо змінилась, необхідності у зміні засобів безпеки немає.
– З усією повагою, сер, я вважаю, що ситуація наближається до повного колапсу. Дипломат почервонів.
– Командере, немає ніякої потреби…
– Наші спостереження вказують на значну ймовірність того, що посольство стане мішенню для атаки з використанням автомобільної бомби найближчим часом. Отже, я наполегливо рекомендую Вам, сер, змінити систему доступу в посольство, збільшити присутність озброєної охорони по периметру і використовувати пристрої, схожі на ось цей, – я вказав на модуль.
– Що це?
– Це радіопередавач, який транслює частоти, що часто використовуються для детонування автомобільних бомб. Його дальність становить приблизно триста метрів. Ми рекомендуємо встановити пару таких пристроїв на даху. Таким чином, будь-яка керована по радіо автомобільна бомба, що знаходиться на якійсь відстані від будівлі, здетонує до того, як вони підберуться достатньо близько, щоб зашкодити посольству.
Він подивився на мене з недовірою.
– Ви маєте на увазі, що ми можемо знищити автомобільну бомбу до того, як вона потрапить до посольства?
– Так, сер.
– Але ж це призведе до жертв.
– Так, сер, але…
– Це неприйнятно, – сказав він.
– Що саме?
– Жертви. Ми не можемо стати причиною нещасних випадків. Масові жертви можуть негативно позначитися на нашому дипломатичному іміджі.
– Вибачте мені мою лайку, але до сраки Ваш дипломатичний імідж. Ми говоримо про збереження Вашого життя і життя Ваших людей, сер.
– Нічого подібного. – Вища офіційна особа глянула на модуль з огидою. – Такі речі не є… правильними. Так не можна вести справи, командере. Використання подібних пристроїв було б нечесним по відношенню до ліванців, і я відмовляюсь мати справу з ними.
Він підвівся.
– Тепер прошу мене вибачити. Дякую за Ваш візит, командере. Сподіваюсь, Ви і Ваші люди повернетесь додому безпечно.
Ну і хай йому грець, і в дупу всіх дипломатів. У той самий день ми спакували свої іграшки, приїхали до бази морських піхотинців, пред’явили документи службовців Військово-морського флоту, переправилися на ескадрений міноносець «Індепенденс» (USSIndependence) і вирушили на базу «Сігонелла» (Sigonella), а потім назад у Норфолк.
Той старший посадовець американського посольства не потрапив до числа шістдесяти трьох людей, котрі загинули 18 квітня, приблизно через дев’яносто днів після того, як ми виїхали з Бейруту, коли терорист-смертник, що керував вантажівкою, набитою вибухівкою, перетворив семиповерховий дипломатичний казковий світ у купу руїн. Він залишився майже цілим і неушкодженим, не враховуючи кількох подряпин, що ще раз свідчать про фортуну, якою інколи користуються деякі поци. Автомобільні бомби мають запасні радіодетонатори на той випадок, якщо терористи-смертники накладуть у штани у момент істини. Якби на даху були наші модулі, скоріше за все, бомба вибухнула б до того, як її провезли через пару ненадійних барикад просто до парадних дверей посольства.
Але ж, як він сказав, коли ми попереджали його, наші модулі могли спричинити жертви серед цивільного ліванського населення. А Господь проти того, щоб вмирали ліванці, коли замість них можуть померти американці.

ГЛАВА ДВАДЦЯТЬ ПЕРША

Я передав командування Шостим загоном «морських котиків» капітану Бобу Ґормлі 5 липня 1983 року. Я не збирався йти, але до цього моменту я вже відпрацював трирічний термін (більшість командирів працюють два роки) і почав розуміти кілька прихованих натяків про те, що ВМС хотіли б бачити мене де-небудь у іншому місці.
Наскільки прихованими були ті натяки? Ось один із прикладів. Оцінки в звітах про фізичну підготовку (FITREP) відповідають шкільним оцінкам. «А» – найвища оцінка, «F» – провал. Тед Лайон постійно ставив мені «добре» та «задовільно» – «В» і «С». Він постійно підколював мене зауваженнями на кшталт: «Перебуваючи під моїм адміністративним контролем, командир Марцінко також знаходиться під оперативним контролем командувача Об’єднаного командування операціями, котрий може надати найкращу відповідь на запитання, за які досягнення і чи варто утримувати на службі командира офіцера Шостого загону «морських котиків», який бравує своєю владою і негативно впливає (поза своїми розпорядженнями) на порядок і дисципліну».
Віце-адмірал Дж. Д. Джонсон, що командував Наземними силами ВМС на Атлантиці (SURFLANT), регулярно приймав сторону Теда, поки на перевірку зовнішнього вигляду не прийшов Дік Сколтс. Після візиту Сколтса ставлення Дейва Джонсона змінилося. Він став частіше надавати мені підтримку та допомогу і на кожен негативний звіт про фізпідготовку, який виписував мені Тед, адмірал Джонсон писав протилежний рапорт. У звіті Джонсон вказував на те, що «Шостий загін є висококваліфікованим підрозділом, що знаходиться у прямому підпорядкуванні Білому Дому та Об’єднаному командуванню. Це унікальний підрозділ. Отже, його структура, процедури і методи тренування не повинні сприйматися як взірець для наслідування».
«Марцінку довелося здолати неминучу інерцію «системи», прив’язаної до менш термінових вимог. Йому часто доводилося виходити за рамки системи задля найшвидшої та найдієвішої побудови Шостого загону «морських котиків». І, безперечно, він викликав захоплення. Я не маю жодного уявлення про те, чи міг би він вчинити по-іншому. Ті, хто діють і ті, хто лише базікають, як правило, не знаходять спільної мови. Дуже прикро, що безпосередній командир офіцера Марцінка дає таку незадовільну оцінку діям останнього, незважаючи на продемонстрований ним високий рівень професіоналізму в ході проекту попри ускладнену структуру управління».
Але в перспективі похвала віце-адмірала Джонсона нічим не могла зарадити. Впливові особи наполягали на моєму відході від командування Шостим загоном. Таким чином, у останньому звіті про мою фізпідготовку як командира Шостого загону я отримав оцінки «H» та «I», які не входять до шкали оцінювання. Ви отримуєте «Н», якщо командувач морськими операціями ловить вас на гарячому, коли ви вправляєтеся в камасутрі у його ліжку з його дружиною в річницю їхнього весілля.
Вам ставлять «I» за позбавлення цноти 14-річної доньки командувача морськими операціями на більярдному столі в місцевому пабі під схвальні вигуки натовпу хтивих «котиків».
Я отримав «H» та «I», тому що до 1983-го я наламав немало дров усупереч бажанням Теда Лайона. Те, що я зробив з Тедом Лайоном, я повторив із командирами Першої групи Управління спеціальних операцій ВМС у Коронадо, Дейвом Шейблом і його наступником Кеталом «Ірландцем» Флінном. До 1983-го я дратував, провокував, погрожував, налаштовував проти себе, ображав і гиркався з командуючими спеціальними операціями на обох узбережжях. На мій погдяд, мої дії мали виправдання – я повинен був виконати свою місію. На їхню думку, я вже пройшов точку неповернення. Я забрав їхніх найкращих хлопців. Поки вони збирали копійки, я – у них на очах – прикурював сигари від стодоларових купюр. Мені діставалися найкращі іграшки. І найгірше – я вносив хаос у їхню систему. Я ставився до свого найгіршого моряка з більшою повагою, ніж до більшості спецпризначенців капітанів та комодорів. Я їв і пив з разом із рядовими та офіцерами мого підрозділу, я влаштовував гучні вечірки, а старших офіцерів я посилав до біса.
Були телефонні дзвінки, нагадування і зустрічі. Рішення було прийняте, і в червні 1983-го мені підказали, що мене скоро замінять, і навіть повідомили, хто мене замінить. Я завжди сподівався, що Пол Хенлі піде моїми слідами. Але не сталося. Менш ніж за чотири тижні мене звільнили. Я не міг нічого сказати з цього приводу. Рішення про мій відхід було прийняте командуванням ВМС з подання командирів Спеціальних операцій і їх керівників по кадрах. У мене не було права голосу. І я не міг ніяк вплинути: мій командир був бригадним генералом Армії. Він міг захистити мене, поки я був командиром Шостого загону. Але він не міг перешкодити ВМС прибрати мене.
А щоб тебе чорти взяли, Татку.
Зміні командира передували деякі із звичайних церемоній і ніякої ностальгії, командного духу або товариства. Я не отримав ніяких пам’ятних знаків або інших дрібниць, які зазвичай вручалися командирові, що йде, тому що мої хлопці не знали завчасно про мій відхід і не могли підготуватися.
Не було ні червоної доріжки, ні помічника боцмана, що проводжає тебе на берег, ні дзвону корабельної ринди, ні білих рукавичок, ні шабель, ні іншої церемоніальної показухи. Мені влаштовували парад на плацу, і оркестр ВМС грав для мене, коли я йшов з Другого загону «морських котиків» в Літл-Крік. Ця ж зміна командира проводилася за закритими дверима в надсекретній установі в Дем Нек. Я був в цивільному. Я говорив менше 10 хвилин, узагальнюючи деякі фізичні і бюрократичні труднощі, через які ми пройшли з Шостим загоном.
Потім Боб і я зачитали наші накази. Я збрехав, коли дійшов до частини, де повідомляв, що готовий передати повноваження. Але це вже було неважливо. Все було сказано. Передача влади була проведена. Все скінчилося. Я почував себе спустошеним, самотнім, покинутим, я наче оскаженів. І усе це, як я був упевнений, не без причини: в тій або іншій формі я провів велику частину свого дорослого життя, готуючись управляти таким підрозділом, як Шостий загін «морських котиків», і вести його у бій. Я значною мірою наздогнав свою мрію – я заснував, сформував, створив, екіпірував і навчав команду, яка, на мою думку, була найкращою командою воїнів в історії нації. Але тепер мене відсунули убік до того, як я досяг своєї мети, яку завжди вважав основною – вести своїх хлопців у бій. Я почувався так, ніби мені відтяли голову.
Я узяв кількох хлопців, щоб трохи випити зі мною в клубі Дем Нек, після чого я пішов. Так, я часто буваю різким і нестерпним. Але навіть мої вороги визнають, що Шостий загін був найкраще тренованим, найсмертоноснішим і найбільш ефективним антитерористичним загоном в історії.
Так, ми порушували правила. Хай йому біс – ми розбивали правила у друзки і викидали уламки у вікно. Але правила, які ми відкидали, були написані для екіпажів авіаносців і ядерних субмарин, а не для груп із семи чоловік. «Морським котикам» довелося написати свій власний збірник правил – своєрідну Біблію як доктрину спеціальних методів ведення бойових дій. Для системи, яку історично розгорнути було складніше, ніж лінкор на повному ходу, це було досить важко. Проблема була розв’язана Шостим загоном, котрий не лише переписав правила традиційного Флоту, але і ґрунтовно переглянув правила для Шостого загону. «Морські котики» не вписувався в жодну структуру у складі ВМС. Ми були сиротами, вигнанцями, паріями – і я був їхнім ватажком. «Шістка» почала мінятися відразу після мого усунення.
Боб наполіг на дрес-коді в стилі Теда Лайона: ніяких вусів а-ля Фу Манчу, ніяких хвостиків, ніяких сережок. Довжина волосся могла сягати коміра, але не виступати за нього. Люди, яких я відбирав за те, що вони мали вигляд, мов волоцюги, тепер більше були схожі на виродків-яппі.
Але істотніше на успішність місій Шостого загону впливала зміна стилю керівництва, який сповідував Боб. Він був пасивним, а не активним командиром. Я завжди командував з лінії фронту. Боб командував з тилу. Він залишався в офісі та посилав людей на польові навчання. Він не тренувався з ними. Він не пив з ними. Він не спілкувався з ними.
Під управлінням Боба Ґормлі цілісність загону перестала поширюватися на командира.
Я чув про ці нововведення, але здалеку. Я отримав тридцятиденну відпустку і хотів скористатися нею сповна. Я не пам’ятаю, коли востаннє у мене була відпустка на тридцять днів. Моя дружина поїхала до родичів у Нью-Джерсі, а я провів місяць, перефарбовуючи наш будинок. Зайняття пішло мені на користь – воно допомогло позбутися якоїсь частини мого розчарування. Після відпочинку і засмаги я вирушив до Вашингтона. Флот все ще повинен був надати мені один рік навчання у Національному Військовому Коледжі, і для цього настав слушний час.
Проте було одне «але»: ніхто мені не збирався надавати дозвіл на продовження навчання у Національному Військовому Коледжі. Ніхто не казав мені, що мені перешкоджатимуть. Власне кажучи, якби не пара офіцерів, ніхто б не прошепотів мені на вухо, що станеться далі. Я би прибув у Форт-Макнеір для вступу і червонів би від ганьби, публічно вислуховуючи, що ВМС виключили моє ім’я зі списку кандидатів на вступ. Але моя розвідувальна мережа Шостого загону «морських котиків» все ще працювала. Я був попереджений і тому не поїхав. Замість того я вирушив в Управління військовими кадрами, де зіткнувся з контр-адміралом, котрого знав уже декілька років. Назвемо його Дейв. Він не був радий бачити мене.
– Я чув, що мені не дозволять вступити до Національного Військового Коледжу.
Дейв затнувся, щось пробурмотів і все-таки заговорив.
– Що ж, Діку, вирішено не посилати людей, у яких немає 95% шансу бути підвищеними до капітана.
– Це стосується мене?
– Мабуть, так. У твоїй справі вказана Стаття 15 – офіційна догана.
– Я подаю апеляцію. Мені винесли догану за автомобільну аварію, хоча я навіть не був за кермом. Мій водій потрапив у незначну аварію, а не я.
– Це не питання того, хто винен. У догані вказано, що твій водій працював понад вісім годин – це перевищує норму.
– Дейве, ми в «Шістці» не засікаємо час.
– Я знаю. Але такі правила. Ти порушив – тебе упіймали. І взагалі, що впало – те пропало. Останнім пунктом стало те, що твою апеляцію не задовольнили. Ти не вступиш до Військового Коледжу.
– Цікаво.
– Що саме?
– Те, що я ще не подав апеляцію. Як, хай йому біс, вони могли не задовольнити те, що ще не написано?
Дейв слабо посміхнувся.
– Слухай, командире, мені за це не платять.
– Мене бортанули, так?
Він знизав плечима.
– Слухай, Діку, у тебе відмінна особова справа. Гарний послужний список. Я можу влаштувати тебе куди-небудь на Гаваї. Чи в Норфолк – влаштуємо тобі роботу з персоналом до 1988. А потім ти вийдеш на пенсію з тридцятирічним стажем.
– Непогана пропозиція.
– Так було б краще – я маю на увазі такий собі заміський клуб. Норфолк тобі якраз би підійшов. Це зовсім поряд з твоїм домом. Зможеш приїжджати пізно і від’їжджати раніше – до 15.00 ти вже будеш відпочивати в себе вдома біля басейну щодня. Поцікався нерухомим майном. Треба ж підготуватися до пенсії.
– Без образ, Дейв, але йди до біса. Я не поїду додому помирати. Поки що.
– Як знаєш. Але було б розумно з твого боку прийняти мою пораду.
– Прокляття, ти знаєш мене вже п’ятнадцять років, і я ніколи не був занадто розумним. Адмірале, в цьому моя клята проблема. Я один з тих дурнів, які люблять працювати.
Мого попереднього боса Ейса Лайонза вже давно перевели назад до Пентагону. Протягом останніх двох років Ейс, підвищений до віце-адмірала з трьома зірками на погонах, очолював Другий Флот, і його зона відповідальності простягалася від Карибського басейну до Північного моря. Тепер він займав посаду Біла Кроу – заступника командира морських операцій з планування і політики. Ейс Лайонз був, по суті, оперативним командувачем ВМС США.
Я вирушив у його кабінет і розридався прямо у нього на плечі. А він був моїм морським татком, тому посадив мене на коліна, погладив по голівці, підтер мені носа і співчутливо щось там пробурмотів. Потім він дав мені копняка і цим надихнув мене на пошук роботи.
До осені 1983-го Ейс переконався, що мене спокійно поселили у галасливий куток Командного центру ВМС в Пентагоні – метушливу, людну вервечку кімнат на третьому поверсі циклу D, де я працював однією з робочих конячок, що відстежують морські переміщення і світові кризи. Одного разу у вересні я краєм ока помітив зграйку трудяг розвідки, які вийшли із закритої кімнати для нарад і почали уважно вивчати морські карти, що висять на стіні. У моїй голові загорівся маленький червоний вогник. Зазвичай ці хлопці не піднімаються з-за своїх столів, хіба що якщо вони виграли усю сітку ставок Суперкубку, або насувається неминуча міжнародна катастрофа Рівня DefCon 4.
Надворі стояв вересень, щось дуже рано для розіграшу Суперкубку. Я прослизнув у кімнату і пропхався в середину компанії.
– Гей, хлопці! Ну і яку країну ми втрачаємо сьогодні? – Мій жарт не оцінили. Але перш ніж мене прогнали, один з трудяг проколовся, і я почув слово, яке не повинен був почути: «Гренада».
Я спробував пожартувати ще раз.
– Гренада? А що там відбувається? Карнавал?
Жодної відповіді.
– Та годі вам, хлопці. Якщо є хоч щонайменша можливість пригод, я хочу взяти участь.
Тиша.
– Воля ваша, – ввічливо кинув їм услід і попрямував до свого столу із захищеною телефонною лінією.
Не варто було їм пускати мене в командний центр із захищеною телефонною лінією, комп’ютеризованою системою та з можливістю пріоритетних дзвінків. Це значно полегшило крадіжку інформації. Три години, сім начальників і пачка молодших офіцерів. У мене склалося цілком непогане розуміння того, що відбуватиметься. Ми вчинимо висадку на Гренаді і Шостий загін «морських котиків» буде задіяний в операції.
Дідько! Я ж залишив свій загін менше ніж дев’яносто днів тому. Я все ще вважав «Шістку» своїм загоном. Хай йому біс, я ж укомплектував і забезпечив його. Я тренував людей. Я зробив їх найкращими найманцями у світі. А тепер хтось інший поведе їх у бій. Це було до біса неправильно. Немає справедливості на світі.
За шість хвилин я вже був у кабінеті Ейса, благаючи його дати мені можливість виступити будь-ким – помічником, радником, спостерігачем, репортером – ким завгодно, тільки б не просиджувати штани в кімнаті без вікон та не вислуховувати рапорти по радіо.
«Я проробляв щось подібне і раніше, Ейс – під час Пустелі-1 (зона висадки в операції «Орлиний кіготь». – Прим. перекл.) і я готовий присягнутися, що я більше ніколи так не осоромлюсь».
Віце-адмірал Джеймс Е. Лайонз-молодший пояснив мені настільки делікатно, наскільки я заслуговував: «Пішов ти в сраку, козел. Залишайся на місці. Через п’ять хвилин після того, як ти вийдеш за двері, ти почнеш вірити, що став головним, і за це довелося б поплатитися. Чорт тебе забирай, Діку, ти не командир – тебе звільнили! Тепер ти працюєш тут – на мене. Піднімай свій зад і повертайся до Командного центру, на своє місце».
Помітивши виразну невдоволену гримасу на моєму обличчі, Ейс понизив напруження.
– Гаразд, гаразд – слухай, Діку, і хапай на льоту. Я призначу тебе головним пресс-секретарем Секретаріату ВМС (SECNAV) по Гренаді.
Доповіді-шмоповіді. Лайно! Я повернувся у свій кут і насупився. Але я все одно уважно стежив за тим, що відбувається. Чим більше я дізнавався про Гренаду, тим більш послужливим я ставав. Розповідайте про свій світовий рівень, мудаки.
Як все було сплановано? Погано. Наскільки повно я зміг відтворити події і по тому, як я інформував Секретаря ВМС Джона Лемана – от як це відбувалося:
– До речі, де знаходиться Гренада, адмірале?
– Біс його знає. Візьміть карту. Капітане, я колись бачив назву – може, на одній з наших Оперативних карт островів?
– Так, в атласі є, сер, але, чорт забирай, у нас немає жодної тактичної карти, тільки морські!
– Ну, пробіжися по агентствах подорожей і набери клятих туристичних карт. Доведеться з туристичними.
І, чорт забирай, вони таки працювали з ними.
– Ось пакунок із розвідданими, пане адмірале (CINCLANT/CINCLANTFLT, командувач Атлантичного регіону/командувач Атлантичного флоту. – Прим. перекл.).
– Прокляття. Якого дідька американські студент-медики вивчають на парах? Якого бена вони там вчать – може, чаклунство? Чи вуду? Гей, якого чорта роблять там всі ці прокляті кубинці? Чому ми не знали про них раніше? Як ми могли таке проґавити? Щоб так спаскудити мої вихідні! Чорт забирай, капітане, моя дружина і я саме збиралися взяти участь в парному турнірі з гольфу. Виходить, що нам він тепер точно не світить. Я по самі вуха в лайні в себе вдома.
– Так, сер, є ще одна проблемка у цій справі, і вона тільки-но з’явилася. Схоже на те, що всі ці кубинці утримують всіх студентів… ну, як заручників на тому острові.
– Хто, в біса, займається заручниками, капітане?
– Об’єднане Командування Спецопераціями (JSOC, Joint Special Operations Command), сер. Дельта Форс. Шостий загін «морських котиків».
– Ну, то хапай свій довбаний телефон і зв’язуйся з ними. О, капітане, ще з морпіхами, вони теж специ по островах. Іводзіма (Iwo Jima), Гвадаканал(Guadacanal), Окінава (Okinawa) – ну ти пам’ятаєш. Ще я пригадую, в нас є десантна група морських піхотинців (ARG, AmphibiousReadyGroup – Прим. перекл), що якраз готова перетнути Атлантичний океан до Бейруту. В мене є блискуча ідея. Давай їх спочатку закинемо до Гренади і дамо їм можливість повправлятись по дорозі. Хай помісять ногами багнюку, згадають, як то справляти нужду в кущах. Тоді вони будуть готові до зустрічі з любителями тюрбанів у Лівії.
Протягом одного чудового, божевільного вікенду план був очищений від пилу, відшліфований, відціджений від «водички», модифікований з урахуванням ОКСО, і – вуаля – готові до бою!
Але на борту кожного «Старліфтера» С-141, що переправляє на південь десантно-диверсійні частини, кожного авіаносця АС-130 із системами керування, контролю та комунікації (command, control, communications – C3 – Прим. перекл.), на кожну LSD і LST, що належать десантній групі морських піхотинців ARG, на кожен американський військовий літак, гелікоптер чи корабель непомітно і підступно зумів прослизнути безбілетний пасажир. Ім’я його було Мерфі і слово його було – закон.
ОКСО було добре організоване та треноване для операцій щодо звільнення заручників. Бойові одиниці, підлеглі ОКСО, мали спеціальне спорядження, засоби підтримки з тилу, і що найголовніше – свою власну безпечну мережу зв’язку.
Мерфі: одиниці ОКСО не можуть порозумітися ані з обумовленим командиром Сил Експедиції (TaskForce) в морі, ані з морською піхотою.
Шостий загін «морських котиків» був призначений для повітряно-морського рандеву з військовим кораблем Сполучених Штатів, що саме випливав із Гренади.
Мерфі: ніхто не сказав пілотові, що він не перебував над ціллю, коли давав сигнал для десантування. Ніхто не повідомив «морських котиків», що над поверхнею моря віють сильні вітри і здіймаються високі хвилі. Ніхто не перевірив, чи знаходиться корабель саме там, де йому належить бути.
Результатом цього всього стало те, що четверо віртуозно вишколених членів моєї родини Шостого загону «морських котиків» втопилися в морі. Вони не були вбиті під час бойових дій. Фактично, це те, що робить їхню смерть безглуздою, тому що їм не дали навіть шансу загинути під час сутички. Вони просто стрибнули зі спорядженням вагою майже 50 кг. У чотириметрові морські хвилі. І пішли на дно. Немає ніякої бісової справедливості на цім світі.
Я коротко звітував Секретарю Військово-морського флоту (SECNAV) Леману про їхню загибель. Сказав йому про Боба Шембергера, одного з найбільш талановитих «морських котиків». Він був керівником групи, лідером команди, справжнім батьком для свого екіпажу. Він панькався зі своїми дітлахами, як ківш вичерпував їх з мокрих ситуацій, допомагав їм справлятися з особистими та професійними проблемами і загинув з провини Мерфі. Іще я розповів Секретарю про Кодяка, який тільки-но став батьком. Чортяка пишався, як павич, що ось у нього тепер є незаперечний спадкоємець, іще один майбутній «морський котик». До його загибелі також доклав руку Мерфі. Іще двоє стрільців загинули разом з ними. Четверо воїнів Шостого загону «морських котиків» стоять зараз на варті вічності, на дні океану, чекаючи наступного сигналу до збору, але вже на іншу війну.
Місцевий уряд острова був заздалегідь попереджений про очікувану операцію. І це незважаючи на факт, що всім було відомо про кубинську розвідку – DGI (Direccion General de Inteligencia. – Прим. перекл), якою вже багато років були просякнуті більшість урядів островів.
Сеньйор Мерфі хутко про все довідався і сповістив кубинців про Гренаду, тож вони були готові до візиту ґрінґо.
ЦРУ не мало ні штатних агентів, ні оперативників, призначених для діяльності на Гренаді. Зате християни, причетні до операції, знали, що робити.
Мерфі прослідкував за тим, аби в планування таємної операції було завербовано пару ветеранів проваленої операції «Пустеля-1» («Десерт-1» – гра слів: «desert» –– 1) заслуга; 2) дезертирство, покинутість, пустеля. – Прим. перекл.) – підполковника у відставці Діка Геда і полковника на службі Військово-повітряних сил США (USAF) Боба Даттона (обом судилося незабаром зазнати ще більшої «слави» в контр-іранському скандалі).
Містер Здоровий Глузд каже: «Ці двоє хлопців вже намагалися провести операцію разом, і це було невдалим задумом».
А Мерфі відповідає: «Не хвилюйся, з цим вони впораються».
Містер Здоровий Глузд каже: «Але ж вони з Військово-повітряних сил, а кубинці – на землі».
А Мерфі: «Бла, бла, бла. Кажу ж тобі – вони це зможуть».
Під час основної повітряної атаки провідний «Старліфтер» з озброєними до зубів KATN– ами десантно-диверсійними частинами на борту спартачив своє наближення, тому що в нього зіпсувалася система комп’ютеризованого пункту повітряного вивільнення (CARP, Computerized Airborn ReleasePoint). Таким чином літак №1 лишень закружляв, а повітряно-диверсійні частини з другого С-141 вже вистрибнули першими.
Мерфі: «Другий літак був повен попихайла та викидайла – тилової групи підтримки диверсантів, схоже що їхня зброя навіть не була зарядженою».
Генерал Військово–повітряних сил, відповідальний за доставку елементів підтримки гелікоптерів для «Дельти» та «морських котиків», очевидно вирішив, що він не повинен оскверняти діючі на суміжному острові обмеження на шум, а вилетіти на світанку. Він не хотів нікого будити. Крім того, генерал напевно уявив собі, як добре буде воїнам спецназу штурмувати свої мішені серед білого дня, адже їх буде краще видно. Тому в результаті, який дуже сподобався Мерфі, було дуже багато поранених людей та покалічених гелікоптерів під час операції.
«Морські котики» пішли в атаку і успішно заволоділи радіостанцією, що була на острові. Після зачистки утримуваної ворогом місцевості вони з допомогою радіо повідомили, що місію успішно виконано, а також поцікавилися, де ж ті військові підрозділи, яким вони повинні передати здобуток?
– Підрозділи? Ви справді хочете, щоб хтось прийшов і заволодів вашим об’єктом? Перепрошую, лейтенанте, такого в плані не було. Чому б вам та вашим людям не покинути територію боєзіткнення та не повернутися на свої кораблі?
– І як нам це зробити, сер?
– Вплав, лейтенанте.
Саме так, трясця вашій мамі, вони і вчинили.
Навіть після того, як острів захопили американці, Мерфі не зупинився. Якимось чином йому вдалося вмовити командуючого Сил Експедиції віце-адмірала Джо Меткалфа забрати додому чимало таких собі військових сувенірів, а саме – АК-47 – автоматичної стрілецької зброї. Коли таку подію висвітлила преса, Меткалфу це коштувало втрати надії на четверту зірочку і змусило його передчасно подати у відставку.
Як я доповів Секретареві Військово-морського флоту Леману, головним переможцем в операції «Справедлива Справа» (OperationJustCause) був сеньйор Мерфі. Хоча студенти-медики і були звільнені без жодних втрат, четверо «морських котиків» загинули без жодного на те резону, командування та контроль зазнали повного фіаско, стрільці з «Дельти» та Шостого загону «морських котиків» були використані як груба штурмова сила, замість того, щоб задіяти їх у хірургічно тонкій роботі воїна-спецпризначенця, і взагалі, всіх втрат довелось зазнати через недбальство та тупість, а Військово-повітряні Сили функціонували при цьому всьому більше нагадуючи профспілку операторів заводських підйомників, ніж керовані пілотами бойові частини. Цього було досить, щоб мене знудило.
На початку 1984 року мене покликали до каюти Ейса.
– Ти знаєш, що саме в Другій Флотилії змушує боліти мою голову? – запитав він.
– Візити конгресменів?
– Не мудруй, як осел, Діку. Я про те, чи знаєш ти, що спричиняє справжній головний біль.
– Ні, сер.
– Гаразд, я скажу тобі. Це той факт, що весь наш Військово-морський флот (ВМФ), як інституція, настільки сфокусований на радянській загрозі, що нам бракує вже і часу, і енергії займатися іншими, можливо, такими ж небезпечними, потенційними ворогами.
Я кивнув, бо недаремно був командиром Шостого загону «морських котиків» останні три роки.
– Тероризм.
– Кмітливий ти хлопець, – він забарабанив по письмовому столу пальцями.
– Зараз мирний час для ВМФ, Діку, тож ми і мислимо категоріями мирного часу. І це призводить до збитків, коли доводиться стикатися з тероризмом. Німці, італійці, французи, британці – вони всі щодня в першу чергу воюють саме з тероризмом. Британський ВМФ приділяє увагу не одній лише радянській загрозі, а зважає також і на небезпеку з боку Ірландської республіканської армії. Французів турбують терористи-баски та Пряма Акція, німців – Фракція Червоної Армії та Баадер-Майнгоф. Італійці? В них є Червоні Бригади. Водночас тільки ми живемо собі, безтурботно насвистуючи. А потім, наче грім серед ясного неба, як бабахне якась фігня по нашій радісній бездумності – і ось якийсь мудак висаджує в повітря посольство в Бейруті, або розвідка повідомляє, що Іран збирається взяти на приціл Шосту Флотилію з допомогою літаків-камікадзе чи дистанційно керованих суден. І от в нас вже штани мокрі, бо ми неготові до таких новин.
– Пане Адмірале, – кажу, – однією з найбільших проблем, з якою мені довелося стикнутися, перебуваючи на службі в Шостому загоні, були спроби переконати бісове командування на тому чи іншому щаблі службової ієрархії, що Флоту потрібен антитерористичний підрозділ.
– І якою була звична реакція?
– Вважали, що це все фантазії. Більшість командирів головним чином переймалися тим, чи не граю я часом на їхньому полі, ніж тим, що якийсь вилупок в тюрбані може ось-ось підірвати їхню штаб-квартиру (HQ). Було таке ж паскудство, як і у В’єтнамі. Уявляєте, заявився я колись разом зі своїм взводом у табір сил спецназу, можна сказати, в справжнє пекло. А їхній бісовий командир одразу ж почав так завивати, ніби в нього кольки в пузі, мовляв, ми і так споживаємо його раціон і питну воду, і боронь Боже нам мати потребу в кулях чи гранатах. Це звучало приблизно так: «А ви справді воюєте з тим же самим ворогом, що і ми, чи як?»
– Отож-бо, – крива посмішка перетнула обличчя Ейса, – саме в цьому і полягає проблема. Він встав і почав вимірювати кроками підлогу каюти.
– Ця система, – сказав, – намагається залишатися статичною, нерухомою, негнучкою. Це небезпечно. Ми, як командири, намагаємось реагувати замість того, щоб проявляти ініціативу. Це також небезпечно. Чому? Тому що такі умови призводять до самовдоволеності. А самовдоволеність – це найпаскудніший ворог із всіх ворогів, яких тільки може мати армія.
– Так точно, сер.
– Можеш бути певен, що «так точно». – Ейс обома долонями сперся на свій стіл і нахилився вперед, наче пихатий пастор за кафедрою. «Можна підвести риску, юначе. Ми не готові. Наш ВМФ, чорт забирай, не готовий. Флот має тридцять довбаних підручників про бісові громадські зв’язки, але не має жодного жалюгідного клаптя паперу, на якому було б написано, що робити у разі зустрічі з самогубцем, обвішаним вибухівкою, або з дистанційно керованим швидкісним судном, начиненим семтексом (один із видів пластичної вибухівки. – Прим. перекл.). На мільйонах документів ми штампуємо нікчемні печатки «цілком таємно», але найважливіші наші об’єкти оголені для атаки протягом двадцяти чотирьох годин на добу.
Я почав розуміти хід його думок.
– Послухай, – продовжував Ейс, все більше набираючись упевненості у своїй правоті, – хто відповідає за безпеку ВМФ? Бюрократи. Бридкі ідіоти. Про все вони мислять пасивно.
«Скільки у вас замків?» «Скільки метрів ланцюга ви використовуєте, щоб убезпечити запасний вихід щоночі?» «Скільки у вас контрольних списків?» Це такі ось довбані заходи безпеки, Діку.
Він грюкнув кулаком по столу.
– Неможливо змусити людей змінити свою думку щодо тероризму. Їх потрібно добряче підштовхнути до цього. Ось чому я хочу струсонути всю систему. Ось чому я хочу влаштувати такий рейвах у курнику ВМФ, якого тут ще споконвіку не було. Мені кортить, щоби всі наші чортові основні командири зрозуміли, які ж вони до біса вразливі. Хочеться впарити це їм у мізки, нехай візьмуть науку з досвіду, нехай навчаться чогось такого, що не зможуть покласти в папку, заштовхати в шухляду і забути. Я хочу покінчити з усією цією проклятою самовдоволеністю. Це загроза реальна. Я це знаю. Ти це знаєш. А тепер вже час і їм дізнатися про це.
Він подивився на мене з тим несамовитим, зловісним поглядом, який мають старші керманичі, коли таємно плетуть підступну інтригу з метою помірятися інтелектом з офіцерами, котрі геть нічого про те не підозрюють.
– А тепер іди й напиши мені, чорт забирай, якусь службову нотатку. Створи мені такий підрозділ, щоб перевірити вразливість Флоту до терористичних атак. Приходь з цим добром наступного місяця. Забирайся геть і нумо до роботи.
Я назвав її Червоною Командою, хоча офіційно в документах вона фігурувала як OP-06D.
Спочатку її рівень секретності класифікувався десь трохи вище ніж «цілком таємно».
Команда налічувала чотирнадцять бійців: троє офіцерів та одинадцять рядових, або один взвод, або дві команди шлюпок, або сім пар плавців. Це була класична модель команди «морських котиків».
Тринадцятеро з нас були з Шостого загону «морських котиків». Єдиним новачком був рудоволосий виходець із Нью-Йорку ірландського походження – Стів Гартман– задрипанець з дитячим обличчям, який вже встиг заслужити дві Срібні зірки за участь у таємних місіях в Лаосі та Північному В’єтнамі як член екіпажу Морської Розвідки.
Формально Гартман не був спецпризначенцем – він не належав ні до військ спеціального призначення, ні до Шостого загону «морських котиків». Проте він був зловмисним вилупком, чиї таланти полягали у віртуозному відмиканні замків, перегонах на мотоциклах, стрибках з парашутом і влаштовуванні колотнечі у барах. Він мав чорні пояси в трьох різновидах карате, а також безліч можливостей застосувати свої вміння на практиці.
Крім мене, Гартман був єдиним серед нас, кому коли-небудь доводилося їсти сирий мавпячий мозок. А іще він володів першокласною («клас 1, модель 0») нью-йоркською майстерністю пащекувати, яку опанував природним способом: сидячи на колінах своєї бабці по матері. Бабуся Ноель керувала баром для копів на «Джексон Хайтс», по сусідству з Квінсом, де знають, як викручувати руки. Іще вона зберігала за стійкою бару бейсбольну биту і вміла її належно застосовувати.
Гартман не міг не подобатися. Хоча й не був «морським котиком», зате розмовляв як морпіх, тобто лаявся, як чоботар, і крім того вже кілька разів плавав на атомних субмаринах. Це означало, що він завжди і всюди був доречним, врешті-решт, він єдиний світився в темряві. А що найважливіше, оскільки ми підтримували стару традицію Шостого загону «морських котиків», відповідно до якої той, хто найгірше стріляє, зобов’язаний виставляти пиво та ланч, то Гартман став постійним джерелом їжі та питва для решти чоловіків (принаймні до тих пір, доки не поліпшився його снайперський хист, на що пішло близько місяця).
З Шостого загону я поцупив капітан-лейтенанта Дюка, якого зробив заступником командира Червоної Команди, а також лейтенанта Перекотиполе. Я був би не проти прихопити Пола Хенлі на прогулянку, але його на той час вже кудись перевели, тож він був недосяжним. З рядових узяв Когута, Малюка Рича, Мустанга, Кобру, Хомяка, Іго-го, Близнюків Френка та Ларрі; хлопця, якого я назвав Ласуном іще такого собі мудрагеля, відомого як Арті, а також мого улюбленого санітара та експерта зі зброї в одній особі – Дока Тремблі (Doc Tramblay). Мені не довелося вмовляти їх, щоб вони взяли участь у моїх іграх. Боб Ґормлі (Bob Gormly) перетворив Шостий загін на бюрократичну установу. Стали набагато менше часу приділяти муштрі, водночас набагато більше – роботі з паперами, стрижці волосся і футболу у версії ВМФ. Наш командир супився, спостерігаючи, як хлопці п’ють та розважаються, вже призвичаєні до таких занять.
Кобра знову захотів носити кульчики. Малюк Рич, який усіх офіцерів мав за ослячі дупи, голосно жалівся на безкінечну роботу з паперами. На що йому відповіли, що якщо він тут такий нещасливий, то може іти собі геть. Він пішов – і причалив прямісінько в мої обійми. Інші, зачувши що я створюю нову команду, по черзі почали вигулькувати переді мною:
«Татку, татку, можна і мені погратися?»
Це був класичний випадок, коли кораблі тікають від потопаючого щура. Крім того, в мене була ідеальна робота для моїх улюблених мерзотників. Майже рік приготувань, складання пам’яток для штабу і боротьби з бюрократією, після чого я зміг зібрати свій відділ і промовити секретні слова: «Ми збираємося стати терористами». Для цих вояків-нонконформістів це було ідеальне призначення: крім підтримування своєї кваліфікації «морських котиків» у пірнанні у воду, в стрибках з парашутом і в зачистці об’єктів ми мали свободу. Не було ані формального циклу муштри, ані жодної організованої програми. Кожен був сам відповідальний за свою відмінну фізичну форму та навички.
Моя власна ситуація також була чудовою. Незважаючи на службові оцінки «H» та «I», в лютому 1985 року мені нарешті випав шанс стати командиром. Мої документи, які були дещо суперечливими, прискіпливо дослідив ад’ютант Ейса Лайонза – капітан Моріс Сайнор. Фактично, Сайнор витратив сотні годин протягом понад п’яти місяців, вивчаючи мою справу, зважуючи мої переваги та недоліки. І незважаючи на сильне антагоністичне лобі з боку командування Спецсил зі Східного та Західного узбережжя, так само як і значного контингенту капітанів та одно- і двозіркових адміралів, з якими я встиг пересваритися, Сайнор все-таки вирішив, що я заслужив на право отримати підвищення по службі. Ейс, відповідно до регламенту, переслав висновок Сайнора адміралу Рону Гейсу (Ron Hays), заступнику шефа морських операцій, який, після того як думка його штабу збіглася з думкою Сайнора, схвалив моє підвищення. Пізніше Ейс мені сказав:
– Діку, це мабуть єдиний раз за останні кілька років, коли система так чітко спрацювала на твою користь, – і його слова відповідали дійсності.
Тимчасово чи ні, але відтепер я мав чотири нашивки. І відповідний вплив: працював я на Ейса Лайонза, і через його посередництво – на командувача військово-морськими операціями (CNO). Для мене це означало, що я не виконував жодних наказів, окрім їхніх та не терпів більше ніякої дурні, хіба що з їхнього боку. Впевнений у собі – такий же безсмертний як і перед загибеллю Рішера – я відчував, що мій підрозділ мав імунітет проти зарази штабних бюрократів, маразматиків і буквоїдів, від якої страждала переважна частина ВМФ. Як на мене, не існувало ні одно-, ні дво-, ні три-, ні чотиризіркових адміралів, окрім командувача військово-морськими операціями, котрі могли б кинути нам виклик. Мої друзі мені дорікали, що мовляв, живу в світі фантазій, котрий мене повністю влаштовував.
Червона Команда підпорядковувалась Пентагонові, але нашою справжньою штаб-квартирою був бар на східній частині Д’юк Стріт, що мав назву «Стрілець МакГі», де наш взвод збирався майже щоночі щоб випити, побешкетувати та добряче подуріти. Та й не було мені чимось іншим зайнятися: в 1985 році ми з дружиною розлучилися. Це було правильне рішення. Ми з Кеті якось поступово віддалилися одне від одного. В нас більше нічого не залишилося спільного. Я був повністю сфокусований на своїй роботі, а це означало, що більшість часу я подорожував.
Коли я врешті-решт з’являвся вдома на Вірджинія Біч (Кеті вкотре відмовилася переїжджати до Вашингтона), я надавав перевагу товариству «морських котиків», а не своєї дружини, тому і вигадував різні приводи, аби приходити додому пізно, а виходити з дому рано. На Вірджинія Біч було шість барів, де я проводив чимало часу, там же полюбляли «зависнути» і «морські котики». Чесно кажучи, ті декілька разів, коли я випадково забігав у родинне гніздечко Марцінків, я був змушений обідати у болісно-незграбній тиші. Наше перебування поруч було настільки болюче і незручне, що Кеті, напевно, раділа моїй відсутності. Діти вже були дорослими та спроможними прийняти наш розрив.
Ми все як слід обговорили, і я переїхав. Вона залишила собі будинок на Вірджинія Біч і могла й надалі бачитися з усіма нашими давніми друзями. Я перебрався в квартиру в Старому Місті Александрії та розпочав холостяцьке існування. Помешкання було маленьке, зате дуже зручно розташоване недалеко від Пентагону, а також нашої неофіційної штаб-квартири в «Стрільці». Кобра та його дружина Кітті навіть орендували житло прямісінько навпроти «Стрільця», на іншому боці Д’юк Стріт. Це був двоспальний пентхаус, який вони ділили з Когутом. Майже кожного пізнього вечора Когут та Кобра спиналися по драбині вздовж зовнішньої стіни будинку, аби потрапити додому. Часто їхнє повернення додому перетворювалося на змагання, в той час як всі інші спостерігали за суперниками з парковки «Стрільця МакГі» і робили ставки на переможця. Якщо Кобра та Когут приходили додому пізніше часу, визначеного Кітті – що траплялося доволі часто – вона підвищувала рівень складності, замикаючи двері на терасу. Це змушувало їх, звисаючи з парапету, виважувати вікна. В таких випадках інколи вгору піднімались добровольці, щоб допомогти «морським котикам» у скрутну хвилину.
Якщо штаб-квартирою Червоної Команди був «Стрілець», то увесь світ був нашим ігровим майданчиком. Ми могли діяти, як справжнісінькі терористи: подорожувати інкогніто, контрабандою перевозити свою зброю на рейсових літаках, придивлятися до мішеней, перед тим як завдати удару, потім купувати матеріали для наших бомб в крамничках, де продавалися вироби з металу, або викрасти все необхідне з баз ВМФ, імпровізувати ліквідаційні атаки і майструвати бомби власноруч. Вже коли нарешті ми були готові, тоді робили серію телефонних дзвінків на об’єкт з погрозами та інсценували напад. (Гра в терористів – аж ніяк не новинка для бойових плавців. Іще їхній перший клас у Форт Пірс, у Флориді, в 1943 році – тоді їх називали S&R-ами, або Скаутами та Рейдерами – виконали залікове завдання з проникненням, під час виконання якого викрали адмірала, відповідального за штаб-квартиру сьомого округу ВМФ в Маямі. І це було в умовах повної бойової готовності під час війни!)
Час від часу, щоб дістатися до нашої цілі, ми використовували військовий транспорт. Але в більшості випадків ми поводилися, як революційні партизани під проводом Мао Цзедуна: «просуваючись крізь натовп, наче риба крізь воду». Як виявилося, однією з головних турбот Командувача Військово-морськими операціями адмірала Джеймса Воткінса було те, чи зможемо ми перевозити з собою достатньо екіпіровки, літаючи на пасажирських літаках. Але даремно він про це журився.
Я довів це пізніше, якось в другій половині одного осіннього дня. Я саме повернувся з Лос-Анджелесу, де нашвидкуруч зробив перевірку безпеки, а Ейс віддав мені наказ негайно з’явитися в каюту командувача військово-морськими операціями (CNO).
Я з’явився у своїх джинсах, робочій сорочці, куртці та кросівках, і мене одразу ж провели до каюти. Адмірал Воткінс сидів за письмовим столом. Навпроти нього сидів Ейс.
Я віддав честь.
– Сер?
Воткінс підняв на мене погляд.
– Мене непокоїть, що ваша група OP-06/Дельта літає пасажирськими літаками, капітане. Запровадження нових заходів безпеки в більшості аеропортів може унеможливити вашу здатність переміщувати Команду так спритно, особливо якщо ви будете, як мені сказав Ейс, перевозити зброю та спорядження.
– Я так не думаю, сер.
– Чому?
– Гаразд, Адмірале, – я сягнув рукою за джинси і, дотягнувшись до гачка, видобув звідти заряджений кирпатий 38-каліберний револьвер і поклав його на стіл командувача Військово-морськими операцями.
– Так вже сталося, що я саме прилетів рейсовим літаком з Л.А., – при цих словах я частково розстебнув свого ременя. В пряжці був схований трьохдюймовий кинджал.
– І я це перевіз, – зі своєї задньої кишені витягнув пару наручників, – ось це все.
З куртки я легенько висмикнув розбірну пружинну телескопічну палицю, долучивши її до купи речей на столі.
Адмірал Воткінс витріщив очі.
– Ви перевезли це все рейсовим літаком і ніхто вас не затримав?
– Так точно, сер.
Він розсміявся. Глянув на мене.
– Ви вільні, капітане. Не забудьте свої іграшки.
Він розвернувся до Ейса.
– Ейс, я дуже радий, що цей хлопець на нашому боці.
Я засвоїв ще у В’єтнамі, що найкраще атакувати в’єтконговців звідти, звідки атаки не сподіваються – з чорного ходу. Тепер я буду діставати військово-морський флот через чорний хід. Місія Червоної Команди, як ми з Ейсом її уявляли, була спрямована на перевірку вразливих місць базових споруд, засобів командування та контролю, центрів операцій та майна Військово-морського флоту. І вони справді збирались нам платити за те, що ми будемо людей місити з багнюкою – надто прекрасно, аби бути правдою.
Незважаючи на моє безтурботне базікання Ейс склав товсту книгу настанов, щоб перевірити, що Червона Команда виконала свою роботу за правилами. Військово-морський юрист пройшовся разом із підрозділом, щоб переконатися, що Червона Команда виконує свою роботу в межах закону. Кожен сценарій уважно відпрацьовувався, щоб продемонструвати слабкі сторони бази, після цього затверджувався, спочатку Ейсом, тоді замом начальника Військово-морських операцій Гейсом та його штабом і, нарешті, головнокомандувачем того району, де ми працюватимемо. Ейс занадто добре знав мою прихильність до імпровізації. «Якщо відхилитесь від того, що ми запланували – ти і твої хлопці – історія», – попередив він мене. Я йому довіряв і майже завжди дотримувався його інструкцій.
Кожен командир на базі був також заздалегідь проінструктований про час і цілі, на які ми будемо нападати, і міг би посилити заходи безпеки. За необхідності залучали арбітрів, щоб вирішувати питання постраждалих – у випадках, коли ми застосовували бомби, спрямовані проти персоналу. Щоб допомогти кожній базі визначити, в чому була проблема, кожне тренування записувалось на камеру. Використовуючи обладнання для зйомок при слабкому освітленні та колишніх «морських котиків» як операторів, ми підготували відеоуроки про те, як не слід поводитися з терористами. Відео також доводило, що Команда насправді зробила те, про що розказує. Жоден командир бази не міг поставити під сумнів, що ми були там.
– Ідея не в тому, щоб постріляти і бути схожими на купу навіжених, – гарчав Ейс. – Треба, щоб ВМФ навчилися влаштовувати неможливе життя для терористів. Вони, як ті кляті домушники. Якщо група терористів готує напад на дві бази, одна з яких видається підготовленою, вони нападуть на менш підготовлену. Ось що повинно зрозуміти командування баз.
Ранньої весни 1985 року Червона Команда проводила генеральну репетицію в Норфолку. Місцевість була знайома, отже проведення операції не потребувало значної підготовки. Справжнім завданням було включити наших операторів у «атаки» терористів. Мої хлопці мали не лише подолати всі перешкоди охорони, кожного треба було зняти на плівку. На щастя, тріо колишніх «морських котиків» Шостого загону погодилися стати операторами, а вони могли залізти й зазирнути куди завгодно так само, як і Червона Команда. Протягом кількох днів ми змогли розгромити Другий флот та штаб-квартиру Атлантичного флоту бомбами, мінами-пастками та димовими гранатами і зняти все це на камеру.
Після Норфолку я зібрав всю команду на зустріч в «Шутерсі». Я підняв келих з «Бомбеєм» і звернувся до хлопців: «Ну що, покидьки, нарешті ми все відпрацювали, час починати гастролі».
Головнокомандуючий військово-морськими операціями Воткінс був підводником-атомником. Найкращого місця для початку наших ігрищ, ніж Нью-Лондон, штат Коннектикут, батьківщина підводних човнів класу Трайдент і Бумер, годі було і шукати. Я з’їздив туди проінструктувати відповідних командирів, але ті були не у захваті від нашої неминучої появи. Незважаючи на млявий прийом, ми опрацювали кілька сценаріїв, які потім «жбурляли» вгору-вниз по всьому командному ланцюжку. Врешті-решт, на початку червня ми вирушили на гостину до підводників.
База, а точніше дві бази, знаходилися на берегах Темзи десь кілометрів за десять від Лонг Айленд Саунд. Вище розташувалися звичайні військово-морські будівлі – казарма офіцерів, магазин, кінотеатр, пошта та казарми разом з командно-контролюючими пунктами для обох баз. Набагато важливішим був артилерійський склад, де зберігалася тактична зброя, тобто торпеди, ядерні пристрої. Внизу, на річці, знаходились пірси, де були пришвартовані субмарини класу Бумер. (Трайденти через свої розміри не могли пройти під мостом I-95 і стояли на якорі в іншому місці.)
Ми розпочали операцію з невеликої розвідки в Гротоні, Коннектикут. Швидко встановили, що база відкрита. Наскільки широко? Там навіть не було воріт, лише під’їзна доріжка.
З півночі на південь обидві бази поєднувалися залізничними коліями. Щоб випадкові перехожі не потрапили на територію баз, вони були оточені сітчастою огорожею, яка давно вже проіржавіла та прогнила. Вздовж східного периметру верхньої бази її зовсім не залишилось – замість огорожі там був лише сланцевий пагорб заввишки близько 30 метрів, вкритий чагарником, лавром та чортополохом. Біля нього заходився артилерійський склад, оточений одинарною огорожею близько 2,5 метрів висотою.
Три дні ми спостерігали та збирали інформацію. Хом’як пішов до крамниці виробів з металу, накупив там три пакети всілякого краму, який він потім перетворив на запалювальні бомби та міни-пастки.
Я винайняв маленького літака, і Мустанг політав з нами під І-95 мостом, змочивши колеса в Темзі. Ми продзижчали над пірсами, але нікого там не помітили. Ми взяли човен і, почепивши радянський прапор, пропихтіли повз базу. Ми відкрито знімали на відео субмарини в їхніх доках, особливо звертаючи увагу на засекречені деталі конструктивних елементів. Сухі доки були зовсім незахищені та виставлені напоказ – і ми вирішили протаранити одну субмарину, нам ніщо не заважало.
Не залишили ми поза увагою і місцеві бари. Гартман, який раніше служив неподалік, надав нам перелік найкращих.
Терористи, особливо європейська публіка середнього класу, що входила до складу таких груп як Червоні Бригади, Баадер Майнхоф чи Пряма Дія, завжди шпигують у барах. Саме там вони підслуховують плітки з бази, викрадають гаманці та документи. Хитрий терорист може піти в бар, де розслабляється військовий люд і вийде звідти з документами для себе і свого автомобіля, шифрами, які часто зберігаються в гаманцях і навіть, повірте мені, операційним розкладом, бездумно засунутим у портфель. Ми знайшли бари, куди частенько зазирали військові моряки, а також місця, де відпочивали хлопці з Дженерал Дайнемікс Шипйардс (там будували Трайденти). Нелегке завдання, але ми не нарікаємо.
Тоді Ласун, якому найкраще вдавався арабський акцент, зателефонував на найголовніший номер Нью-Лондона.
– База підводних човнів. Чим можу допомогти?
– Слухай сюди! Це Рух за Виблювання Палестини. Звільніть всіх наших полонених або ваші Сіоністські невірні постраждають. – І поклав слухавку якраз коли оператор розгублено белькотів: «Щоооо?»
Того вечора база була у повній бойовій готовності. Морська охорона патрулювала огорожу біля головного входу. Служба безпеки укомплектувала пікети біля бічних воріт, де проходила дорога до шпиталю. Датчики руху, розташовані навколо артилерійської споруди, було увімкнено. Але ці датчики захищали лише дві сторони будівлі. Врешті-решт, хто наважиться нападати з тилу?
Хто такі рейдери Рикі? В той час як ми з Хом’яком спостерігали з висоти, Френк, Ларрі, Кобра і Когут швиденько спустилися по схилу, рухаючись безшумно через настіж відчинений чорний хід.
Я штовхнув ліктем Хом’яка:
– Ми ніби знову на острові Іло-Іло. Всі охороняють парадний вхід, а ми зайдемо через задні двері.
Після того, як четверо «котиків» спокійнісінько проникли на територію, ми впустили знімальну групу, котра розмістилася так, щоб нічого на пропустити.
Мотор! Ларрі і Френк підкопалися під огорожу і підкралися до артилерійського складу з однієї сторони, в той час як Когут і Кобра підійшли з іншої. Озброєний вартовий перегородив їм шлях. Ще до того, як він встиг відреагувати, Кобра «вистрелив» у нього із пістолета з глушником, і той опустився на землю. Арбітр скомандував, що він мертвий. А далі почались веселощі. Когут запустив у повітря пару балонів з пропаном. Тоді вони разом із Коброю відімкнули бічні двері і прикріпили вибухівку з годинниковим механізмом поруч з дільницею підготовки ядерної зброї. Решту імпровізованих вибухових пристроїв було заховано між торпедами.
Щоб зробити поразку ще більш прикрою, Ларрі і Френк почепили на стіну артилерійського складу простирадло, на якому було написано: «Бум! З любов’ю і поцілунками від Руху за Виблювання Палестини». Тоді всі піднялися знову нагору, сіли в машини, припарковані на узбіччі, і поїхали геть.
Впоравшись з придатною для нічного часу роботою, ми вирушили на серйозну терористичну операцію «Бар». В одному з барів, облюбованих заздалегідь, ми познайомилися з двома красунями, які працювали в Дженерал Дайнемікс. Поки Когут і Френк вихилялися з ними на танцмайданчику, я вкрав їхні посвідчення особи.
«Ви попали, дамочки!»
З верхньою базою ми впорались без проблем. На другий день ми додали до свого рахунку напади на шпиталь, центр комунікацій, штаб – все без жодного спротиву. Причина такої поведінки була очевидна з самого початку – підводники люблять порядок. Вони все роблять за списком. Коли що-небудь перевірено, вони викреслюють це зі свого списку і більше до нього не повертаються. Терористи не працюють за списком, вони б’ють туди, де є можливість вразити ціль. Отож, ми чекали поки охорона перевірить певну дільницю, тоді нападали, впевнені, що на нас ніхто не чекає.
Так само ми працювали і на стоянці підводних човнів. Наступного дня я відрядив Ласуна, Малюка Рича, Мустанга та Арті вгору по річці за метрів чотириста до стоянки яхт. Там вони переодягнулись у гідрокостюми, поклали свій одяг у водонепроникні пакети і припливли до підводних човнів. Знову переодяглися, почепили свої пакети на пірсі і пішли працювати. Спочатку вони знайшли вартових, які легковажно пили каву у себе в кімнаті, і знешкодили їх. Тоді вони заховали вибухівку за підводним апаратом однієї атомної субмарини. Хлопці зайшли на борт іще однієї субмарини і поклали вибухівку у відсік командування, у відсік атомного реактора і у торпедний відсік. Коли їх спитали, хто вони такі, їм вдалося викрутитись, відповівши, що вони обслуговуючий персонал з Дженерал Дайнемікс. Ніхто не перевірив їхні посвідчення, хоча вони і мали з собою ті, що я викрав минулого вечора. На мить вони дістали їх, щоб продемонструвати, завбачливо прикривши пальцем фотографії – і ніхто нічого не запідозрив.
Виконавши свою роботу «котики» знову влізли у гідрокостюми і припливли до стоянки яхт, де ми їх і підібрали.
Після цього ми пішли на зустріч. Командир бази – капітан був зовсім не у захваті, коли побачив наші записи. Його начальник, командир ескадри, назвемо його адмірал Самовпевнений Індик, був теж незадоволений.
– Капітане, – він сказав – це було нечесно, це не зараховується. Ваші люди грали не за правилами.
– Якими правилами, сер?
– Ну, ви спустилися з пагорба, щоб напасти на наш артилерійський склад. Ви не сказали мені, що збиралися це зробити, ви лише сказали, що нападете на нього. Ви припливли річкою, щоб напасти на доки. Якби ми знали, що ви прийдете з того боку, ми б вас чекали. Ми не можемо тримати охорону всюди.
– Я впевнений, що організація Абу Нідаля або популярний нині Фронт Визволення Палестини візьме до уваги ваші побажання, коли захочуть завітати до вас.
– Не будьте таким самовпевненим, капітане!
– Навіть і не думав.
Командувач бази зиркнув на мене.
– Ваші так звані терористи телефонували і повідомили, що будуть нападати на чайну. Ми чекали на них, але вони так і не прийшли.
– Так замість цього ми атакували центр комунікацій.
– Це неправильно.
– Шановні джентльмени, дозвольте пояснити. Терористи не працюють за правилами. У вас чудова акуратна база, яка, очевидно, перебуває під вправним керівництвом. Але, що стосується безпеки, то ви надзвичайно уразливі. Ви не проявляєте ініціативи. Ці відео, які навряд чи з задоволенням подивиться командувач Військово-морськими операціями, (бо він, як відомо, підводник-атомник), демонструють, як я підірвав дві ваші субмарини. Я міг би підірвати їх усі, якби захотів.
Адмірал Самовпевнений Індик розлютився.
– Це зовсім інше. Капітане, вашим людям не дозволялося підійматися на борт підводних човнів. Вони не мають дозволу.
– В такому разі чому їх не зупинили?
– Це несправедливо.
– Пане адмірале, справедливість тут ні до чого. Ми погодились на чесну гру з підводниками. Найкращий захист проти ворожих підводних човнів – це тримати їх в порту. Отже, все, що треба зробити поганим хлопцям, – це зігнути вал або закрутити підводний апарат або переробити гвинт – і ваш багатомільйонний флот щільно «закорковано» у порту.
Я кинув викрадені мною посвідчення на стіл перед адміралом.
– Можливо, Ви захочете це повернути.
– О, Господи, – вимовив він. – Це ж…
– Пане адмірале, – перебив я його, – радіочастоти морських піхотинців, які контролюють головний вхід, не збігаються з радіочастотами поліцейських, яких Ви наймаєте, щоб охороняти периметр бази. Поліцейські можуть говорити з Вашою службою безпеки, але не можуть говорити зі службою охорони і розвідки на пірсі. Ніхто не носить заряджену зброю. Ніхто не цікавиться незнайомцями. Ваша огорожа по периметру менше двох метрів у висоту. І будь-хто може запливти річкою прямісінько до субмарин. Охорона просто безпорадна.
Самовпевнений Індик аж підстрибнув від роздратування.
– Дотримуйтесь субординації, капітане.
Він починав мене бісити, але я притримав язика.
– Адмірале, я про неї не забував. Представник командуючого військовими операціями з планування і політики дуже стурбований через недостатній рівень Вашої безпеки. Думаю, він має на це підстави, тому що рівень безпеки тут нікуди не годиться. Саме це я збираюся написати у своєму рапорті.
Коли я виходив, бравий адмірал вже писав Ейсу скаргу на мене. Це була перша з багатьох скарг на мене, які Ейсу ще доведеться отримати.
Ми гарно попрацювали весь тиждень.. Ми проілюстрували деякі недоліки в охороні бази і підказали службі безпеки, над чим подумати. Нам навіть вдалося роздратувати адмірала – я сприйняв це як комплімент собі. Я був би не проти познущатися над ним всі вихідні, але місцева регата змусила нас скасувати наші плани. Ейс був непохитний у дотриманні певних вимог: ми могли випробовувати на міцність морських піхотинців, але не можна втягувати в наші ігри цивільних. І все ж вихідні були занадто чудові, щоб просто поїхати додому. Замість того, щоб повернутися до Вашингтона, ми поїхали на північ до Массачусетса пікнікувати на березі моря.
Один із членів нашої знімальної групи колись був членом Шостого загону. Це був високий лейтенант у відставці на ймення Сенатор. Його кар’єра морського піхотинця раптово закінчилася через нещасний випадок на тренуванні «шістки», внаслідок якого він залишився без ока. Зараз він працював у компанії, що надавала консультації з питань охорони і зараз координувала зйомки операцій Червоної Команди.
Батьки Сенатора мали великий будинок на березі в південному Массачусетсі, в сорока хвилинах від Бостона, і саме туди ми і поїхали. Ми набрали пива і провели вікенд, поїдаючи кукурудзу, насолоджуючись лобстерами, молюсками, готуючи все це на пляжі впродовж двох діб нон-стоп вечірки.
Так, вихідні були просто феєричними. Коли святкування стало гучнішим і бурхливішим, почали з’являтися сусіди.
Жінки зваблювали накачаних «морських котиків». «Морські котики» спокушали струнких жінок. Когут закохався. Ми змагалися в боротьбі і закидали все, що потрапляло нам під руки, особливо молодих і симпатичних, в прибій. Ми грали в наш, придуманий «морськими котиками», волейбол, доволі агресивний вид спорту. Ми будували акуратні ряди банок з-під пива на честь Ева Барета, щоб продемонструвати таланти ландшафтних дизайнерів.
Ми готували фірмові страви «морських котиків». Ми викопали яму метр-на-метр, вимощену водоростями для ватри, де готували лобстерів, молюсків, кукурудзу і картоплю. Пізніше, випивши чимало пива, ми пускались босоніж по розжареному вугіллю.
Один з нас надавав перевагу своєму власному раціону. Батьки Сенатора в зачаровано-зляканому захопленні дивилися, як Близнюк Ларрі насправді laissez’d les bons temps roulez. Він занурився у свій, притаманний тільки Близнюку Ларрі меланхолійний стан і самотньо побрів берегом. Через деякий час він повернувся з мертвою чайкою у руках. Він постояв мовчки, понуро дивлячись на наше вогнище, а тоді відкусив голову птаха.
– Що той хлопець робить? – спитав тато Сенатора, дивлячись, як Ларрі жує.
– Та це він робить тартар із чайки, – пояснив Дюк терпляче.
Решта команди ледь стримувалась від того, щоб почати пошуки нових мертвих істот для Ларрі. Ніч була довгою.
У неділю вранці, коли всі прийшли до тями, ми найняли човен, завантажений шістьма ящиками пива, щоб поплавати вздовж узбережжя. Після третього ящика Кобра вирішив, що буде кататися в плоскодонці, яку ловець лобстерів тягав на буксирі за човном. Він перебрався туди по буксирувальному канату і влаштувався там з парою упаковок пива.
Решта з задоволенням лежали на сонці, розглядаючи величезні будинки, що здіймалися над береговою лінією. Тоді Перекотиполю спала чудова думка: «У воду за одужанням! прокричав він. – «Морські котики», у воду!»
Наказ є наказ. Не чекаючи, я кинувся через борт у води Атлантики, пірнаючи і відпливаючи від човна під водою. Ух, клята вода була така холодна, що мої яйця миттєво зникли десь в паху. Я піднявся на поверхню, ударяючи по воді, коли побачив руку Кобри, простягнуту до мене, ніби палиця. Він ухопив мене за горло і без зусиль витягнув на плоскодонку.
– Дякую, – прохрипів я.
– Не варто, кеп. – Кобра показав, як Близнюк Ларрі пірнув у воду. – Краще гребіть, кеп. Ларрі зараз протверезіє.
Я поплив назад до човна, зануривши руки у воду. Поки я нарешті піднявся на борт, я загубив свої тенісні туфлі і шкарпетку. Виснажений, я навпомацки заліз у човен по чиїхось колінах і руках.
– Ну як воно, кеп? – запитав Пустер.
– Незрівнянно. Чому б і тобі не спробувати?
Я лежав горілиць на баці човна, мокрий, закляклий і солоний. Мій гаманець розмок, мої черевики можна було викинути. Відбитки пальців Кобри було чітко видно на моїй шиї, після того як він витяг мене однією рукою з води. Мій кадик пульсував від болю. Але світило яскраве сонце, і небо було блакитним, і хтось стояв наді мною, заливаючи пиво мені у горлянку.
І мені спало на думку, що Господь привів мене на цю землю, щоб я був тут і робив це разом з цими чоловіками, моєю командою. Це було абсолютно, беззаперечно, цілковито, трясця його матері, безсумнівно чудово.

ГЛАВА ДВАДЦЯТЬ ДРУГА

Цивільне життя. День Праці символізує закінчення літніх канікул, хоча літо ще не скінчилося, але є таке невимовне передчуття змін – всеохоплююче відчуття, ніби ось-ось щось має відбутися. Так це і сталося на вихідні під час святкування Дня Праці для Червоної команди у 1985 році. Ми чудово провели весну і літо, тримаючи в тонусі командування і старших офіцерів по всій країні.
Найбільше мене тішило те, що я мав таке саме почуття спорідненості з моїми хлопцями із Червоної Команди, яке відчував до моєї першої команди у В’єтнамі, Bravo Squad, другого взводу. Хіба що замість Нашивки Уотсона, Орла Ґелеґера, Рона Роджера, Джима Финлі і Джо Кемпа – найбожевільнішої купки стрільців-розбишак, яку я знав у своєму житті – зараз у мене було чотирнадцять хлопців, котрі могли стріляти і захоплювати не гірше, а ще вони могли літати на своїх власних літаках і гвинтокрилах, стрибати з надвисот, несподівано з’являтися з повним набором бойових іграшок, про які ми навіть не могли і мріяти у В’єтнамі, а також посилати всіх адміралів подалі нечуваними досі в історії ВМФ способами.
Але зміни безперечно відчувалися в атмосфері. Ейса Лайонза щойно повідомили про підвищення. Йому мали вручити четверту зірку і направити на Гаваї, де він мав обійняти посаду головнокомандувача Тихоокеанського флоту (CINCPACFLT).
Наслідки цього просування по службі були величезними. Швидкий аналіз кадрових призначень командирів військово-морських операцій або заступників показав, що багато з них служили у Сьомому Флоті, очолюваному Тихоокеанським командуванням, або були призначені головнокомандувачем Тихоокеанського флоту. Підвищення Ейса означало можливість для нього бути обраним командиром Військово-морських операцій.
Озираючись назад, однак, можна сказати, що підвищення Ейса було, насправді, ефективним, і навіть підступним способом виставити його з міста і з підрозділу. У Військово-морському флоті, що так і кишів бюрократичними типами, багато хто з командного складу сприймав Ейса як прямолінійного, впертого і провокативного порушника спокою.
Ейс міг майстерно представляти флот у 1984 під час перемовин з Совєтами в Москві щодо морських інцидентів, але вдома його вважали твердолобим. Це така риса характеру, яку інші чотиризіркові адмірали не перетравлювали.
Ейс мав менталітет воїна – і саме це їх усіх дратувало найбільше. Він був сміливим і непокірним. Він поводився як керівник, що поважає підлеглих, він наполягав на реформуванні системи і не боявся називати речі своїми іменами. Це поєднання особистих якостей робило його занадто небезпечним для багатьох інших. Тож Ейса підвищили з посади начальника відділу планування і політики, де він командував невеликою кількістю людей, але те, що він говорив та робив двадцять чотири години на добу мало істотний вплив на весь ВМФ США. Натомість його відрядили у Гонолулу, де під його командуванням було понад 250 000 співробітників та відповідав за річний бюджет у розмірі понад $ 5,5 млрд, зате був вдало усунений від політичного життя.
Ще більше це призначення торкалося мене і моєї маленької Червоної Команди. Відтепер Ейс, перебуваючи за десять тисяч кілометрів, вже не зможе прикрити зад Таткові Діккі.
Звичайно, жахливі наслідки Ейсового призначення далися взнаки не одразу. Я ні про що не здогадався. Насправді, якби мої передчуття про можливу засідку були так само загостреними в 1985 році, як вони були в 1967-му, волосся б у мене вже стояло дибки, і я ходив би коридорами Пентагону з зарядженою та поставленою на запобіжник M-16. Але цього не сталося. Мені було дуже весело. Ми з хлопцями збиралися відсвяткувати День Праці 1985 року з Рональдом Рейганом. Ну, власне, не з самим президентом, а з його літаком. Перший борт Повітряних Сил приземлявся на Військово-морській авіаційній базі Поінт Мугу, близько 125 км на південь від ранчо президента в Санта-Барбарі, щоразу, коли Рейгани там відпочивали. Незважаючи на всі додаткові засоби безпеки навколо цього літака, нам здавалося, що це була прекрасна можливість погратися в наші незвичайні фірмові ігри.
Командиром бази в Мугу був льотчик ВМС на ім’я Ґорді Накагава. Ґорді двічі у своєму житті потрапляв у полон: вперше як інтернований солдат у роки Другої світової війни, а вдруге – як пілот ВМФ, захоплений в’єтконгівцями. Мені подобався Ґорді, я був у захваті від нього. На відміну від більшості командирів бази, він ставився до заходів безпеки серйозно. Він навіть створив у Поінт Мугу особливу команду спецпризначенців, незвичайну тим, що до її складу входили як чоловіки, так і жінки, котрих він любовно називав своїми Рембо і Рембетами спеціального призначення.
Ґорді Накагава був мисливцем і гравцем світового класу, тож йому подобалась перспектива для своїх людей потанцювати рок-н-рол з Червоною Командою поки Борт №1 перебуватиме на землі. Служба безпеки мала іншу точку зору. «Ми не граємо в жодні ігри», – сказали вони. – І крапка».
Я знизав плечима. Як хочете. Те, що вони не будуть грати з нами, ще не означає, що ми не будемо грати з ними.
Ми взяли увесь Каліфорнійський підрозділ, за винятком Хартмана, котрого ми залишили утримувати офіс, за що він ніколи мені не вибачив. На його щастя, ресторанчик Shooter’s на узбережжі був відкритий на День Праці.
Ґорді і я узгодили цей конкретний вихідний день, тому що, навіть з Першим бортом на злітно-посадковій смузі база буде нагадувати спляче село. Поняття «функціонування» не існує в лексиконі ВМФ під час вихідних – особливо довгих святкових вихідних. Оголошення тривоги ніколи не було популярним у ВМФ, особливо в неділю, коли всі довго сплять. Це історичний факт: пам’ятаєте Перл-Харбор?
Підрозділ прибув комерційними рейсами з Лос-Анджелесу та Санта-Барбари за десять діб до початку святкувань. Хлопці орендували кілька автомобілів, від кадилаків до пікапів. Ми поїхали до Мугу і оселилися в тому самому мотелі, що і служба безпеки, котра опікувалася бортом №1, та служба безпеки ВПС. Це надавало можливість нам стежити за суперниками. Між іншим, важке устаткування та знімальні групи приїхали на борту літака ВМФ, що прибув на станцію Повітряно-морських сил в Аламеда.
Розмістившись, Червона Команда почала оглядати базу. Я працював у режимі спостерігача, граючи роль Абу Нідала та надаючи можливості підрозділу функціонувати у зручному режимі. Хлопці знали, що нашою метою було перевірити кожен елемент системи безпеки на базі. Рішення про те, як вони збиралися те робити, приймали вони самі. Я міг би запропонувати кілька специфічних речей або спроектувати особливо диявольську операцію, організовану незвичайним способом. Але здебільшого вони діяли самі по собі.
Моя місія полягала у спостереженні, так щоб я міг внести пропозиції після закінчення їхньої роботи. Тож я проводив час із Ґорді, придивляючись, що збиралися робити його люди, або ходив на патрулювання разом із Бобом Лейзером, начальником служби безпеки Мугу, звертаючи його увагу на різні деталі, до яких йому непогано було би придивитися. Однак, досить багато часу я тинявся від однієї моєї групи до другої, спостерігаючи за їхніми приготуваннями, тримаючи їх на довгому повідку, поки вони вигадували нові способи своїх збочених розваг.
Когут (я завжди вважав, що ми мали б називати його – Когут з пропелером) десь «позичив» десятишвидкісного велосипеда і курсував дорогами навколо Поінт Мугу. Блукання привели його до запасних воріт, що рідко використовувались і знаходились за злітною смугою. Він був у захваті, коли побачив, що широкі ворота були замкнені на звичайний навісний замок з ланцюгом. Він придбав болторіз, відрізав ланцюг, зрізав замок і замінив їх на свої.
Тим часом, Дюк орендував човен у місцевому яхтклубі. Він і Ларрі проводили свої спостереження з моря, полюючи на жінок, що засмагали топлес. Вони також досліджували берегову лінію Поінт Мугу на предмет імовірних позицій наземних датчиків. Крім того вони вели спостереження з біноклем за командою спецпризначенців на базі – патрулями поліцейських-контрактників. Служба безпеки ВМС займається прибиранням, морська охорона на варті, дії кожного підрозділу можна було передбачити, бо відбувалися вони строго за розкладом. Мої ж терористи робили численні нотатки, як справжні погані хлопці.
Для підтримання згуртованості підрозділу Червона Команда змушена була здійснювати масові рейди по місцевих барах та ресторанах. І знову, ми отримали цінну інформацію. Хто де пив? Які чутки ходили? Які бейджики були на людях? Часто-густо поки наші люди, щоб злитися з натовпом, заливали себе холодним пивом, Бомбейським джином та іншими різноманітними якісними напоями, двоє-троє наших хлопців залишалися на парковці та здирали наклейки з вікон та бамперів для того, щоб пізніше Команда могла використовувати їх на своїх автомобілях, узятих напрокат.
У п’ятницю, в другій половині дня, ми були напоготові. Підрозділ оглядав базу в пошуках слабких місць. Їх було знайдено чимало. Це нагадувало дитячу гру: заслати когось через паркан, навіть серед білого дня і в безпосередній близькості від центральних воріт. Як?
Мустанг проїхав крізь ворота, сигналячи, лаючи охоронців і жбурляючи коробки з молоком в їхню сторону. Супер: уся увага прикута до Мустанга.
Тим часом, за кілька метрів від воріт, Іго-го і док Трамбле вже перестрибували через більш ніж двометровий паркан-сітку та чимчикували геть. Ви там на КПП – безнадійні ідіоти.
Процес пішов. Потім ми залізли у розподільчі коробки для того, щоб забезпечити прослуховування телефонів. Ми моніторили поліцейські радіочастоти за допомогою сканерів BEARCAT. Ми зробили свої власні тактичні карти, з поміченими скороченими шляхами, запасними виходами та шляхами евакуації. Цілі були зважені, обрані, пріоритети розставлені.
Борт №1 уже був на землі, припаркований у віддаленому кутку аеродрому, в оточенні цілої купи охоронців і ВПС – співробітників служби безпеки в блакитних беретах. Для нас не мало значення скільки людей охороняли літак – двадцять чи двісті. Ми би з ними розібралися і то був би наш виступ у суперфіналі.
Отож, ми взялися до роботи. Як для бази, яка була нібито в стані підвищеної готовності, місце нагадувало сонне царство. Вартові дивилися телевізор у своїх будках. Злітна смуга з бомбардувальниками F-18 була безлюдною. Охоронці мінялися за розкладом.
Ніхто не був ні в чому зацікавлений. Навіть телефонний оператор, котра отримала погрозу, оголошену Ласуном від імені Руху за Виблювання Палестини, нікуди не мчала на всіх парах.
«Це Рух за Виблювання Палестини. Якщо ізраїльтяни не відпустять сто сімдесят трьох наших політв’язнів протягом двох годин, ваш об’єкт буде купатися в американській крові. На вашій проклятій території любителів сіонізму бабахне супервійна».
– Абоненте, чи не могли б ви вимовити назву своєї організації по буквах?
– Ве як у Виблюванні, И як у Виблюванні, Бе як у Виблюванні, еЛ як у Виблюванні, Ю як у Виблюванні...
Ласун гудів своїм найкращим акцентом а ля «Ясір Арафат».
Авжеж, Поінт Мугу нагадував невеличке сонне містечко у південній Каліфорнії в години перед початком вихідного Дня праці. І саме через те мій особистий представник Руху за Виблювання Палестини партизан-лейтенант Перекотиполе, у викраденій командирській уніформі замість чорної роби і куфії, зареєструвався в офіцерському готелі на базі о 19:00 в п’ятницю ввечері. Він під’їхав до КПП і пояснив охоронцям, що має з’явитися на роботу у вівторок, але прибув раніше, щоб провести вихідні у готелі і не cплачувати за проживання. У Перекотополя було посвідчення, яке ми викрали два дні тому у барі, але воно навіть не знадобилося: придурки зі служби безпеки ВМФ пропустили його без жодної перевірки.
Він пішов прямісінько до офіцерського готелю, увірвався в порожній номер і розпакував зброю, окуляри нічного бачення, радіоустаткування і вибухові пристрої, які він притягнув на базу для нас. Тоді він скористався своєю кишеньковою рацією, щоб повідомити нас, що шлях вільний. Чудово! Я переправив Іго-го, Мустанга та Малюка Рича, одягнених у модне чорне вбрання, через паркан. Ніхто їх не бачив, ніхто не зупинив. Вони дісталися до номера Перекотиполя, переодягнулися в робочий одяг, взяли своє вибухове обладнання і вийшли, щоб викрасти невелику вантажівку, яку ми «вистежили», сидячи біля автомобільного парку ще вчора.
Трійко молодців припхали вантажівку на склад боєприпасів, залізли всередину, підважили домкратом та заклали у машину палети з яскраво блакитними бомбами, вагою понад 200 кг, які там знайшлися. Потім вони причепили до бомб дистанційно керовані детонуючі пристрої та мінні пастки, а також покрили чималий вантаж камуфляжним брезентом і повезли весь цей скарб назад на стоянку до офіцерського готелю, де Перекотиполе міг за ним приглядати.
Потім вони зробили настільки невинний вигляд, на який тільки були здатні, і пройшли через браму КПП, помахавши ручками придурковатому вартовому.
Тим часом Френк і Кобра влізли в гідрокостюми для виконання своєї власної версії проникнення на ворожу територію в цей тихий вечір. Когут відвіз їх до місця на автостраді на Тихоокеанському узбережжі, неподалік від заповідника, що простягнувся вздовж північного кордону бази. В супроводі колишнього «морського котика», нашого оператора на ймення Нейл, вони пропливли близько півтора кілометра вниз по маленькій річці, поки не досягли болотистої ділянки. Хлопці намагалися проникнути на базу прямо через заповідник, але це виявилося дуже непросто, тому що вони постійно грузли в трясовині. Таким чином, вони повинні були повністю змінити курс і вибрати наземний маршрут. Для цього їм довелося важко і невпинно проповзти на пузі по периметру весь заповідник, рухаючись на південний схід.
Приблизно 700 метрів неспішного плазування через каналізаційну систему, яку охорона забула заблокувати і не поставила решітку, – аж раптом наші терористи натрапили на патруль Рембо і Рембет. Четвірка вбраних у чорні мундири патрульних саме обходила кордони бази. «Котики» беззвучно зачаїлися у траві заввишки десь 30 сантиметрів, коли поліцейські чоботи мало не торкнулись їхніх голів.
Один із патрульних присів на краю каналізаційного люка і запалив сигарету. Інший приєднався до нього. Між тим, Френк, Кобра, і Нейл щосили намагались ігнорувати мурах, які лазили по їхніх обличчях та залазили під гідрокостюми. Здавалося, минула ціла вічність, поки Рембо і Рембети нарешті відновили своє патрулювання, але не встигли вони навіть відійти, як один із поліцейських, не усвідомлюючи того, залишив відбиток свого чобота на майже розчавленій руці Френка.
Тільки-но «морські котики» залишилися самі, одразу ж відновили свою місію. Повільно Кобра, Френк та Нейл прокралися до канави поруч з руліжною доріжкою.
Кобра і Френк пролізли в ангар, переодягнулися в комбінезони, які там знайшлися, та вийшли на злітно-посадкову смугу. Наштовхали вибухівки в повітрозабірники п’яти винищувачів F-18. Нейл зафільмував те все, використовуючи лінзу для зйомок при поганому освітленні. Завдання виконане, вони пройшли прямо до задньої брами, відімкнули її, вислизнули, і замкнули знову. Когут чекав на них – зрештою, він справився і заслужив кухлик пива.
Ласун та Хом’як не були такими спритними і тому на пиво не заслужили. Власне кажучи, в цей перший день вони були моїми жертовними баранами. Мені потрібна була диверсія, щоб забезпечити можливість для Френка і Кобри дістатися злітної смуги. Таким чином, я послав своїх баранчиків у протилежний бік бази, де вони наробили достатньо галасу, аби викликати реакцію охоронців.
Це було важливо: я хотів бачити, хто відреагує на тривогу. Чи будуть це сторожі зі служби безпеки, чи Рембо і Рембети? І якщо поліцейські впіймають поганих хлопців, то що з ними зроблять?
Ми стежили за перебігом подій з допомогою сканерів поліцейських частот. Перекотиполе, сидячи на даху офіцерської будівлі з парою біноклів нічного бачення, надавав нам поточну інформацію про те, хто рухався, і в якому напрямку. Це було схоже на розповідь мандрівника.
Поліція Міністерства Оборони накрила Хом’яка та Ласуна, коли вони саме «закладали» вибухівку. Вони дали себе спіймати, навмисно пройшовши крізь нашпиговану датчиками територію. Копи оточили моїх хлопчаків, та пов’язали їх – обшукали, одягли наручники та кинули у кузов автомобіля і доставили у відділок, який знаходився за межами периметру бази Поінт Мугу.
Проте, їх обшукали не дуже ретельно. В кишені у Хом’яка був ключ від наручників а у матні – пістолет. Цілком зрозуміло, що жінка-поліціянтка, якій довелося робити обшук Хом’яка, була дуже-дуже стриманою, щоб бодай не доторкнутись до його пахової зони, особливо, слухаючи його під’юджування:
– Кицюню, чи є в тебе мастило? – A ну давай, сміливіше, помацай мене там, де гаряче і твердо.
Це була Перша Велика Помилка. Хом’як був озброєний і дуже небезпечний. Він успішно скористався як ключем так і пістолетом, тільки-но опинившись у відділку. По-перше, він звільнив Ласуна. А потім вони обидва взяли в заручники всіх поліцейських на їх робочих місцях. Поліціянти тепер мали викликати спецназ собі на поміч.
Тим часом, Дюк і Кобра «підірвали» основний радіовузол Мугу. Всі комунікації між штабом Рембо і Рембет і рештою сил реагування під час надзвичайних ситуацій припинили свою роботу, оскільки атака Червоної Команди призвела до істотних пошкоджень, які спричинили знищення командних та контрольних функцій. «Вибух» також викликав пожежну команду, котра вже була залякана кількома хибними тривогами з боку Червоної Команди, про які завбачливо подбав Когут. То тільки так, для прелюдії.
На світанку, став очевидним інший глюк безпеки. Ми, терористи, були свіжими – ми всі мали деякий перепочинок. Сили безпеки, з іншого боку, почали втомлюватися: для них не було ніякого плану, щоб відпочивати позмінно. Ґорді створив собі команду, але у нього не було резерву. Всі були задіяні відразу, і все іще на варті.
Це було Великою Помилкою номер Два. Втомлений поліцейський – неуважний поліцейський. Одразу після світанку Іго-го, Рич і Мустанг захопили кількох людей за сніданком – в тому числі жінок і дітей – в кафе Мугу, яке знаходиться поза базою, поруч з дорогою біля головних воріт. Їм зав’язали очі та віддали на милість Близнюків Френка та Ларрі, які перетворили їх на живу валюту. Тепер поліцейські опинилися між молотом та наковальнею: звичайна практика була така – не торгувати поліцейськими-заручниками, але якщо в гру потрапляли жінки і діти, справа набувала зовсім іншого вигляду. Угода була досягнена після виснажливих перемовин, і тільки після 9:00 Ласун та Хом’як були звільнені з поліцейського відділку.
Ми знали, що поліцейські планували розмістити блокпост десь за кілометр від станції, бо підслухали їхні розмови і телефонні дзвінки. Тож ми повелися неочікувано. Близнюки обміняли своїх заручників на наших чоловіків. Тоді Френк рвонув у напрямку, якого ніхто не очікував: прямо через головну браму – на базу.
Ми чули крики роздратування на коротких хвилях поліцейських радіостанцій, а після початкової розгубленості до нас долинули схвальні вигуки. Вони в той момент були впевнені, що Червона Команда програла, тому що автомобіль прямував до злітної смуги, з якої, як вони знали, не було ніякого порятунку.
За Френковим автомобілем, взятим напрокат, погнали три веселі джипи Рембо і Рембет, через усю базу. Він відхилявся на бокові вулиці, їхав проти течії по вулицях з одностороннім рухом і гнав назад, неначе граючи в перегони. В якийсь момент він різко повернув кермо і виїхав на злітну смугу, після чого знову продовжив кавалькаду по основній дорозі. У момент його повороту до брами в хмарах пилюки, він, напевне гнав зі швидкістю 200 кілометрів на годину.
– Гей, – сказав Хом’як, – як ми, чорт забирай, від них відірвемося?
– Не турбуйся, – відповів Френк. – Вуаля.
Хом’як заглянув через лобове скло. Хто то стоїть біля задніх воріт? Mістер Когут, зі своїм десятишвидкісним велосипедом, а також з ланцюгом із холодної сталі, замком Medeco і ключем.
Когут зробив реверанс. Френк проїхав. Когут замкнув ворота. Всі поїхали геть. Пізніше ми із задоволенням переглядали чудовий відеосюжет про те, як Рембо і Рембети намагаються зламати замок і порвати ланцюг.
А це було, звичайно ж, неможливо. Спецназ не мав кусачок, а до того ж не хотів брати на таран ворота і нищити свої джипи, не кажучи вже про пошкодження державного майна. І знову для нас – час бенкетувати і попивати пивце.
В неділю ми погралися з місцевою поліцією в гру під назвою – «Дощик іде, а я в ямці сиджу, не чіпайте мене, хлопці, бо я мамці скажу». Мустанг, Док Трамбле та Іго-го пробралися в житловий комплекс, де проживали сім’ї особового складу, що знаходився десь у кілометрі за межами бази. Поява трьох злих на вигляд хлопців в чорних футболках, джинсах і балаклавах з автоматами, призвела до реальних вересків матусь і татусів. Десятки людей телефонували на 911, щоб повідомити про те, що трапилося. Ми використовували скарги для того, щоб скувати місцеву поліцію, групу агентів ФБР, які з’явилися на місці, поліцію Міністерства Оборони і два джипи з Бобом Лейзером та Рембо з Рембетами. Це було схоже на з’їзд поліцейських у військовому містечку: з десяток автівок з мигалками, в той час як правоохоронні організації сперечаються квартетом про те, хто з них, чорт забирай, буде відповідати за весь цей рейвах.
Нам, звісно, було начхати, кого вони звинувачували. Ми й так знали, хто заварив усю цю кашу. Поки поліцейські сперечалися, ми запустили димові шашки в головному корпусі, на електричній підстанції, в сейфах, де Ґорді Накагава зберігав зброю, та на паливному складі.
А ви – недоумкуваті поліцейські.
Наступна серія вибухів пролунала у місцевому відділку пожежної охорони. Це призвело до шестикілометрового скупчення машин на автостраді Тихоокеанського узбережжя, яка проходила вздовж кордонів бази. Чому нещасні туристи, подорожуючи в неділю, слали прокльони констеблям? Тому що за наказом служби безпеки бази було перекрито рух задля того, щоб кожен автомобіль в безпосередній близькості до бази міг бути перевірений на наявність терористів. Тим часом, медичний заклад Мугу був тепер переповнений. Шпиталь бази був призначений для госпіталізації хворих з незначними проблемами, як-от: біль у вусі, носова кровотеча чи вивих. Тепер їм довелося мати справу з десятками жертв «травматичного шоку», пораненими «в критичному стані» та пацієнтами «в агонії», і лікарі почали нарікати: «Оце так так! Я на таке не підписувався».
Ґорді Накагава спостерігав за цим хаосом зі свого офісу з гіркою посмішкою.
– Проблема, – сказав я йому, – полягає у неправильному устрої димохідної системи.
– Що?
– Уявіть свою базу у вигляді ряду паралельних димарів, оточених по периметру парканом. Ваш димохід безпеки доповідає одній організації – NIS. Димохід медичних закладів звітує іншій: Bethesda Військово-морському шпиталю. Ваш димохід відділу кадрів звітує BUPERS. Ваші крилаті доповідають Морській Авіаціі. Всі вони можуть бути розташовані на Вашій базі, і всі вони можуть підпорядковуватися Вам, але у кожного з них є окремі керівники. Як терорист я використовую цю систему проти Вас же. Я зіштовхую лобами кожен сектор з Вашої бази з іншими секторами, і як наслідок, – я вказав на вікно в бік буслячого колапсу, – результати просто вражаючі.
Ґорді замислився.
– Хитрий ти чортяка.
До ранку понеділка ми захопили порт Мугу, де базувалися авіаносці. Хаос породжує анархію. Ми знешкодили більшість об’єктів без спротиву. Місцева поліція була настільки стомленою, що просто вибула з гри. Пожежна служба лізла на стіни. Медичні працівники були готові у будь-який момент розпочати сидячий страйк. Фебеерівці зібрали іграшки та розійшлися по домівках, бо ніхто не грав по-чесному. І лише берегова охорона спокійнісінько та безтурботно курсувала вздовж узбережжя.
Ґорді отримав справжню насолоду від тренувань, які допомогли йому виявити його слабкі місця. Боб Лейзер був щасливим, бо зміг дозволити своїм Рембо та Рембетам відтягнутися по повній. Їхні помилки будуть виправлені та наступного разу дії загону по всіх напрямках будуть значно покращені.
Я перебував у ейфорії від того, що мої хлопці гарно попрацювали, завзято погралися і повеселилися. Двоє з моїх молодців примудрилася зайнятися сексом, чого навіть я собі не міг дозволити.
Вже майже настав час повертатися додому. Але одна спокуслива, чарівна ціль досі не давала мені спокою – борт №1, відліт якого було заплановано на дванадцяту дня. Він був надто привабливим об’єктом, щоб проігнорувати його. Переодягнувшись у комбінезони льотних техніків, Френк та Хом’як ускочили у вантажівку для перевезення зброї, яка стояла припаркована біля офіцерського гуртожитку всі вихідні дні, та під’їхали у дальній сектор льотного поля, де заправляли та обслуговували президентський Боїнг 707. Вони вилізли з машини та активували вибухові пристрої, які встановили під завантажувальний стіл транспортера, навантажений 250-кілограмовими бомбами. Про всяк випадок, щоб не було замало. Хом’як встановив ще один заряд – міну-пастку під сидіння вантажівки.
Завершивши свою справу, Френк та Хом’як неспішно попрямували до офіцерського гуртожитку та змінили одяг у кімнаті Перекотиполя. Вони утрьох завантажили автівку та були готові злиняти геть. Але, наостанок, вони піднялися на дах гуртожитку, щоб насолодитися результатами своєї вправної роботи.
Щоб гарно попрощатись, ми також встановили вибухові пристрої до вантажівки загону швидкого реагування SWAT (поліцейський спецназ). Коли ж Ласун зателефонував Бобу Лейзеру та розказав про нашу диверсію, яку ми влаштували борту №1, кожен з Рембо та Рембеток уявляв собі висаджену в повітря вантажівку, окутану густим димом.
Посередники гри зафіксували десять «двохсотих» (вбитих) та десять «трьохсотих» (поранених). Трясця вашій мамі, Рембо та Рембетки!
Коли вцілілі бійці SWAT нарешті виявили нашу вантажівку з вибухівкою (їм знадобилося понад годину, щоб дістатися суміжного з бортом №1 майданчика, вони з великою пересторогою наблизилися до неї. За допомогою наших довогофокусних відеокамер ми бачили вирази остраху на їх обличчях. Вони збиралися діяти виключно за правилами.
Вони очепили територію та зателефонували до підрозділу розмінування (EOD). Після прибуття саперів була організована п’ятнадцятихвилинна нарада. Після цього, обережно, дріт за дротом були знешкоджені вибухові пристрої, встановлені в задній частині транспортера. Після знешкодження вибухівки крутий Рембо заліз до кабіни, щоб відігнати транспорт подалі.
Бу-бух – спрацювала наша міна-пастка з димової шашки та підірвала весь завантажувальний стіл транспортера з понад 200-кілограмовими авіаційними бомбами. Здійснилася мрія підводного диверсанта – кольорова картинка з центральної вклейки підручника з вибухової справи ожила. Перекотиполе передав мені по рації, що видовище з даху гуртожитка було вражаючим.
«Капітане, бракувало єдиної речі – титрів з надписом: «КІНЕЦЬ ФІЛЬМУ. Головний режисер – Дік Марцінко, сценарист-постановник – Червона Команда».
Я розреготався. «Стривайте, ви ще побачите наступну пекельну серію»
Незабаром, після нашого повернення з Мугу, погода змінилася з теплої та комфортної на морозну та холодну. На прощальному святі на честь Ейса Лайонза я зустрів його наступника, свого нового начальника – заступника Командувача Військово-морських операцій з планування, стратегії та проведення операцій (ОР-06), сухорлявого, лисіючого віце-адмірала Дональда Джонса. Я його трішки знав. Працюючи в апараті Об’єднаного комітету начальників штабів, він допоміг мені перевести одноокого оперативного офіцера з Коронадо до Шостого загону «морських котиків» (SEAL). Джонс був невід’ємною частиною «коронадської мафії», яка складалася з різних офіцерів. Одним я подобався, як, наприклад, капітану Бобу Стентону. Він навчив мене писати доповідні записки, коли я робив свої перші кроки у штабній роботі, перебуваючи у підрозділі десантної підготовки Атлантичного командування Збройних Сил США (COMPHIBTRALANT). Інші – на дух мене не переносили. Один з них – Кетхел Флінн, на прізвисько Ірландець, падлючий, сучий син, який командував загоном SEAL на Західному узбережжі, в той час коли я формував Шостий загін «морських котиків». Джонс також товаришував з наступником Флінна – заїкою Чаком Ле Мойном, котрий мене полюбляв ще менш, ніж Ірландець.
І без того було погано, так ще й назрівало призначення Ірландця до групи Командування військово-морської безпеки та розслідувань (NIS). На думку Ейса, він був занадто суворим та доволі недалеким для того, щоб за щось відповідати. Заступник командувача зараз різко подобрішав, але в жодному разі не став рішучішим. Він – адмірал, пілот, який брав участь у протичовнових операціях, чия особистість викликає повагу, був абсолютною протилежністю того, що потребує наша Справа. Ейс нагадував розлюченого звіра. Джонс же був менш схильним піднімати хвилі.
Вечірка на честь Ейса відбувалася в офіцерському клубі форта Майєрс. Декілька подарунків ми склали докупи, утворивши прощальний презент Ейсу від Червоної команди.
Це була пляшка горілки з пасткою, яку ми вручили під гучні фанфари. Після вручення подарунків та проголошення святкових промов настав час традиційних дружніх обіймів та гарячих закусок.
Я був повторно представлений віце-адміралу Джонсу. Він потягнувся, щоб потиснути мою руку. Його рукостискання було схоже на хватку мерця. Під час вітання він промовив: «Дуже дивно, що ти ще досі не у в’язниці».
Якби я був кмітливішим, я зрозумів би, що роботу на цього вуйка аж ніяк не можна було назвати насолодою у житті.
Проте я зухвало відшив його та повернувся до свого Бомбею.
1:0.
Через місяць я вже забув про вітання віце-адмірала Джонса.
– Чи бажаєте поїхати на відпочинок до Європи?
Дюк підняв руку. Те ж саме зробили Малюк Рич та Хартман.
– Дуже шкода, смердючі «шланги». Я вже склав список. Близнюки та Іго-го. Поїздка буде короткою, тому беремо лише найнеобхідніше.
Ми полетіли військовим бортом. Перша зупинка була у Лондоні, де ми пересіли на маленький двомоторний реактивний літак, який мав зробити дві зупинки: в Сігонеллі, а потім в Неаполі. Протягом цього польоту я потоваришував з контр-адміралом, який вважав, що цей літак був призначений виключно для нього. Коли він побачив мене, Ларрі, Френка та Іго-го, вдягнених у джинси, патлатих та з вусами а-ля Фу Манчу (професійний злочинець у Великій Британії. – Прим. перекл.), а також відсутність взагалі жодного натяку на запопадливість з нашого боку – він розлютився.
До нас навідався ад’ютант з метою дізнатися, хто ми такі.
– Я виконую завдання Командувача військово-морських операцій, – сказав я. – До побачення.
Через хвилину він повернувся.
– Де ваш припис та документи?
Я показав йому середній палець. «Ось, чао».
Ще через хвилину він повернувся знов. Контр-адмірал бажає побачити наші посвідчення особи.
– Якщо адмірал хоче побачити моє довбане посвідчення особи, я буду радий на… прийти на… та показати йому його. А щодо інших членів моєї команди, хто вони такі – не його діло.
Я надав ад’ютанту ім’я та адресу віце-адмірала Джонса.
– Будь ласка, всі запити надсилайте за цією адресою. Ну, а тепер, чи не будете ви розумним хлопчиком та не заберетеся геть звідси?
Контр-адмірал більше не задавав жодних питань. Але Джонс отримав листа від нього. На відміну від Ейса, він не викинув скаргу у кошик для сміття, а зателефонував йому.
Можливо, я був доволі роздратованим, коли я сказав хлопцям, що ми збираємося відвідати Неаполь. Все ж таки, причиною нашої подорожі було все, що завгодно, але не якась дрібниця. В Італії існувала реальна загроза скоєння теракту. В 1981 році у Вероні Червоні бригади (терористична організація в Італії) викрали бригадного генерала Джеймса Доузаера. Він перебував у заручниках протягом сорока двох днів, поки його не звільнили італійські антитерористичні підрозділи. В 1984 році вони підірвали Леонта Ханта, американського Командувача багатонаціональних сил, які контролювали дотримання мирової угоди між Ізраїлем та Єгиптом. Всі ті та інші теракти дуже занепокоїли Ейса Лайонза через недостатній рівень захищеності командуючого силами ВМС США у Неаполі віце-адмірала, котрого я називав Моттом.
Навіть коли Ейс став Командуючим Тихоокеанським флотом та більше не контролював Червону Команду, він висловив бажання, щоб я зі своїм загоном прибув до Неаполя. Я, звісно, погодився. Прибувши до Неаполю, я побачив, що він залишився все таким же метушливим, яким я його пам’ятав. Я мріяв відвідати деякі улюблені місця, де я відтягувався під час мого однорічного відрядження, коли працював на свою велику «шишку», або бари, де Ев Барет збирав другий загін 22-ої команди підводних підривників. Але в нашому розпорядженні було лише п’ять днів, тому ми відразу взялися до справи.
Орендувавши дві автівки та моторолер, ми поїхали до домівки віце-адмірала, щоб взяти її під спостереження. Проїхавшись вулицями, які ведуть до будинку віце-адмірала, ми зробили фото неаполітанських таксі, автомобілів, автобусів та мотоциклів, які траплялися нам по дорозі. Пару раз ми об’їхали його дім для того, щоб отримати план його розташування. І лише потім подзвонили у двері.
Двері відкрила місіс Мотт. У віці під сорок років вона була привабливою жінкою із впевненою посмішкою та невимушеною, як для неї, поведінкою. Я відрекомендувався та відрекомендував Ларрі, Френка та Іго-го, пояснив хто ми такі та що збираємося робити. Вона, здавалося, заспокоїлася.
– Я казала адміралу, що ми є досить уразливими, – сказала вона. – Я трохи нервувалася з приводу всієї цієї діяльності Червоних бригад та викрадання людей мафією. І тепер, після захоплення судна Achille Lauro, хто може сказати, що трапиться наступним. Але Командування військово-морської безпеки та розслідувань запевнило, що ми тут у цілковитій безпеці. Будинок оточений високою стіною, нам дали двох величезних вартових собак і нас усюди возить озброєний водій.
– Початок здається добрим. Але ми все ж таки поглянемо, чим зможемо допомогти. Адмірал спустився сходами з другого поверху та тепло привітав нас.
– Дозвольте мені показати вам територію навколо будинку, – сказав він. Він вивів нас на подвір’я.
– Ми знаходимося на вершині чудового пагорба, – зауважив адмірал. – Наш дім є частиною житлового комплексу. Навколо нас проживають тільки військові моряки та наші працівники військово-морської бази. Тому, у разі, якщо щось станеться, ми зможемо покликати на допомогу.
– Можливо, – відповів я.
– А?
Я підійшов до сірого короба, який був прикріплений до стіни та відкрив його. Всередині знаходився вимикач електроживлення. Я вимкнув його. З будинку почувся лемент дружини адмірала:
– Що сталося зі світлом?
Я ввімкнув світло знов. –З електрикою все зрозуміло.
– Служба безпеки ніколи цього не помічала, – сказав адмірал.
– Сценарій перший – вони несподівано відключать вам електроенергію. Ви вийдете, щоб заглянути в розподільчий щиток. Вони миттєво схоплять вас та запхають до багажника своєї автівки. Звідси п’ять хвилин до автостради. І, опа, ви – іще один генерал Доузаер.
Віце-адмірал Мотт похнюпився.
Іго-го вже піднімав ломиком кришку каналізаційного люку, який розташовувався прямісінько перед парадними воротами дому. Він підважив кришку люка, а потім підняв сталевий диск, наче він був не справжнім, а зробленим з пап’є-маше.
Ларрі та Френк тицьнули ліхтариками у темряву.
– Сценарій другий – десять кілограмів пластиду, щоб здивувати вас, коли ви будете проїжджати крізь ворота.
Обличчя адмірала перекосилося ще більше.
– Також тут проходять водопровідні труби, і їх можна легко пошкодити. Можна вприснути трошки якихось бактерій до водопровідної води.
– От, лайно, – сказав адмірал. – Служба безпеки про це мені також ніколи не говорила.
– Френк, – сказав я, – покажи адміралові, як легко навідатись до нього у гості.
Френк, без жодних зусиль, переліз через стіну, зрізав шлях через газон перед будинком, видерся на виноградну лозу та проліз через вікно до спальні адмірала. На все йому знадобилося не більше тридцяти секунд. Адмірал вибухнув на нас.
– Але ж служба безпеки почіпляла шматки битого скла на поверхні стіни, тож ніхто не зможе перелізти через неї.
– Я так розумію, вони пропустили одну або дві ділянки поверхні стіни.
– Добре, але ж собаки зупинять будь-кого, хто перелізе через стіну.
– Ларрі …
Ларрі продемонстрував зі своєї заплічної сумки безшумний 9-мм автоматичний пістолет.
– Невогнепальна, інфрачервона зброя, – сухо сказав він. – Смертельна проти собак.
На чолі адмірала з’явилася глибока зморшка.
– Що ви пропонуєте, капітане?
– Я складу довгий перелік пропозицій, сер, після того, як ми зробимо повне обстеження протягом п’яти днів з цієї хвилини. Але, прямо зараз, чому б Вам не привести всі сили служби безпеки до повної бойової готовності та міцно замкнути Ваш будинок. А тим часом, ми спробуємо взяти вас у заручники. Таким чином, ми перевіримо в місті деякі інші заходи служби безпеки.
Він потиснув мою руку.
– Чудово, капітане. Я з нетерпінням буду чекати на ваш звіт. Я сподіваюся побачити вас та ваших хлопців до вашого від’їзду.
– Я вважаю, що ви можете на це розраховувати, сер, – сказав я, шельмувато посміхнувшись.
Як база НАТО, так і об’єкти ВМС США у Неаполі вже були приведені до повної бойової готовності після захоплення судна Achille Lauro, яке знаходилося на шляху прямування, поки ми були у місті. Та охорона все продовжувала ловити ґав. Ми викрали віце-адмірала Мотта тієї ж ночі. В Союзницькому будинку офіцерів на базі НАТО адмірал зробив, схвалену нами, заяву щодо підготовки терористичною організацією його викрадення. Цю подію висвітлили по телебаченню – жодної реакції. Його дружина з гордістю спостерігала за всім цим. Ми захопили його так непрофесійно, що навіть єгиптяни могли б здогадатися, що щось було не так. Служба безпеки отримала зачіпку. Ми зробили свої фото (фото терористів) та надали їх до Служби безпеки, ми зверталися до них з різними питаннями, крутилися перед ними та пихато привертали до себе увагу. Ніякої реакції. Навіть не клюнули.
Озброєний та небезпечний водій віце-адмірала Мотта ніколи не бачив жодного з нас. Ми, не прикриваючись посвідченнями, як звичайні бики, вломилися до офіцерського клубу так, ніби ми були власниками цього закладу. Охорона нас пропустила.
На базі ми стежили за автівкою Мотта та, як тільки вона повернула у сторону пагорбів, ми відтіснили її з дороги, загнавши до якихось дерев.
Ларрі та Френк в балаклавах на обличчях та з оголеними пістолетами повиплигували з машини. Вони втихомирили озброєного водія, приглушивши його, витягнули адмірала через двері, зв’язали його по руках і ногах, зав’язали очі та безцеремонно кинули у багажник своєї машини.
Місіс Мотт ішла, як несповна розуму. Це були не розваги, та місіс Мотт зобов’язалася виконувати всі наші настанови.
Іго-го, підкотивши до місіс Мотт, люб’язно привітався та помчав геть.
– Чао, місіс Мотт, – викрикнув він.
Вони привезли адмірала додому та висадили його з машини. До речі, він приїхав раніше за свою дружину. Ларрі сказав мені, що адмірал був шокований, але хоробро посміхався та зле лаяв службу безпеки, коли проходив похитуючись через парадні ворота.
Цієї ночі Ларрі та Френк, сховавшись на деревах з внутрішнього боку високої стіни-паркану, взяли під спостереження домівку Мотта. Ларрі навіть заскочив у двір, щоб заприятелювати з двома величезними вартовими псами-мастифами. Він прив’язав записки до їхніх ошийників, як докази своєї гри з ними. Потім, точно о 07:30 під’їхала машина адмірала, щоб відвезти його на службу. Водій посигналив. Віце-адмірал Мотт вийшов через парадний вхід та попрямував до воріт.
Леррі сплигнув з дерева.
– Бон джорно, адмірале.
– О, ні. Тільки не це.
– Сі, адмірале, повторимо вправу.
Він устромив пістолета між ребер адмірала і вони, крокуючи в ногу, разом попрямували до машини. Водій та охоронець з військово-морської служби безпеки сиділи на передніх сидіннях. Ларрі випромінював чемність. Вони з адміралом невимушено вели бесіду. Ніхто на них навіть косо не поглянув.
Разом вони заїхали до військово-морської бази через ворота, повз морських піхотинців та піднялися на ліфті до командного центру.
– А зараз ми відкриємо Ваш сейф, і я залюбки ознайомлюся з усіма Вашими системними кодами, – запропонував Ларрі.
– Чи не задовольнитися б Вам замість цього філіжанкою неперевершеного еспрессо?
Ларрі заперечно похитав головою.
– Ні, сер. Але, чи маєте в підпорядкуванні кількох бовдурів?
Пізніше, протягом дня, Френк та Ларрі «підступно вбили» кількох офіцерів та співробітників бази.
Військо-морський персонал отримував неодноразові попередження про можливі жахливі наслідки у разі прямування до місця служби у форменому одязі та використанні натовських номерних знаків на своїх автівках. Але носити уніформу замість цивільного одягу було значно дешевше, а натовські номерні знаки давали можливість спокійно паркуватися у заборонених зонах.
Тому Ларрі та Френк, взявши свої моторолери, причаїлися біля воріт бази. Вони прямували за автівками з натовськими номерами, а також за авто, водії яких були чоловіками у військово-морських коричневих кітелях, і за тими, водії яких, хоч і були повністю одягненими у цивільне, але натовські номери їх видавали з головою. Вони наздоганяли авто, коли горіло червоне світло світлофора та несподівано наліплювали паперовий стікер на бокове скло водія, а потім з диким ревінням мчали геть в середину транспортного потоку. Стікери були пробиті кулями і містили любовне послання: «Ти – труп, сер, військово-морський телепень. Палко цілуємо, Червоні бригади». Після цього водії мчали, як навіжені, щоб змінити підштаники.
Так пролетіло п’ять продуктивних днів. Але поговоримо про стурбованих адміралів. Тож, на той час, коли ми вже вилетіли до Лондону, а потім додому, віце-адмірал Мотт розносив вщент своїх співробітників служби безпеки та слав грім та блискавки до штабу Командування Військово-морської безпеки та розслідувань стосовно йолопів, яких відправили нібито забезпечувати його безпеку. Він, напевне, був у захваті від нашої роботи, але з іншого боку, черговий офіцер з числа тих «йолопів» з військово-морської служби безпеки, безперечно, був менш зачарованим нашою виставою. Та, як навмисно, тим черговим офіцером був ніхто інший, як Ірландець Флінн – старий добрий приятель нашого нового начальника віце-адмірала Джонса.
Два – нуль.
Моя кар’єра пішла прахом того дня, коли Ейс вирушив на Гаваї, але я цього не знав. Інші знали. Але не я. Сп’янілий від власної нев’янучої слави, я продовжував грати у свою безкомпромісну гру. Мій шлюб розпався, і лише Червона Команда була моїм життям, моїм існуванням, сенсом, заради якого я жив. Окрім цього у мене було все: я став капітаном (капітаном 1 рангу), я зібрав найкращу в світі команду унікальних, нетрадиційних воїнів, в чому я був точно переконаним, ми виконували завдання в тому місці й так, як я того хотів, ми робили те, що я вважав за потрібне.
В перше за весь час моєї служби ніхто не смикав мене за повідець, не надягав намордника та не зв’язував по руках та ногах.
Потім Ейс перевівся на нову посаду, щоб стати Командуючим Тихоокеанським флотом, та потужна, захисна стіна, яка прикривала мої тили та фланги, зникла.
Колишній Ейсів старший помічник Філ Дер намагався достукатися до мене, але я його не чув. Не пройшло і тижня після мого повернення з Неаполю, як я зіткнувся з Філом, коли дрейфував коридорами в пошуках чогось та очікував на прийом біля кабінету заступника Командувача військово-морських операцій. Я його не бачив деякий час – принаймні з тих пір, як Ейс вибув до Перл Харбора.
Філ мені подобався. Великий, повновидий хлопець, він рухався як Полак з Пен Стейт, який заблокував гравця з м’ячем (гравець команди з американського футболу Пенсільванського університету. – Прим. перекл.). Філ завзято та віддано працював на Ейса. Він поплескав мене по плечу та запитав, як мої справи. За дві хвилини я вивалив усю нашу пригоду про операцію в Неаполі, що змусило його реготати до нестями. Факт подвійного викрадання нами віце-адмірала Мотта протягом дванадцяти годин змусив його заржати на всю горлянку.
Потім він відвів мене убік.
– Діку, зроби собі послугу.
– Звісно.
– Вимітайся з міста.
– Що?
Він непомітно вказав великим пальцем у бік кабінету заступника Командувача військово-морських операцій.
– Їм більше не потрібні твої послуги. Ти – тягар. Ти підставив їх. Адмірали написали скарги на тебе, та цей новий хлопець поставився до них серйозно. Ейс міг прикрити твою дупу. Тепер цього не буде.
– Я вже дорослий хлопчик, Філе.
– Вони збираються спекатися тебе. Вони розпочинають проводити спільне розслідування. Його ініціювали твої старі «приятелі» з Західного узбережжя.
– Це нісенітниця. Окрім того, мені нічого приховувати. Я зможу захиститись від будь-яких звинувачень.
Він притиснув мене до стіни коридору.
– Ти можеш бути найкрутішим чуваком у всьому довбаному університеті, але це в біса нічого не означає. Повір мені, Діку, вони збираються витягнути з тебе всі кишки і засушити тебе, як рибу.
– Хай йому грець.
– Ти довго йшов до того, щоб стати капітаном. Бажаєш ним залишитися? Забирайся під три чорти з міста.
Але я був уже не настільки дурним.
– На кожну хитру дупу знайдеться свій гвинт з нарізкою, – сказав я йому. Я залишаюся. Три-нуль.

ГЛАВА ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ

Я повинен був дослухатися до поради, яку дав Філ Дур. Тому що, в той час як Червона Команда безтурботно грала Пекових Найпоганіших Хлопців у цілому світі, Військово-Морське Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS), під началом Ірландця Rynn, крадькома готувало власну таємну атаку – на мене, і на загін, і на Шостий загін «морських котиків».
Війсково-Морське Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS) кодово назвали цю операцію Залізний Орел (Iron Eagle). Це розслідування вперше стало відоме громадськості, коли Джона Б. Мейсона, одного із членів правління Шістки, було звинувачено у тридцяти семи епізодах подачі підробних звітів/документів про подорожі і у поданні неправдивих свідчень. (У вересні 1987 року Мейсон, нарешті, визнав себе винним у чотирьох пунктах фальсифікації ваучерів і у крадіжці підводного спорядження для дайвінгу на суму $3800 у 1983 і 1984 роках). Крім того, двоє прапорщиків, обидва з яких вступили до загону ««котиків» після того, як я залишив його, були передані військовому трибуналу, за те що вони подавали фальшиві грошові вимоги і ваучери.
Боб Ґормлі, який був одним з командних офіцерів (СО) Шостого загону в той час, коли двоє засуджених прапорщиків скоїли злочин, і був підвищений на посаді, у зв’язку з цим, був також під слідством, яке провадило Війсково-Морське Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS).
Зрештою, розслідування під назвою «Залізний Орел» перетворилося на полювання на відьом, що коштувало Військово-Морському Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS) шістсот людино-років часу. Згідно зі статистикою Управління загальної бухгалтерської звітності (GAO), сто людино-років коштує ВМФ приблизно $ 10 мільйонів. Так флот витратив десь в районі 60 мільйонів доларів, щоб провести розслідування стосовно мене і нічого не знайшов.
Ну, не зовсім нічого.
Якщо наміром Військово-Морського Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS) було знищити мою кар’єру, то операція розвивалася успішно.
А сказився б ти, Людино-Акуло.
3 квітня 1986 року я був звільнений з загону Червона Команда. Новий OP-06B (це флотська назва, яку не можливо вимовити повністю, вона звучить так – директор відділу з політично-військових напрямків і поточних планів у Канцелярії заступника начальника військово-морських операцій з планування, політики та операцій), контр-адмірал Роджер Бекон, наказав мені «з’явитися до коменданта Вашингтонського військово-морського округу о 16:00 сьогодні. Ви під слідством». Відповідно до наказу, я прибув до Вашингтонської військово-морської бази. Головний офіцер з відділу кадрів (CSO) – «привітав» мене на борту, а потім благородно відпустив мене «до подальшого повідомлення». Я провів наступні шість місяців, сидячи у своїй однокімнатній квартирі в старому місті, чекаючи, на це подальше повідомлення. Час чекання минув недаремно: я багато читав. Я також повернув свою стару звичку полірувати верх і підошви моїх черевиків. Горбатого могила виправить.
20 травня 1986-го я пройшов 17-годинний допит у Військово-Морському Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS). Стенограма допиту була одразу засекречена, і мене позбавили доступу до неї. Це був не єдиний документ, котрий мені не дозволили побачити. Військово-Морське Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS), зрештою зібрало шістдесят чотири коробки з записами стосовно Шостого загону «морських котиків», які вщент заповнили три сейфи секретними матеріалами; шафи були забиті тисячами квитанцій, чеків, векселів, заміток і пам’ятних речей.
Мені не дозволили ознайомитися з вмістом жодної з них. Секретність, однак, не завадила Військово-Морському Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS) допустити витік інформації серед спецназівської спільноти (SpecWar) щодо «доказів», які буцімто назбирали проти мене.
22 липня 1986 року, всього через двадцять п’ять днів перебування на посаді, новопризначений Секретар військово-морського флоту (так називається головнокомандувач ВМФ США), Джеймс Уебб, так чи інакше знайшов час, щоб прочитати весь мій файл, після чого він видалив мене із списку на надання мені звання капітана. Юрисконсультом Уебба був капітан на ім’я Руді – той же Руді, хто був проти мого призначення, коли, як командир, він був юридичним радником Заступника Голови за морських операцій (VCNO) Рона Хейса, вісімнадцятьма місяцями раніше.
Військово-Морське Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS) забрало в мене пістолета. Мої товариші з Шостого загону подарували його мені через кілька місяців після того, як мене було звільнено з посади командира (CO) Шостого загону. Також у мене забрали одну з двох срібних пряжок для ременя, що мої товариші зробили для Пола і для мене. Незважаючи на те, що усі мої люди, опитані Військово-Морським Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS) підтвердили під присягою, що кожен з них вклав по $ 20 на ці подарунки, і вони не були придбані за державні кошти, Бюро досі не повертає мого пістолета і мою пряжку. Вони конфіскували пряжку Пола теж, хоча ми не можемо зрозуміти, чому.
У вересні 1987 року Командувач Флоту (SECNAV) Джеймс Уебб змусив Ейса Лайонза піти у відставку. Попередник Уебба, Джон Леман, описав звільнення Ейса з посади Командувача Тихоокеанським Флотом США (CINCPACFLT) як «помсту ідіотів».
Я пішов з флоту у чині командира 1 лютого 1989 року, після тридцяти років, трьох місяців, і сімнадцяти днів військової служби. Незважаючи на те, що я провів під слідством понад два роки, Військово-Морське Бюро з кримінальних розслідувань (NCIS) ніколи не звинуватило мене у будь-яких порушеннях.
У липні 1989 року я був «запрошений», щоб надати пояснення перед судом присяжних (група присяжних, що вирішує, чи відкривати кримінальне провадження проти особи), відносно можливої переплати при закупці спеціалізованих гранат, котрі використовували загін «котиків», загін «Дельта» та інші елітні підрозділи, у компанії з Арізони, в якій колишній «котик» Джон Мейсон, мав фінансовий інтерес. Мейсон відбував п’ять років умовно після того, як він визнав себе винним у вересні 1987 року у фальсифікації туристичних ваучерів та крадіжці підводного водолазного обладнання у 1983 і 1984 роках на суму $3800, у той час, коли він був офіцером загону «котиків». Мейсон отримав випробувальний термін замість тюремного ув’язнення, за умови, що він співпрацюватиме зі слідством і надасть докази, насамперед, проти мене. Після слухань, прокурор США в Александрії, штат Вірджинія, вирішив звинуватити мене у таємній змові (важкий кримінальний злочин, що скоюється двома чи більше особами).
У вересні 1989 року, мене проінструктував Боб Ґормлі (він і я служили разом під час мого першого туру до В’єтнаму у 1967 році, коли він був лейтенантом, а я був прапорщиком, а потім, у 1974 році, коли ми обидва були лейтенантами-командирами, і я став після нього командиром Другого загону «морських котиків». У 1983 році він був капітаном, а я був командиром, і він замінив мене на посту командира Шістки. В цей час, все ще капітан, Боб очолював відділ планування і політики Військово-Морського флоту (SpecWar), він проінструктував мене щодо того, що я міг і не міг казати і розкривати стосовно моєї флотської кар’єри. Багато з моїх раніше несекретних робіт і дій та їхня оцінка тепер, з примхи Командування, були засекречені.
Це було вирішально важливим для мого захисту, щоб я був у змозі пояснити, що я зробив як штатний співробітник відділу Спеціальних Операцій (ОР-06) і як командний офіцер Шостого загону «морських котиків». Але Командування ВМФ постановило, що більшість моїх дій між 1977 і 1985 не може бути розголошеною.
Після того, як ВМФ вставив мені «кляп у писок», мою справу було передано до суду. У листопаді 1989 року я з’явився перед судом за звинуваченнями у трьох епізодах таємної змови.
Джон Мейсон, в той час засуджений злочинець, який був згодний на все, аби укласти угоду з прокуратурою, був головним свідком звинувачення проти мене. Я був виправданий по одному звинуваченню, і присяжні не змогли дійти до рішення у двох інших випадках.
Другий суд відбувся в січні 1990-го, з 16-го до 24-го. Я був виправданий по одному з двох, що залишилися, пунктів звинувачення і засуджений за заключним пунктом звинувачення у змові – але не раніше, ніж суддя дав присяжним нові й конкретні інструкції, в зв’язку з тим, що присяжні знов не могли дійти до одностайного рішення, що і привело до визнання мене винним (судді в США мають право допомагати та інструктувати присяжних в питаннях розгляду, оцінки і трактовки доказів і фактів, наданих сторонами під час судового розгляду. І у тому випадку коли суддя зацікавлений у звинувальному вироку, хоча має бути нейтральним, він може надати такі інструкції, які допоможуть присяжним визнати особу винною. – Прим. перекл.).
Я був засуджений 9 березня,1990-го до двадцяти одного місяця тюремного ув’язнення і $10 000 штрафу.
Вранці 16 квітня 1990 року, у понеділок після Великодня, я сам з’явився до Петербургу, штат Вірджинія, до Федеральної виправної установи. Це була одна з найважчих дій, котру я коли-небудь мав виконати. Не тому, що я боявся тюрми – Бог знає, що я можу про себе подбати, і хай Небеса допоможуть тому, хто спробує мене скривдити – а тому, що я знав, що попався нізащо під лавину, яка котилася з гори і змела мене. Мене охопила лють на систему, через те що вона зробила зі мною, і на самого себе за те, що не в зміг захиститися від неї.
До табору я не пішов один, випадково, мій старий друг, пан Мерфі, поїхав зі мною. Через те, що це був Великодній понеділок і багато із співробітників взяли вихідний, мене не відправили до табору одразу ж, а провели до в’язниці суворого режиму, що знаходилася, по той бік вулиці. Я провів там півтори доби, поки мене не перевели до табору. Оскільки мене не поставили на облік у в’язниці, мені дали їжу – але без посуду. Я був не проти їсти локшину у такий спосіб (зрештою, в свої дикунські дні я всмоктував локшину через носа), але вівсянка представляла певний екстраординарний виклик.
Коли я перетнув вулицю до «Табору на Багнюці», з п’ятиповерховим «гуртожитком», зі «спортзалом» під відкритим небом, і з «біговою доріжкою» 800 метрів завдовжки, життя покращало.
Я бував і в гірших місцях. Хавка того ж класу, що і в О-клубі в Літл-Крік (учбова частина новобранців). Мої друзі-злодії, суміш злочинців у білих комірцях (аферисти, крадії на довірі), торговців наркотою, і стукачів, більшість з яких не мали ані найменшого уявлення, хто я і що я робив у житті, нагадували мені деяких козлів із Пентагону.
Ніхто не турбує мене – включаючи охоронців (їх називають у таборі hacks, абревіатура для Кобиляча Дупа, що Носить Ключі. – Прим. перекл.) – і я зосередився на своєму внутрішньому світі.
Таке життя, звичайно, можна було терпіти. Тут було CNN і HBO на кабельному телебаченні. Я прочитав понад шістдесят книг з моменту приходу сюди. Я тренувався двічі або тричі на день. Моя вага зменшилася з 235 до 195 фунтів (2,2 фунти – 1 кг); моя талія повужчала з 36 до 31; Я тиснув 500 фунтів на лавці і вижимав 190 на машині для пресу. Я заробляв колосальні шістдесят шість центів на годину на тюремній роботі – садівництво, озеленення, та займався обслуговуванням на UNICOR заводі, розташованому у в’язниці, що випускав все від електричного кабеля для військових до столів для державних установ. Половина моєї зарплатні йшла на погашення мого штрафу.
Я сиджу на третьому поверсі у своєму житловому просторі, який я ділю з байкером – продавцем наркоти на ім’я Джессі, якраз коли я складаю ці слова. Я також маю багато часу у цьому місці, щоб подумати про минуле – і майбутнє. Одним з найбільш приємних аспектів мого ув’язнення була пошта. Я отримав десятки листів від ««котиків» і бойових плавців, з якими я служив. Ев Барет, зараз на пенсії, живе у Флориді, надряпав мені пару листів, казав мені, щоб я тримав свій чортів ніс у чистоті, і що він пам’ятає про мене. Уотсон надсилає постійні бюлетені з музею «морських котиків» у Форт-Пірсі, Флорида, де він зараз помічник куратора (директора). Навіть Пол Хенлі, котрий терпіти не може писанину, спромігся надіслати мені пару листів.
Десятки спецназівців, яких я обрав для Шостого загону – деякі з них все ще там, інші, що вийшли на пенсію або пішли в інші частини – писали, благали мене зберігати віру, ділилися зі мною плітками, або казали мені, що вони згадують мене, коли самі в біді. Листи від хлопців з Шістки тим більше важливі, що деякі з них були попереджені, що зв’язок зі мною може означати втрату рівня допуску до інформації або навіть їхньої служби у загоні, але вони все одно написали.
Справа у тому, що сидячи тут, за ґратами, було б легко зосередитися на внутрішніх переживаннях і розчаруватися, щоб казати «Все пропало» і весь час проклинати цілий світ. Але ці листівки і листи підтримали мене, допомогли мені продовжувати жити, додавали мені сили. Я завжди наполягав на чесних відносинах в підрозділах. Тут, за ґратами, ці слова повернулися до мене з поштою, і я зрозумів, що я досяг чогось значного.
«Котики», яких я обрав і навчив, зрештою, були моєю справжньою спадщиною. І, незважаючи на спроби ВМФ з викорінення, багато чого з того, що я розробив, мої справи живуть. Звісно – багато що змінилося.
Шостий загін став набагато більш звичайним, ніж був мого часу. Шостий загін став величезною командою, відтепер – більше ніж втричі перевищував розмір того, який було створено, коли командував ним я – і він став більш громіздким у керуванні, як і загін «Дельта Форс». Червона Команда, як і раніше, існує. Але акцент був змінений з «покажи мені», на «розкажи мені». Вони не виконують стільки «живих» вправ – і коли вони роблять їх, то за сценарієм, щоб офіцери, вигравали більше разів, ніж програвали.
Але люди, яких я вибрав і навчив, передають новому поколінню ««котиків» те, чого я їх навчив. Деякі з юнаків, котрих я обрав для молоденького гарматного м’яса, тепер стали старшими начальниками, лейтенант-командирами і командирами. І, як партизани, вони працюють тихо, в рамках системи, будуючи підрозділи зі Спец Операцій (SpecWar) так, як я навчив їх. Вони тримають мене в курсі їхніх успіхів. І вони навчилися робити так, як я. Коли мої «котики» планують спеціальні операції сьогодні, вони планують, як я, – Mарцінко.
Що стосується того, що чекає попереду, я завжди жартував про перетворення Шостого загону на комерційний проект. «Ви замовляйте, а я наб’ю пику». (Katn, Inc – «Всіх Порвемо Потім Порахуємо Трупи», Корпорація (Kick Ass Tаke Names. – Прим. перекл.).
І це не справа далекого майбутнього. Уряд США діє згідно з законами, що забороняють вбивство. Це принцип національної політики. США мають правила, які говорять, що ворожі цілі, такі як заводи хімічної зброї, ядерні об’єкти і зброя, можуть бути уражені тільки під час війни. Але що відбувається, коли наддержава, така як США, стикається з Муамаром Каддафі, з Мануелєм Нор’єгою, або Саддамом Хусейном?
Ізраїльтяни мають можливість завдавати попереджувальних (SpecWar спеціальні операції) ударів по конкретних цілях, так як вони зробили, коли у поєднанні: Моссад та підрозділу ізраїльської армії – командос убили ООП номер два терориста, Абу Джихада, в його будинку в Тунісі у квітні 1988. Інші країни, такі як Франція і Великобританія, також вражали цілі – як людські, так і інші – таємно.
Комуняки проводять активну кампанію з таємних операцій. Сполучені Штати, однак, завжди неохоче вели подібні тіньові війни проти своїх ворогів.
Одним із способів для США завдавати таємних ударів у відповідь і водночас правдоподібно заперечувати свою участь можуть бути дії стосовно передоручення своїх таємних ударів найманцям. Так, замість того щоб починати складну, вартісну, значну військову операцію проти Муамара Каддафі, наприклад, нехай «Всіх Порвемо Потім Порахуємо Трупи», (Корпорація (KATN, Inc) зробить цю роботу замість держави. Просто зателефонуйте 1–800 – SEAL R US («Морські котики» – це ми. – Прим. перекл.).
Подумайте про це: у мене є друзі з Шостого загону, які зараз на пенсії, що можуть керувати літаками починаючи з Cessna 737 до HH-53H, у мене також є своя розвідувальна мережа. Я можу діставати спеціалізоване обладнання. Всі ці елементи легко відтворити поза межами Збройних сил. Підібрати особовий склад для цього також не є проблема: важче буде вибрати тих небагатьох, хто дійсно підійде для мого остаточного варіанту.
«Всіх Порвемо Потім Порахуємо Трупи», Корпорація (KATN) може зробити роботу чисто і впевнено. Два взводи щонайбільше. Чотири екіпажі човнів. Чотирнадцять пар плавців-приятелів.
Допомагаючи один одному відповідно до Закону Барета, проникають по двоє, або по четверо, морем, або повітрям, або по суші. Як це роблять «котики».
Живуть на підножному кормі. Заходять через чорний хід, так само, як на Іло-Іло (Філіппіни, американці воювали там проти японців. – Прим. перекл.). Отримуючи розвідувальні дані так само, як загін «котиків».
Виявляють закономірності, як і загін Червона Клітина (Red Cell).
Тоді, коли ми будемо готові, ми зайшли, вальнули і пішли. Постріляли і все забрали. І вислизнули через задні двері. Якщо нас зловлять? Шкода, але ми розуміли ступінь ризику. Ми гарматне м’ясо – витратні активи.
А в уряду залишилося правдоподібне заперечення своєї участі. Ви хочете щоб ми підірвали один або зо два хімічних заводи у Каддафі? Вам потрібно викрасти Мануеля Нор’єгу? Ви хочете знищити іракські ядерні об’єкти в Багдаді?
Добре, пане Президенте, пане Міністре оборони (SECDEF), пане Голово Об’єднаного комітету начальників штабів – ви назвіть ціль, а ми її досягнемо. І ще – половину оплати наперед, будь ласка.
І такий час не за горами. Повірте мені.
На Різдво 1990 року мені дали п’ятиденне звільнення з табору. Я провів їх у своїй однокімнатній квартирі у старому місті, де мене відвідували мої старі друзі, котрих я не бачив місяцями, приготував велику кількість гострої їжі, смакував свій стейк вперше за останні вісім місяців, насолоджувався свободою триматися свого власного розкладу повністю ні від кого не залежного, і насолоджувався духом свята.
Напередодні Різдва у мене був відвідувач. Я назву його Тоні Меркалді. Тоні працює в одному з таємних агентств, чиї телефонні номери не вказані в офіційних телефонних базах.
Він є одним із тих людей, про яких пишуть автори шпигунських оповідань, але не мають можливості познайомитися з ними. Я знаю його протягом декількох років і можу поручитися, що він дуже вправний в тому, що він робить.
Мерк за статурою богатир, але це лише враження. Якщо ви придивитесь до нього – він видається дуже непримітним. Коричневе волосся, не надто довге, не надто коротке; кругле обличчя, якому пасує така зачіска; статура, що нічого не говорить про людину. Це саме те, що робить його таким дієвим.
Люди не звертають на нього уваги, коли він працює.
Я взяв пальто Тоні, налив йому трохи випити, налив собі дієтичної пепсі (нам не дозволяють ніякої випивки на волі), і ми влаштувалися на моєму дивані.
Він сказав тост:
– З Різдвом Христовим, Татку.
– Дякую. Приємно побути на волі протягом декількох днів.
– Б’юся об заклад, що це так.
Ми пробазікали деякий час, пліткуючи про старих друзів і згадуючи зі сміхом про те, що ми зробили разом у минулому. Було дуже приємно бачити його.
Далі Тоні став серйозним. Він збільшив гучність на моєму FM радіо до рівня, поки не стало дуже гучно, і наблизився до мене.
– Як ти дивишся на постійну відпустку з Петербургу?
– Тільки якщо буде багато голих дівчат.
– Я серйозно.
– Я теж. Крім того – я не знаю, Мерк, я заробляю гарні гроші, і я здобуваю нову професію. До весни я буду суперовим садівником.
Він розсміявся:
– В тебе вже є професія.
– Яка?
– Вторгнення на ключові об’єкти. Наскільки я пам’ятаю, ти спричинив іншим досить багато клопотів.
– А-а-а, ця професія.
– Так, ця. – Він понизив голос. – У нас є проблеми, Діку. Ти стежиш за новинами, знаєш, що відбувається в Іраку. Там буде війна – будуть гинути люди.
– То й що?
– Як ти ставишся до пропозиції допомагати нам?
– Це залежить від багатьох факторів, – сказав я.
– Від чого?
– Від умов. І від серйозності проблем.
– Серйозність проблеми полягає у тому, щоб ми визначили ряд потенційних об’єктів у Багдаді, які повинні бути перевірені і знищені.
– Знищені?
–Або їх треба вивезти – але це мені видається недоцільним. Ти в курсі, які чокнуті розробляють операції – або знищити на місці.
Я кивнув. Все, що він казав, було можливе.
– Добре. Яка інформація і статистика?
– Ті, хто розробляють військові ігри, говорять про вісімдесят відсотків втрат, якщо вони направляють туди «котиків».
– Це до біса багато втрат.
– Багато що змінилося, з тих пір як ти був їхнім командиром. Стало набагато важче виконувати роботу. Плани операцій проходять через всі рівні керівництва і змінюються на гірше у процесі.
– Отже, ви хочете, щоб я пішов замість них. Він кивнув.
– Серед нас є такі, хто розуміє що ти зможеш зменшити втрати до сорока відсотків. Я криво посміхнувся.
– Приємно знати, що ще залишились такі люди, які досі покладаються на найкращих. На яких засадах я буду працювати?
– Оскільки ви будете йти проти офіційних військових об’єктів, найкраща умова – ти одягнеш свою стару уніформу, в такому разі все офіційно – ми говоримо про військового супротивника.
– Три слова у відповідь: пішов ти...дятел. В жодному разі. Я і є той мудак, з гівном замість мізків, йолоп, що на власній шкурі один раз вже пересвідчився, як ВМФ витратив мільйони, намагаючись трахнути мене. І я не збираюся давати їм ще один шанс і повертатись до війська.
Мерк простягнув мені руку.
– Зрозуміло, Діку. Я знав, що ти скажеш це, але мені наказали поставити тобі це запитання. – Він сьорбнув напій. – Так за яких умов ти погодився би взятися за цю роботу?
Я трохи подумав.
– Я сам обираю команду, мої правила. Необмежений бюджет. Ви ставите завдання. Визначаєте терміни. А потім даєте мені спокій.
– Я перекажу твої слова.
Він подався вперед і зменшив гучність радіо, встав, потягнувся, і витяг своє пальто з крісла, де я поклав його.
– Тримайся і вір, брате. На зв’язку.
Моя відпустка закінчилася в ніч на 26 грудня, коли я здався сам до жвавої і без перестанку веселої Федеральної в’язниці в Петербурзі. 15 січня прийшло, і пішло. Операція «Щит Пустелі» перетворилася на «Бурю в Пустелі». А я все ще за ґратами. Але все виявилося не так надумано, як здавалося: Тоні, дійсно, нарешті повернувся до мене.
На день святого Валентина листівка зі знайомим почерком пробилася до мене крізь ґрати тюремної системи. Зашифроване повідомлення всередині було коротким і солодким. «Мій французький любасику, кінчай. Не забудь, що казав Томмі Г. До наступного побачення за кращих обставин». Я порвав листівку і закарбував у пам’яті її текст.
У французькій фонетиці Phoque Six перетворюється на SEALSIX. (Комбінація слів «француз», «кохатися», «кінчати» фонетично може трактуватися як «морський котик» французькою мовою. – Прим. перекл.)
І Томас Гайвард (Томмі Г.) був начальником військово-морських операцій, і саме він надав мені мою команду. Саме він сказав мені: «Діку, ти не підведеш».
І «кращі умови»? О, як мені подобалася ця ідея.
Так, здохніть ви всі там у ВМС – ось вам моє тверде слово. Я повернуся... але не в уніформі. І я не підведу.

Rogue Warrior: The Explosive Autobiography of the Controversial Death-Defying Founder of the U.S. Navy’s Top Secret Counterterrorist Unit-Seal Team Six
Richard Marcinko
Published by Pocket Books, 1992
ISBN 10: 0671703900 ISBN 13: 9780671703905

Перекладом цієї книги займалась дуже велика кількість небайдужих людей. Робота зайняла майже рік, але результат був того вартий. Хочу висловити щиру подяку всій Фейсбук-спільноті “The Rogue Warrior by Richard Marcinko. Translation into Ukrainian”
https://www.facebook.com/groups/1528327540736648.