Василь Врублевський 
Тріщини

Аннотация

Книжка малої прози Василя Врублевського складається здебільшого із новел та оповідань, написаних на зламі 80‑х – 90‑х років минулого століття, власне, на зламі суспільних формацій – часу занепаду і часу надій, руйнації заскорузлого світу фальшивих ідеологем і з’яви паростків світу нового, рішучого відкидання будь‑яких табу і виборювання права дихати вільно. Відповідно й твори, зібрані у цій книжці, позначені свіжістю тематики, ориґінальністю сюжетних ходів і доволі неоднозначною подекуди провокативністю.

Василь Врублевський
Тріщини

Текля з Марією та ще хтось третій

Міні‑повість

1

…іть не здогадуємося чи, може, не хочемо собі в тому зізнатися, що ми, жінки, неймовірно дивакуваті створіння, я б навіть сказала так: екзотичні тваринки.
На цей останній Теклин реверанс Марія дещо зарізко підвела голову, таким же зарізким жестом відкинула рукою пасмо волосся з‑над очей і зиркнула з цікавиною та деяким здивуванням.
– Заперечити хочеш? – спроквола, витримавши паузу, мовила Текля і, посміхаючись самими лише кутиками пухких губ, чиркнула запальничкою.
– Ні‑ні, – якось аж занадто поспішно озвалася Марія, – все так, все вірно… – і за цей поспіх раптом зробилося їй ніяково і соромно.
Ніяково і соромно – перед собою…
…ця поступливість… з якого дива, подумалося, повинна у всьому погоджуватися? тільки тому, що Текля старша? чи тому, що начальниця?..
… а втім, вона добре знала: ні вік, ні тим паче посада Теклині у цьому випадку, в цій ситуації, при цій розмові за чашечкою гарної бразильської кави не грають ніякої ролі…
Але що ж тоді, що?
… ось вона сидить навпроти, загорнувшись у піжаму, неквапом попихкує цигаркою та час від часу відпиває невеличкими ковточками гарячу коричневу рідину з порцелянової чашечки, – така проста, така звичайна жінка, яких десятки, сотні, тисячі цією передвечірньою порою сидить в панельних і цегляних коробках, і щонаймеше третина з них робить цієї миті те ж саме, що й Текля; хіба що не всі насолоджуються справжньою бразилією, але то вже деталі, то вже дрібниці, і річ не в тому… а в чому ж, в чому? може, в тому, що всі вони – породисті хатні киці, такий собі обов’язковий атрибут міської квартири стандартної квадратури, із стандартними меблями, стандартною дерматиновою оббивкою вхідних дверей? та й самі вони – стандартні дружини при стандартних чоловіках…
Стоп! Кого‑кого, а Теклю стандартною не назвеш ніяк! Вже навіть саме ім’я: Теокліна Нарцисівна за паспортом… врешті, їй якраз і місце на квітнику чи в оранжереї, така вона пишна, розквітла, вабляча… (Марія уважніше глянула на Теклю. Так, певно, роздивляються при знайомстві або ж після тривалого нездибання).
… і справді ж!.. досить вже таки помітна повнота не псує її, навіть навпаки: додає загадковості чи що? ні‑ні, не загадковості, швидше всього – привертає увагу і… і… і збуджує інтерес… так‑так, саме так: ця навдивовиж рухлива попри повноту жінка у ліжку, мабуть, справжня тигриця! коли б я була, подумала Марія, чоловіком – нізащо не пройшла б повз неї, не зачепивши бодай поглядом…
– Про що це ти замислилась?
Заскочена дещо зненацька, Марія не знайшлася, що відповісти, тільки непевно знизала плечем.
– І все ж?
– Та так, ні про що.
– Ні про що? – хитрувато і трохи (так здалося) зверхньо усміхнулася Текля. – Ану, зізнавайся!
… зізнаватися? в чому? ні, думки ж на те і є думками, аби бути тільки твоїми, вони – твоє і тільки твоє, єдине, що належить тобі і більше нікому, єдине, чим ти володієш беззастережно; можна віддати все, можуть відібрати все, але не їх…
Але Текля так хитро, так переможно (і чому саме так: переможно?) дивиться на тебе, що ти мимоволі (та ні, проти власної волі!) всміхаєшся й покірно, з тихим захопленням кажеш:
– Ти незвичайна жінка!
– Я незвичайна? – мало не захлинається нарапт сміхом Текля. – Я незвичайна? Ні, голубко! Я найзвичайнісінька! – і, обірвавши сміх, повторює, розщеплюючи слово на склади: – Най‑зви‑чай‑ні‑сінь‑ка!
А потім ще раз, незнано для чого:
– Най‑зви‑чай‑ні‑сінь‑ка!
Зрештою, «незнано для чого» – це так Марія вважає. Сама ж Текля чудово знає, для чого. Так, вона чудово знає, чого хоче, і знає, як того домогтися, і недарма вона запросила це дівчисько в гості; а воно одразу ж і прибігло, мало не луснувши від щастя: звісно, ой як хочеться заприятелювати з начальницею!.. Начальниця – міркувало, певно, собі – це те, що треба, це дуже файно…
– Текле, а ти була заміжньою?
Дурепище, навіщо їй це?!
Та, хоч і спалахнула в душі крихітна неприязнь, відповідає Текля спокійно, з погордою навіть:
– Була.
– І чому?..
– Облиш! – Текля обриває на півслові. – Ти, мабуть, думаєш, що це щось дуже добре?
Марія зиркає з подивом, озивається недовірливо:
– Хіба ж ні?
– Звісно! – Текля не посміхається, але й особливої серйозності на її обличчі не видно. – Єдина перевага заміжжя в тому, що маєш біля себе чоловіка, якого можеш вкласти в ліжко, коли тобі заманеться…
Марія не йме віри почутому: та ні, ні, Текля жартує, Текля глузує з неї!
… вона не може так думати! адже… адже це страшно – бачити в чоловікові тільки самця… Текля не може так думати насправді, вона ж чуйна, вона ж красива, вона розумна… жартує! звичайно, що жартує…
– Ой, дівчинко! – сплескує Текля в долоні. – Яка ж ти наївна! Для тебе це все ще романтика, ти ще віриш у якісь там почуття… Дурненька, чим раніше ти розпрощаєшся з цими дурними мріями, тим краще буде для тебе!
– Але ж…
– Та зрозумій же, зрозумій: позбуваючись ілюзій, ми здобуваємо свободу. А свобода – це все! Спокій, розкутість, щастя…
Марія слухає, слухає, затамувавши подих, слухає знетямлено, але й довірливо, та однак, однак, однак не вірить жодному Теклиному слову… Текля глузує з неї, вона не може говорити так на повному серйозі, не може!..
– Я бачу, – Текля примружує очі, ледь‑ледь схиляє голову і дивиться на Марію тепер вже навскіс, знизу вгору; від цього очі її здаються вузькуватими, а вроджена засмага робить Теклю схожою на азійку, – я бачу, що ти не в усьому, а може, й зовсім не згодна зі мною, та це, повір, тільки тому, що ти молода й не маєш життєвого досвіду.
– А чому… – Марія нарешті здобувається на слово, але одразу ж і вмовкає: думки, та ні, лише обривки думок, неясні, безладні, протирічні обривки думок розпалюють мозок і уяву, а зволодати з ними їй незмога.
Текля завважує її даремні потуги хоч щось, хоч що‑небудь, хоч якось заперечити, і її це тішить. Тішить не тому, що має можливість хизуватися власною зверхністю, ні, – тішить тому, що вона знає, чого хоче, і знає, як того домогтися, а теперішня Маріїна розгубленість тільки посвідчує: все так і буде, треба тільки довести цю розгубленість до найвищої точки – тоді це дівчисько стане підвладною у всьому й чинитиме все, чого забажає вона, Текля… Марія ще зовсім юна, ще зовсім дурненька, ще зовсім недосвідчена, вона щойно випала з домашнього кубельця, з неї, наче із кавалка м’якої глини, можна ліпити все що захочеш.
Марія нараз відчула страх від того Теклиного погляду – темні очі ніби пронизували її наскрізь…
…та ні, це мені приверзлося… Це, мабуть, від того, що Текля тут, серед хатнього затишку, зовсім не така, як на службі… На службі Текля – сама тільки зосередженість і неприступність, а в цій піжамі і з цією чашечкою – відверта, щира, своя ніби… Немов подруга, старша, досвідченіша подруга…
Текля помітила ці мигцеві переміни, та їх і не важко було помітити – якщо ти не сліпець! – на Маріїному обличчі: дівчисько ще, дитя, навіть нічого утаїти не вміє…
– А спечно, чи не так? – спитала раптом і, поставивши філіжанку на край журнального столика, дістала з кишені хустинку, змахнула бісеринки вологи з чола.
– Авжеж, – кивнула Марія.
– То чом би нам не прогулятися? Чом би не зробити вечірній променад? – підморгнула Текля змовницьки.
І, не чекаючи відповіді, підвелася:
– Ось я лишень перевдягнуся…
Не встигла Марія й вуста розвести, а Текля вже зникла в дверях суміжної кімнати – там, здогадалася, спальня.
… справді, піт ллється, наче струмком, ще півгодини – і хоч роздягайся… Текля це гарно придумала, о такій порі на вулиці просто чудово: ніяких тобі черг, ніякої штовханини, парочки на лавочках…
– Я вже! – постала Текля перед Марією в простому, недорогому, але добротно пошитому платті – з глибоким декольте, з широкими рукавами, воно було приємне оку.
Так‑так, смак Теклі ніколи не зраджує! З нею по вулиці буде йти, ніби зі старшою сестрою: більше тридцяти зараз їй нізащо не даси. Того й дивись, що кавалери зачнуть липнути.
– Ну що, йдемо? – каже Текля, видимо вдоволена справленим враженням, і не втримується: – Як я тобі? Ще можу підчепити якогось хлопчика?
– А певно ж! – усміхнулася Марія, й згадала своє: «Коли б була чоловіком, нізащо не пройшла б мимо Теклі, не зачепивши її бодай поглядом…»
І усміхається ще раз.
Текля злегка похмурніє:
– Посмішка в тебе якась дивна, не така…
– Як це? – ніяковіє Марія.
– Не зовсім щира, іронічна… Мабуть, думаєш, що мій вік…
– Та що ти! – гарячково заперечує дівчина. – Нічого такого! Ти виглядаєш прекрасно, можу заприсягтися, що…
– Не треба! – дещо лагідніше перебиває Текля. – Не говори мені цих нікчемних компліментів, ти не чоловік…
– Але це не комплі…
– Маріє! Я ж сказала!

2

… але і наступного дня, і наступного після наступного – Текля на службі, як і завжди, сконцентрована непідступність: ані жодним жестом, ані жодним словом, ані навіть відтінком голосу вона не відступила від усталених службових стосунків. Ніби не було недільних гостин, ані довірливої розмови, ані прогулянки вечірнім містом. Спершу Марію це бентежило, але трималося те відчуття при ній недовго, їй вистачило розуму й тактовності і самій повестися так само…Так минув тиждень, аж у п’ятницю, за хвилину до вісімнадцятої, коли Марія вже зібралася з роботи, прийшла секретарка і сказала:
– Машо, тебе Теокліна Нарцисівна викликає!

3

Цієї ночі перед суботою їй приснився сон‑спогад.
… ніяк не пригадати плакала чи сміялась
… ніяк не пригадати
хто підхопив майже безживне тіло
поволік до ванної
хлюпнув в обличчя водою
тоді опустив на підлогу
й задер спідничку
… дзюркотіла вода
… тільки й пригадується, що – дзюркотіла вода…
Прокинувшись, вона ще довго лежить із заплющеними очима, ще довго намагається стулити уламки розбитого напівбезпам’ятства, і раптом помічає, що всеньке тіло її тремтить.
«Ну, досить!» – каже вона собі.
Так вона казала собі вже багато‑багато‑багато разів. Саме: казала. А не наказувала. Просто казала. От і зараз – просто каже. Тоном – ніби комусь обіцяє. Та ні, обіцяти немає кому. Дурість, яка велика дурість: навіщо обіцяти, коли (і ти це добре знаєш) обіцянки твої непотрібні нікому, навіть тобі самій.
Навіть тобі самій.
Навіть тобі.
Отже: треба вставати, довго на совість відсвіжувати лице крижаною водою (літрового слоїка завбачливо, ще звечора, поставлено у холодильник), ретельно чистити зуби (не забуваючи кілька разів вичавити пасту з тюбика у рот і, потримавши на язиці, ковтнути), опісля всього – міцний чай без цукру…
Вона нарешті ворушить повіками і, повернувши голову, зиркає на циферблат годинника.
Чверть на восьму.
Чверть на восьму.
Чверть на восьму.
Отже: на повернення до життя, до такого, яким воно є щодень від ранку до вечора, залишається сорок хвилин.
Треба вставати.
Треба вставати.
Треба!
Голова важка, але, слава всевишньому, болю у скронях і потилиці, здається, немає. І то вже добре, дуже добре… Щоправда, трохи піднуджує, та то вже дрібниці: два пальці в рот і…
В рот?..
Вона (та, що у сні) спиняється посеред кімнати: це так нагадує те, вчорашнє.
… хтось підхопив безживне майже тіло
і поволік до ванної
… дзюркотіла вода
… дзюркотіла вода
… дзюркотіла
І вона прокидається.

4

Текля ніби стояла за дверима напоготові: ще не встигла Марія забрати пальця з пігулки дзвінка, як клацнув замок.
– О, привіт!
На Теклиному обличчі – лише привітність; вона в усьому – у зеленавих злегка очах, на ще не напомажених, та однак яскравих, губах, у ямочках на щоках.
Ямочки ті ледве помітні, і з’являються тільки тоді, коли Текля усміхається, та й то не завжди; Марія зауважувала вже не раз: якщо Текля усміхається не щиро, а силувано, задля годиться, то їх тоді й видивлятися годі.
– Заходь!
Марія переступає поріг, знімає туфельки‑«човники», взуває капці і йде за господинею до «великої кімнати».
– Хочеш, відика увімкну?
Марія знизує плечима – так, ніби їй байдуже, ніби її це зовсім не цікавить, ніби весь вільний час свій вона тільки те й робить, що дивиться відик і що він їй смертельно остогид.
Теклю чомусь Маріїна байдужість насторожує, навіть дратує, і вона підступно запитує:
– Що, тебе вже нудить від порнухи?
– Порнухи? – бентежиться дівчина. – Ні… Звідки ти взяла, що я…
– Куди поклала, звідти і взяла!
В голосі Теклиному жодного натяку на поглуз, ні бодай на легку, дружню іронію. Такий собі мимовільний жарт, експромт, каламбур, гра слів і тільки. Але Марія певна того, що це не так.
Вона знає це, але збагнути – що саме не так, чому не так – не може.
… ти просто приречена повсякчас почуватися поруч з нею дурнуватим дівчам… вона в усьому, завжди, на кожному кроці дає тобі це відчувати, вона вивищується над тобою, не вивищуючись нібито, вона насміхається з тебе, ніби й не насміхаючись…
– То ти категорично проти порнухи? – лукаво дивиться Текля, вже зарані вгадуючи Маріїну реакцію на своє запитання, і не помиляється: Марія зніяковіло, дещо присоромлено навіть, переводить погляд на екран телевізора і поспішає заперечити:
– Та ні, чому ж…
– Якщо так, – бісикувато вистрілює очима Текля, – то поставлю тобі новеньку касетку, щойно вчора придбала. Гарантую, що нічого подібного ти ще не бачила!
…Боже, який жах! невже вона може це дивитися? але ж дивиться, дивиться таки, і так спокійно, зрідка навіть посміхаючись, і очі її іноді ледь‑ледь спалахують, загоряються… ну, гаразд, хай навіть так: «дивиться без огиди»… але ж невже їй це справді подобається?..
Марія довго (надзвичайно навіть довго) вагається й нарешті насмілюється:
– Скажи… Тобі подобається це?
– Що? – перепитує Текля, не відриваючи погляду від екрану. – Лесбіянки?
– Та ні! – розгублено заперечує Марія: від раптової думки, що Текля може запідозрити її в «такому інтересі», дівчині зробилось не по собі. – Такі фільми взагалі…
Текля скоса зиркнула на неї. Схоже, це запитання було для неї цілком, ну зовсім, несподіваним. Вона замислилась на мить, на крутому чолі її з’явилися тоненькі павутинки зморшок. Врешті промовила, не дуже впевнено промовила:
– Не скажу, щоб так уже й подобались, але інколи це заспокоює, знімає втому, стрес…
– Заспокоює? – Марія не приховує, що вражена Теклиною відповіддю, вражена настільки, що, відкинувши будь‑які застороги, вже не вважає за можливе й потрібне критися зі своїми справжніми почуттями: – Ти серйозно?
Текля випросталася в кріслі й метнула на Марію вбивчо‑зневажливий позирк.
– А що? – спитала сухо. – Думаєш, що не так? Але навіщо б мені здалося лукавити перед тобою?! Навіщо? Подумай, дівчинко!
Це «подумай, дівчинко», мовлене таким підкреслено ввічливим (а насправді нищівно холодним) тоном, примушує Марію здригнутися…
Яка велика, яка безглузда необачність – забути, хто перед тобою! Біс знає, що науявляла собі! Приятелька, старша сестра, подруга… Ну, чого ти лізеш зі своїми запитаннями?! Дивись собі відика, роби вигляд, що тобі це все байдуже, невже тобі конче треба знати, що думає Текля про це? Вона вільна у своїх вподобаннях…Так‑так, вона вільна. А ти? Ти хіба не вільна? Вільна. Мабуть… Але вона… вона вільніша. Бо хто ти?
«Подумай, дівчинко»– цим усе сказано…
Отож: подумай, дівчинко!..

5

Він таки підстеріг її, таки дізнався, де її нове помешкання: коли Марія відхилила хвіртку, стояв під кущем безу й посміхався; вона відчула ту посмішку, бо бачити її не могла – вечір і освітлення поблизу ніякого.
– Тобі не набридло? – спитала вона, анітрохи не здивувавшись йому.
Він зробив крок уперед і зупинився.
– Набридло? Що мені має набриднути?
– Сам знаєш, – відказала, причиняючи хвіртку. – Невже ти не розумієш, що все це даремно.
– Я так не думаю.
– І погано, що не думаєш.
– А навіщо сушити мізки, коли впевнений?
Він торкнувся кінчиком язика нижньої губи; знову ж таки: Марія того не бачила (вечір і освітлення поблизу ніякого), а здогадалася – як‑не‑як, добре вивчила його манери, – заклав руки за пояс, хитнувся вправо‑вліво і повторив, розтягуючи слова:
– Навіщо думати, якщо впевнений?
– У чому? У чому ти впевнений? – ще стримувалася, та відчувала, що самовладання може зрадити їй будь‑якої миті, і це лякало її, лякало найбільше: не мала права спасувати, бо тоді все, тоді кінець…
Він знову гойднувся.
– Ти знаєш!
– Що я знаю?
– Ти знаєш: я впевнений, що ти будеш моєю!
І (знову!) гойднувся вправо‑вліво.
… чи, може, навпаки?
вліво‑вправо?
спершу вліво, а потім вправо?
вліво‑вправо, вліво‑вправо…
а втім, яка різниця?
вліво‑вправо, вправо‑вліво…
Але вона вхопилася за це, наче за рятівну трісочку.
Врешті, чому «наче»? То й справді було для неї рятівною трісочкою: все вмить відступило на другий, третій, чортзна‑який план, і вже ніщо більше не турбувало Марію, окрім – вправо?.. вліво?..
Він збагнув, що знову (вкотре, вкотре вже!) програє, але ж і його так само важко, майже неможливо було вивести з рівноваги, позбавити самовладання, змусити відступити: те, що він зараз піде, аж ніяк не вважатиметься за поразку! Те, що він зараз піде, означатиме лишень, що пролунав гонг, сповіщаючи про закінчення чергового раунду, і тільки це, і нічого більше!.. Та однак він не втримався, аби не зімітувати під завісу атаку.
– Ну, що ж, – посміхнувся все тією ж трафаретною своєю гримаскою, причаєною у кутиках тонких губ. – Ти можеш змінити ще десятки квартир, можеш навіть переїхати до іншого міста, але від мене тобі нікуди не подітися. Я знатиму про кожен твій крок..

6

І знову – весь тиждень Текля сама неприступність. Марія чекає п’ятниці, і що ближче вона, тим неспокійніше Марії. Неспокійніше… Ні, не те слово – неспокійніше. Не те. Душа Маріїна роздвоюються. І хочеться знову в затишну (попри все, таки вона затишна) Теклину оселю, і боязко. Боязко, бо відчуває: щось Текля замислила. А що – не збагнути і не розгадати.
І коли збігла п’ятниця – яке там збігла, коли цей день тягся, немов похоронна процесія! – а Текля так і не покликала Марію до кабінету, та роздвоєність переросла в неясну, та цілком, однак, усвідомлювану пекучу тривогу, й даремними були Маріїні сподівання, що «…ось тепер, коли все саме собою з’ясувалося…» має прийти полегкість. Навпаки, навпаки! Вона до глибокої ночі не стулила повік, і все думала, думала, думала: чому?.. чому?.. чому Текля так повелася?

7

Вранці її розбудила хазяйка:
– Там тебе якась жінка.
Марія схопилася, накинула на голе тіло (спала завжди без нічого) халатика і, защібуючись на ходу, вибігла на передухіддя.
То була Текля.
– Ви? – здивувалася.
Текля усміхнулася і, не чекаючи запрошення, ступила через поріг до коридорчика.
– Я, – відказала, прискіпливо роздивляючись.
– Як ви мене знайшли? – Марія незвідь‑чому розхвилювалася.
Текля пропустила запитання повз вуха, вдала, що найбільше у світі її цікавить зараз це неохайне та занедбане, хоча й не брудне, помешкання. А може, і не вдавала. Може, її й насправді воно займало зараз найбільше у світі.
Нарешті, хмикнувши, обернулася до Марії.
– Чесно кажучи, не уявляю, як ти можеш тут жити.
Марія промовчала. Втім, Текля й не запитувала. Просто озвучила вголос те, що подумала.
– Маєш, сподіваюсь, окрему кімнату, а не тулишся на розкладачці в кутку?
– Ну, звісно ж…
Марія, здається, щойно тепер отямилась.
– Проходьте, – запросила, – двері праворуч…
– Чого це ти викаєш? – в Теклиних очах майнуло невдоволення.
– Пробач, – дівчина винувато всміхнулась.
Винувато – хоча нізащо не змогла б сказати, у чому та провина…
Текля владно штовхнула долонею двері до Маріїної кімнатки. Стала на порозі, виставивши одну ногу, аби не дати дверям зачинитися.
– Так, – сказала, надаючи голосові відтінок неприємного враження.
Чи намагаючись надати голосові відтінок неприємного враження? Певно ж, саме так: намагаючись. Бо насправді (і Марія це відчула) побачене не справило на неї хоч якогось враження. Бо побачила вона те, що й сподівалася побачити: шафу, яка була, вочевидь, ровесницею хазяйки‑пенсіонерки; ліжко з металевими бильцями (чи не якийсь зальотний прапор притарганив з казарми за слоїк самогонки?); два стільці; столик під вікном, а на ньому – настільна лампа за сім сорок, прозвана дотепниками «жидівочкою».
– Так, – повторила Текля й поглянула через плече на Марію. – Ну що ж, хоч чаєм почастуй… А втім, не треба! – передумала раптом. Впіймала пальцем рукав Маріїного халатика: – Зайдемо, без свідків поговоримо, – скосила очі у бік кухні; була впевнена, що за непричиненими її дверима причаїлась, ловлячи кожне слово, хазяйка: о, не треба мати надрозвиненої інтуїції, аби знати, аби бути впевненою на сто двадцять відсотків, що саме так воно і є! Всі ці бабусі ох же й грішні на вухо – то, буває, недокричишся до них, але як стає нагода щось підслухати, почують навіть, як у непошлюбленої курвочки із сусіднього будинку диван вночі порипує…

8

Марія вагалася, але Текля усім своїм виглядом демонструвала, що свого наміру не відступиться.
Ні, вона не переконувала, не агітувала, не наполягала, не впрошувала. Вона мовчки сиділа на ліжку й терпеливо чекала, коли дівчина погодиться: «Що ж, хай буде по‑твоєму…»
Чекати їй довелося довго. Марія кілька разів намагалася щось сказати, але Текля не давала їй вимовити і слова, самим лише поглядом наказуючи: «Не поспішай, подумай добре!» Марія двічі чи тричі виходила з кімнати, та коли поверталася, заставала Теклю у тій же позі, все з тим же незмінним виразом на обличчі, все з тим же незмінним, рішучим наказом в очах: «Не поспішай, подумай!»
І врешті здалась:
– Що ж, – сказала, – хай буде, як ти хочеш…

9

Він пропав ненадовго. Не минуло й кількох днів, як заявився знову. Чекав біля під’їзду, на лавці під дашком, мав на колінах трійцю жоржин і курив люльку.
– Здрастуй, – мовив спокійно, ніби й не було поміж ними ніяких непорозумінь, ніби зустріч ця цілком природня і навіть звично‑буденна. – Як справи?
Марія не відповіла й не глянула в його бік. Ковзнула байдужим поглядом по жоржинах і поготів. Та, якщо по правді, квіти її дещо заінтригували. Це було щось нове й незрозуміле: навіщо цей маскарад? Невже думає, що вона клюне на цей банальний трюк? Хіба не відчуває, що може розраховувати тільки на те, щоб отримати ними по мармизі?
Він помітив той її позирк і, здається, зрозумів його.
– Не переживай, – посміхнувся, не виймаючи люльки з рота, і від того посмішка вийшла кривою й злостивою. – Не переживай, це не тобі. Йду на іменини до тещі, треба засвідчити свою повагу…
Марія зробила крок уліво – обминаючи його наваксовані штиблети, ступила до дверей. Думала, що намагатиметься зупинити чи притримати, і зготовилася дати відкоша. Але він навіть не поворухнувся. Тільки коли зайшла вже до під’їзду, кинув навздогін:
– І все‑таки пам’ятай: із моїх рук не вислизнеш!

10

Думки плутаються, перестрибують п’яте через десяте, перемішуються зі спогадами, сумнівами, здогадками; попід стелею пливуть, снуючись і колихаючись, сиві пасма диму – Марія викурює цигарку й одразу ж береться за другу, не докуривши, розчавлює в попільниці, а за хвилину рука знову тягнеться до пачки; так триває, доки не лишається жодної…
Весь вечір і ось уже майже півночі на душі їй тривожно і важко. Навіть не так, а:
…на душі порожньо і тяжко. Я ніяк не можу дати раду своїм почуттям, в мені борюкаються зневага і цікавість, страх і цікавість, неприйняття і цікавість, біль і цікавість… цей ряд можна продовжувати і продовжувати, продовжувати до безкінеччя і навіть за безкінеччя, єдине, що лишається незмінним за всіх варіантів – це ота сама цікавість… У рибини, що спіймалася на гачок, до жалюгідності мало шансів зірватися з нього, їй залишається сподіватися тільки на невмілість та недосвідченість рибалки…
І далі:
…тієї ночі я ще не знала, що заковтнула одразу два гачки…
І ще:
Сильні, благородні, чесні почуття не в моді. В моді тепер відчування, і ці відчування ніщо інше, як спрощена форма хіті, спрощений вид тілесних взаємин. Врешті: яких ще взаємин? Контактів. Суціль – лише контактери, суціль усі лише камасутряться…

11

Прокинутись, виповзти з‑під ковдри, стати босоніж на підлогу, навмання намацати п’ятою капця, навмання ж рушити до ванної. Так для Марії починається ранок.
Майже завжди.
Бо сьогодні Марія спершу йде на кухню.
Деренчнула електрозапальничка, спалахнув синювато‑жовтавий вогник, струмінь води залопотів по денцю чайника.
Безсонна ніч давалася взнаки: відчувала в тілі ваготу, рухи і жести мляві, думки розхаращені й невиразні. А може, їх, думок, не було й зовсім. Мабуть, що й справді не було, бо, крім ваготи, відчувала ще і якусь навальну порожнечість. Чи, може, та порожнечість і породжувала ваготу? Відчувала її не стільки в собі, скільки довкола себе.
Закипів чайник. Маріїна рука сипнула у чашку заварки, влила окропу, вкинула три грудочки цукру, – було таке враження, ніби стежить за собою звіддалік; а може, і не було ніякого враження? Може, таки і спостерігала звіддалік?.. Містика? Та яка там до біса містика, коли реальніше й не буває! Вона була розчахнута, Марія, розтерзана, четвертована, подріблена, пошаткована. Вона була, але її й не було. Вона була тут, але була й далеко звідси, там, де не живуть і не існують, де не думають і не балакають, де, може, і не чують нічого – ані волань, ані проклять, ані освідчень, ані погроз, де не чують і не бачать, де тільки спостерігають, та навіть і не спостерігають, а тільки фіксують.
І, здавалося, ніщо не виведе її вже ніколи із цього стану відстороненості і самовтраченості, та раптом якийсь окрайчик її розчахнутої, подрібленої, пошаткованої свідомості (чи напівсвідомості? чи підсвідомості? чи позасвідомості?) вихопив, зафіксував, а тоді вже й помітив предмет, та й не предмет навіть… річ? але й не річ… але ж як це назвати? навіщо це тут? і звідкіль? хто приніс її сюди? хто поклав? чи, може, мені тільки здається? але ж ні, я бачу її, я можу підійти, я можу доторкнутися, я можу підняти… ну ось: підходжу, торкаюся, піднімаю, підходжу, торкаюся, піднімаю, підходжу… торкаюся, піднімаю… підходжу… торкаюся… піднімаю… підходжу… торкаюся… піднімаю!

12

Текля з’являється несподівано і на диво вчасно: Марія все ще роздивляється, тримаючи у витягнутій перед собою руці, ту річ, що невідомо як і чому опинилася на кухонному столику.
Та річ була звичайнісінькою гральною картою – новенький, ще лискучий хрестовий туз.
Несподівано, непомітно і вчасно постала Текля перед Маріїні очі, і поява та Марію не здивувала. Та навіть по тому, як завважила Теклю, вона й далі роздивлялася карту.
– Що з тобою? – занепокоїлась Текля. – Чи не хвора?
– Ось, – кивнула Марія на карту, і в очах її нарапт зблимнуло щось божевільне. Ні, не божевільне, і навіть зовсім не божевільне, але… Але й божевільне теж.
Одначе Теклю це не збентежило. Зобіч могло здатися, що вона і не помітила нічого, хоч не помітити того зблиску Маріїних очей було просто неможливо.
(Тепер, з віддалі часу, прокручуючи плівку подій знову і знову, ми змогли б, може, розгледіти і в Теклиному погляді на ту мить щось подібне… Але то ми і тепер, але не Марія і не тоді…)
– Що це? – ще сухіше (ніби!) і байдужіше поцікавилась Текля. – Карта?
Марія нарешті опустила руку, а заразом з нею і погляд.
– Карта. Туз. Хрестовий…
– Ну туз, – струснула плечем Текля. – То й що?
Дівчина мовчала.
– Поясни, – Текля зробила крок до неї. – Що з тобою? Чим ти так стурбована?
– Пояснити? – Марія тільки тепер, та й то не одразу, глянула на Теклю. – Що ж пояснювати, коли сама ні чорта не збагну?!

13

Текля зосереджено помішувала ложечкою каву, втупивши погляд в лаковану гладінь столика. В очах її таївся чи то сумнів, чи смуток, і пальці її то стискалися, то розслаблювалися.
Тепер, з віддалі часу, прокручуючи плівку подій, я можу все детально відтворити, я можу з певністю написати: «В цій чарівній істоті жила шалена лють, яку вона ретельно приховувала, майстерно маскуючись навіть тоді, коли поруч нікого не було; отже, приховувала її і від самої себе… Але чи вдавалося їй докінечно обдурити себе – того я не знаю…»
Раптом вона здригнулася – здається, їй почулися кроки: м’які, скрадливі, вони долинули з коридору. Текля схопилася, кинулась до дверей (на ходу, клацнувши вмикачем, засвітила люстру) – і не побачила нікого.
Нікого не було ні в коридорі, ні у ванній, як не було на кухні і в туалеті…
– Дурепище! – вилаяла вголос себе, розміялася: – Рехнутися можна!
Та нараз погляд її ковзнув по підлозі і – що за мана?! – вона запримітила на килимку під вхідними дверима хрестового туза…

14

Рехнутись можна! Хай би швидше ця сучка прийшла… І де її лиха носить? Сказала на часинку, а минуло вже, мабуть, годин три! Даремно я її пожаліла, даремно взяла до себе! Думала: веселіше буде, та й… чого там критися перед собою? Яке «пожаліла»! Вона мені потрібна, як… Так‑так, а що хіба?.. А воно, це дурне дівчисько, і справді кізка нівроку, позиркують в її бік і безбороді козлики, і рогаті одружені козли, та й навіть цапи, яким вже давно пора на цвинтарі тліти, а не жінок очима мацати! Глядуни нещасні, лідери івнисті, геморої смердючі, їздюки недороблені, всіх би повбивала!.. Ніякого від вас діла, тільки повітря даремно псуєте… І зиску ніякого, і порятунку від вас немає. Куди не поткнешся – там і ви, цвіркуни міліметрові, без клепок в голові і язиків в роті! Якого чорта штани носите?! Що ви в матні ховаєте? Та ж у вас того добра – ні сховать, ні показать… Жах! Жах!
Та що вона петрає? Молоде, дурне, тільки й того, що цицьки не висять і задниця тугенька. Та й що ж там буде висіти, де йому взятися, тому висінню? Як не підодягне ліфчика з капроновими вставками, то й засумніваєшся, чи є там у неї що… Жах! Але й воно туди ж! Диви, не інак – на здибанку повешталася! Трахала б тебе рота національних гвардійців… Вигнати тебе чи що? Чого панькатися з тобою! Чим ти заслужила, щоб панькалися з тобою? Тільки знахабніла невміру, вранці поперлась – навіть посуд не помила, після себе чашку ще так‑сяк сполоснула, а моєї й пальцем не торкнулася… Ну, стривай, стривай, ось я все пригадаю, дай‑но тільки діждусь, коли із гульок заявишся. І не сподівайся на милість: серед ночі випру за двері. Що‑що, а це я тобі гарантую! Хоч плач, хоч скач, хоч і в ногах повзай, а однак нічого не випросиш: якщо Текля щось вирішила, то вже нізащо від свого не відступиться ані на сантиметр… Начувайся, курво!

15

Марія прийшла десь аж по дванадцятій, її злегка похитувало, і Текля, стоячи в двох кроках від дверей, вловила стерпкий запах вина і ароматизованої помади.
– Ну що, наглядувалася? – спитала те, що й мала спитати: чекаючи на Марію, вже з десяток разів прогнала подумки сценарій розмови з негідницею, і саме ця репліка мала стати її початком.
За тим же сценарієм Марія повинна була зобразити винуватий вираз на обличчі, потупити погляд і щось промимрити у своє виправдання.
Але Марія вчинила зовсім не так, цілком по‑своєму, категорично несподіване: вона посміхнулася, відкинула рукою волосся з очей і майже проспівала:
– Ох, і гляданула ж, трам‑па‑рам!
Текля спантеличено відступила крок назад, потім ще, й не зчулася, як дозадкувала до дверей зали. І тільки наштовхнувшись спиною на одвірок, здобулася на гнів:
– Як це розуміти?
– А так і розуміти! – зухвало вигукнула дівчина. – Що, вже й гляданути не можна? Що, з квартири, може, виженеш? Так я до тебе не просилася, сама умовила! Отож, як на те пішло, завтра вранці речі у валізку і гуд бай, майн лібе фрау! Довідзенє, пані, довідзенє! Арівідерчі!
– Та ти п’яна!
– Да, я сегодня пьяная! – знову проспівала у відповідь Марія і, не роззуваючись, продефілювала до туалету, на ходу піддираючи спідничку. – Звиняй, я дуже пісі хочу! – засміялася нахабненько. – А якщо людина хоче пісі, то вона повинна це робити, бо інакше може бути горе…
Причиняти за собою двері Марія, здається, не збиралася навіть, а Текля не мала ніякого бажання слухати сюр дзюрчання, отож, прикусивши обурено губу, поспішила щезнути за дверима зали, грюкнувши ними так, що аж кришталь у серванті жалісно затенькав.
Все єство її волало про помсту, і тіло Теклине сіпалося, тремтіло, вібрувало, жадаючи тієї помсти, – і Текля вжахнулася, бо знала: такої миті, в такому стані спроможна вчинити що завгодно, ще трохи – і зірветься, й ніщо не спинить її, не пригальмує, не вбереже від лихого, жорстокого, непередбачуваного, фатального, невблаганного, непоправного… Знала: треба на щось вихлюпнути цю оскаженілість, треба дати вихід цій злій енергії, поки ще не пізно, поки Марія не з’явилася перед її очі, бо тоді – все! Тоді вже буде пізно… пізно… Пізно!

16

Підтягувала трусики, коли долинув страшенний крик й одразу ж за ним – ще страшніший грім розбитого скла.
Коли, перелякана до смерті, влетіла до зали, побачила тільки темне провалля вікна, шматки і скалки на підвіконні і підлозі, – не спам’яталася, як вже була на вулиці, як заклякла над Теклиним тілом, як дивилася довго‑довго, не відводячи очей, в криваву темну калюжу, що збільшувалася і збільшувалася, – допоки не знепритомніла…
(«А чому в руці мертвої була карта?» – спитає слідчий.
«Карта? – мляво ворухне блідими, безкровними губами. – Яка карта?»
«Туз, – скаже слідчий. – Хрестовий туз».
Захитається на стільці, прошепоче: «Туз… Хрестовий туз!..» – в голові затьмариться, в очах потемніє, а потім, трохи згодом, спалахне яскраве‑яскраве світло, і вона побачить перелякане обличчя слідчого, як він кинеться до неї, битиме навідмаш долонею по щоках, бризкатиме водою з карафки, але вона нічого з того вже не відчуватиме, ні на що з того не реагуватиме, а потім, потім… Потім тільки новенький, лискучий, ще не залапаний пальцями хрестовий туз стоятиме в очах…)

1993

Юлька з пивбару

Оповідання

Юлька працює прибиральницею в пивному барі. Робота її влаштовує. Влаштовує і заробіток. Бухгалтерія нараховує сімдесят рублів за місяць та ще дещо має Юлька на склянках – система проста і майже без ризику: як хто хоче пива без черги – дає Юльці «на чай». Такса стабільна: десять копійок з кухля. За стійкою навіть спеціальний краник для «внєочєрьодників» є. За день накапує з нього не менше червінця. Правда, майже все перепадає Григорівні, завідуючій. Вона навіть ще одну рахівницю принесла, аби Юлька не обдурювала: наповнить Юлька кухля – Григорівна кісточку на рахівниці пересовує. «Гроші, – приказує, – щот люблять!»
– І жадна ж ти, Григорівно! – каже Юлька, розраховуючись увечері ще й за пиво, випите нею. – Чи мало тобі тих, що з клієнтів маєш?
– Не бунтуй! – єхидненько всміхається Григорівна. – Тобі ж нащо гроші? Все’дно на вітер викинеш. А в мене он дочка в старій дубльонці ходить. Треба їй нову справити? Треба. І Вітасику обіщала «Яву» на іменини подарити…
Юлька хмуриться. Її захмеліле, в червоних цятинках обличчя виказує образу. Та лаятись із завідуючою Юлька не наважується. Юльчині докори Григорівні все одно «до спини», а як доймеш її усерйоз – то й не працюватимеш тут більше жодного дня. І де ж знайдеш тоді іншу роботу?
Взявши відро з водою, ганчірку й швабру, Юлька човгає в зал. Чорна, вишмарана підлога, щедро всіяна плювотинами та недокурками – фініш робочого дня.
Бубнячи під ніс прокльони на Григорівну («Сучка! Все гребе собі! Хоч би вже вдавилась!») та відвідувачів («Сволочі, позасирали тут все, як свині!..»), Юлька сяк‑так везяє шваброю між столами. Ось хтось залишив недогризену рибину – і ті залишки летять у шматяну торбу, що її Юлька прив’язує до мотузочка, яким підперізує свій заношений, весь в масних плямах і ще бозна‑якому брудові, халат. Услід за недогризеною таранею в торбу пірнають шматочки сиру, надкушений пиріжок, дві пляшки з‑під вина.
А ось і справжня удача! Під останнім столиком Юлька помічає хустину – зовсім ще нову, з блискучим мереживом по краях.
Юлька підхоплює хустину з підлоги, сторожко озирається – чи не побачила Григорівна, бо відбере, Юлька добре це знає, – і ховає її в пазуху…
Вдома Юлька накидає хустину на пасми свого лиснявого, немитого волосся й довго видивляється в уламок дзеркала.
Хустина їй подобається. І Юлька уявляє, як прийде завтра на роботу, а Григорівна почне допитуватися:
– Де взяла?
А Юлька скаже:
– На базарі купила. Тридцять рублів дала.
– Три червінці? – не повірить Григорівна. – Так дешево? – і її заздрісний позирк забігає, як білка у колесі. – Ану, покаж…
Юлька знає, що добряче попсує Григорівні настрій – кепсько, ой кепсько буде завідуючій з того, що не їй перепала за безцінок така добротна річ!
Та раптом радість Юльчина згасає: подумала, що саме на роботу в цій хустині приходити не можна. Бо що, як заявиться ота роззява, котра посіяла її?!.
– Е‑ех! – розчаровано зітхає Юлька, і хиткі ноги несуть її на кухоньку.
А там – гора немитого посуду, зваленого абияк на старому столику. Юлька кладе на вільний клаптик торбу, від її необережного руху столик гойднувся, одна ніжка підкосилася – і все летить шкереберть.
– От блядство! – лається Юлька.
І саме цієї миті у двері стукають.
– Відчиняй!
Юлька силується впізнати голос. І знайомий же начебто, а чий саме – кольки його знають.
– Хто там?
– Та я, Степан!
«Та й справді! Як це я не впізнала?» – дивується Юлька, відкидаючи клямку.
Перед нею з’являється неголена фізіономія з деформованим носом.
– Ти що, стара курвочко, не признала? – герготить Степан.
Юлька не ображається. Звикла, ще й не таке чула. До того ж, знає: Степан так завжди жартує…
– Тут у мене пляшенція є, – каже він, переступаючи поріг. – Пляшенцію, значиця, взяв, а випить нема де і нема з ким. Друзяків же моїх, Толика та Борку з Подола… ти знаєш їх, на пиво разом ходили… ну, значиця, на два роки в елтепе загребли. То я про тебе згадав, значиця. Дай, думаю, зайду по старій дружбі, провідаю.
Юлька мовчки пропускає Степана в хату.
– Слухай, а загризти в тебе чим є? – питає він. – І вопше, як у тебе обстановка? Сама?
– Сама…
Степан причиняє за собою двері, каламутними очима («Десь вже приклався», – думає Юлька) обводить помешкання.
– А нічо в тебе і не змінилось, – каже. – Так і живеш сама?
– Так і живу.
– За це й вип’єм! – викрикує Степан, висмикуючи з кишені пом’ятого піджачка півлітрівку. – Самогон, вищий сорт!
Ставить пляшку на стіл, а сам вплюхується на табуретку під вікном.
Юлька бере з обгадженого мухами мисника два гранчаки, цибулину, шматок жовтого сала.
– То шо нада! – каже Степан, відкорковуючи зубами пляшку.
– У мене тут ще є…
Юлька дістає із торби недогризену тараню, надкушеного пиріжка, інший «скарб».
– Ти, Юлько, молодчина, – хвалить її Степан, і наливає Юльці в гранчак по самі вінця, примовляючи: – Згинь, нечиста сило, останься чистий спирт…
– На все добре! – піднімає Юлька гранчака.
– Подожди, я класний тост знаю! – зупиняє її Степан.
– То кажи.
Степан жмуриться хитрувато, чухрає лівою рукою за вухом.
– Во ім’я нашєй любві і стаї дікіх кабанов. Амінь! – і видудлює одним махом. – Харашо! – видихує.
Юлька пити не поспішає. Сидить, спершись ліктями об стіл, і тримає перед очима затиснутого в долонях гранчака.
– Шо, не нравиться тост? – хрумкаючи цибулиною, питає Степан.
Та Юлька не реагує і все так само дивиться в самогон.
– Шо там узирила? – питає Степан. – Муха, може, попала? Так то не біда, з мухою навіть лучче – зразу ж і закуска! – регоче.
Юлька на те уваги не звертає.
Щось на неї останнім часом находить, все якісь безрадісні думки крутяться в голові, ніяк не може їх спекатись. Раніше такого не помічала за собою…
Може, від того те все, що давно ніхто не заходив до неї? Он і Степан з півроку, мабуть, не був… Але якби й частіше заходив, то що? Посидить, вип’є та й піде. А Юльці самій лишатися, нікому й слова сказати. Коли не п’яна, то й зовсім Юльці кепсько самій у хаті, страшно. Рипне половиця – аж зіжметься вся; миша зашарудить – заб’ється Юлька у куток ліжка, загородиться подушкою й не поворухнеться навіть; пес сусідський гаркне надворі – Юлька й геть замре, не дихає по‑справжньому, допоки душити не стане…
– Чого мовчиш? – штурхан у плече вибиває з Юльки задуму.
– Нічого, це так… Давай вип’єм!
– Да я ж уже!
– А що, ще одну не осилиш? Чи, може, зовсім більш не будеш?
Степан глянув дивакувато якось, в очах його промайнув незрозумілий відблиск, і врапт ні з того ні з сього він тицьнув Юльці дулю.
– А це бачила? Обдурить хочеш Степана? В пляшці ще більше половини, а ти хочеш, шоб я не пив?! Нє, мене не обдуриш!
Юлька вся аж затрусилася.
– Та вдавись ти своїм самогоном! В сраці я тебе бачила разом з ним!
Степан очі витрішив з несподіванки.
– Чого вибаньчився? – не вгавала Юлька. – Сказано тобі, щоб ішов вон, ну то йди!
– Та що ти, Юлько? – злякано зарепетував Степан, помітивши, що Юлька вхопила ножа. – Чого ти?!
Жорстокі, лихі вогні палахкотіли в Юльчиних очах.
– Не нада! – залементував Степан, задкуючи до дверей. – Не нада! Юлечко, не нада! Юлечко!..
Юлька нараз заклякла, безсило опустилася на табуретку.
– Як?.. Як ти сказав?
В голосі її бриніли якісь дивні нотки.
Степан же так і стояв, виставивши вперед долоні, і тремтів.
– Як?.. Як ти сказав? Юлечка?
Нічого не розуміючи, Степан отупіло зиркав на неї. А Юлька раптом заплакала.
– Іди, Стьоп, сюди, – покликала, схлипуючи. – Сядь…
Степан підійшов несміливо, сів.
– Ти, Стьоп, не зважай… Забудь…
– Та шо там! – відлягло йому від серця. – Разне буває. Но і ти, скажу тобі, з гонором. Такою злющою ніколи тебе не видів. І чого ти збісилася? Дулі ніколи не бачила чи шо?!
– Ох, і сама не знаю… Ти вже прости, Стьоп!
– Замйотано!
– Ну, вип’єм?
– Давай!
– Вип’єм, Стьоп… За любов давай вип’єм…
Степанові все одно було, за що пити. Хоч і за папу римського. Інцидент вичерпано, як сказав би його дружок Толик – той самий, котрого в ЛТП прикрили, – і треба чимпошвидш пляшчину приговорити, поки Юльці знов якась моча в голову не вдарила.
Степан бистренько налляв собі горілки, бистренько й випив. А Юлька все щось теревенила й теревенила, та Степан до того не прислухався.
– … сказав мені «Юлечка»… скільки вже років… Юлька та Юлька… а він мені…
Щаслива, Юлька вже й цілуватись полізла.
– Психічна чи що? – виривався Степан. – Закушу хоч дай!
Та Юльці – до лампочки.
Степан все ж на якусь мить випручився, відкусив цибулину, захрумкав, але й це не спинило Юльку – знову вп’ялася своїми губами в його, і Степан мало не вдавився.
– Ти шо… кхи‑кхи… спр… кхи… авді психічна?!
– Ага! – весело Юлька. – Я сьогодні справжня психічка! Мені, Стьоп, такого хочеться, такого!..
– Ну?
Юлька затрусила головою.
– Ще, Стьоп, вип’єм, а тоді скажу!
– Випить, це, канєшно, да…

Самогонка геть поплутала Степанові думки.
Аби якось «упорядочить етот хаос», він спробував підперти голову рукою. Але промахнувся: рука ковзнула мимо підборідка і голова гепнулась об стіл. Пляшка підскочила, крутнулась дзигою й перекинулась. З горличка тоненькою цівочкою потекла між об’їдками горілка. Степан, схаменувшись, приклався губами до стола й заходився її зсьорбувати.
Юлька цього, утім, не бачила. Чула тільки, що на кухні щось впало, але вертатися не стала. Навіть якби там зараз усе рушилося, як під час землетрусу, вона все одно на те не зважала б.
«Хіба ж я така вже стара?» – клацнула вимикачем; маленька, обгажена мухами лампочка світила тьмяно, – Юлька глянула в уламок дзеркала: побачила моршкувате, з синцями попід очима обличчя, нечесані коси, одутлуватий ніс…
«Треба дістати нове дзеркало», – подумала й вимкнула світло.
Похапцем розстелила ліжко, похапцем стягнула з себе одіж, кинула його навмання в куток.
– Стьоп! – погукала, залізши під ковдру. – Стьоп!
Та з кухні на те – ні звуку.
– Стьоп!
Знову – ані звуку.
«Заснув він там чи що?» – подумала невдоволено.
– Стьоп!
Та відповіді так і не було.
Тоді Юлька відкинула ковдру, звісила ноги з ліжка, ступила босоніж на
підлогу.
Визирнула на кухню.
Степана не було. Із напівпрочинених дверей тягнуло холодком.
– Пішов?..
Проклигала до дверей. Гола вийшла на ганочок. Сусідчин пес, забачивши її, загарчав.
– Замовч, дурню! – крикнула до нього.
Зачинила двері, накинула клямку й почвалала, немов сновида, до кімнати.
Чи не вперше за багато останніх літ відчула в собі важку образу і, вдруге за вечір, розревлася.
Впавши долілиць на ліжко, сховала голову під подушку…
Так вона ще не ревіла, мабуть, ніколи – довго і безупину… Вже й сліз не стало, а Юлька все схлипувала і схлипувала, б’ючись тілом об тверде ліжко…
«Нікому не потрібна! Нікому!»

А чи була ти, Юлько, хоч коли потрібною комусь?
Для матері зайвою була завжди, бо поява твоя на світ була для неї прикрою випадковістю – не більше й не менше. І тільки тебе вважала винною в тому, що життя їй не вдалося.
– Було б зробить аборт, то й не нудилася б тепер сама! – не раз чула від неї.
Брехала мати, бо ніколи не нудилася: чи не щовечора приходили ухажори. Тоді мати зачиняла Юльку в шафу.
– Сиди там і щоб ні звуку! – наказувала.
І ти сиділа. До твого слуху долинали уривки розмов, сміх, а якщо довго не засинала, сидячи навзгинці під одежею, – чула шарудіння, поскрипування спружин у дивані, уривчасте дихання…
Підросла – стала здогадуватися…
Жінкою зробили тебе рано, ще й п’ятнадцяти не було: прийшов якось один з материних ухажорів, Костянтин Петрович, а матері вдома не було – повіялась десь. Костянтин Петрович довгенько чекав, вже й споночіло, а її все нема. Дістав з пузатого портфеля пляшку, звелів Юльці нарізати ковбаси, принесеної ним же, й сідати з ним підвечеряти.
Мати іноді пригощала Юльку горілкою. «Візьми‑но, дочко, трошки!» – казала, наливаючи на денце чарки, а коли Юлька випивала, відсилала з дому: «Ну, йди собі! Гість, бач, у мене. Вернешся години через три, не раніше! Зрозуміла?»
Костянтин Петрович налив Юльці не так, як мати. Повну чарку. «Пий, не віднікуйся!» Потім – ще одну. В голові Юльці зашуміло, ніяк не могла второпати, про що це їй шепоче материн кавалер, тільки посміхалася – подобалося, хоч там як, сидіти поруч із дорослим і солідним чоловіком…
Не зчулася, як опинилася на дивані. І пручалася недовго: цікаво все‑таки, що далі…

– Мамаша, сдєлай‑ка бокал! – високий юнак тицьнув Юльці у жменю пригірщ мідяків.
Лице його здалося Юльці знайомим, хоча й був він не з тих, хто сюди частенько заходить. Та яке Юльці діло?
Швиденько наповнила кухоль пивом й винесла в зал.
– Окей, мамаша! Можєшь гулять вальсом!
– А чайові? – поторгала Юлька його за рукава.
Засміявся нахабно.
– Мамаша, у тєб’я з фазой всьо в парядкє? – покрутив пальцем біля скроні. – Я ж тєбє сказал: атвалівай!
– Давай десять копійок! – прикрикнула Юлька.
– Замалчі, дура!
– Я зараз покличу…
– Каво? Каво ти паклічєш, сука? – перекривилося гнівом лице юнака. – Хочєшь на чай? На, палучі!
Ніби пудова гиря звалилася Юльці на голову. В очах потемніло, пекельний біль розколов черепа навпіл…

Коли опритомніла, навколо було біло‑біло і чисто.
І лежала Юлька у такій же суцільній, аж сліпучій, білизні.
Сніг?
А чому такий теплий?..
Повернула голову – сніг зарипів залізом.
Поворухнулася – зарипів голосніше.
А неподалік – якесь дивне дерево. Ніби перевернуте: коріння повисло над червоною землею, а стовбур вперся в ту червону землю короткими, гладенькими й безлистими гілочками.
Та й чи дерево це? Чи, може, рогатий коник з довгою синьою гривою?
Зачудувалась Юлька, бо ж ніколи ще не бачила рогатих коней…
Ой, хто ж це підходить до нього, хто це бере за гриву й смикає, ніби хоче її відірвати? І відриває!..
– Не чіпайте коника! – кричить Юлька, намагаючись підвестись.
Шкода Юльці бідолашного коника, так шкода, аж у серці їй пече. Занурюється глибоко‑глибоко у білий і гарячий сніг, і плаче безсило, примовляючи в нетямі: «Не чіпайте коника… Не чіпайте… Йому боляче…»

Довго оклигувала Юлька, та так і не виздоровіла зовсім. Інколи білий морок застилав їй світ, а то раптом ні з того ні з сього все довкруг починало хитатися, вертітися, перекидатися. А ще часто ввижалося їй, що хтось женеться за нею – і тоді Юлька кричала й бігала по палаті або ховалася під ліжко…
Виписали, коли вже й зима прийшла.
Перед Різдвом викликали Юльку до суду. В невеличкому, затісному приміщенні з довгими лавами обіч вузького проходу Юлька була одна. З добру годину сиділа, допоки не прочинилися двері і не увійшла худенька й маленька жіночка.
– Ви потерпіла? – спитала Юльку.
Юлька підвелася.
– Сидіть, сидіть! – сказала жіночка і, не звертаючи більше на Юльку ніякої уваги, почала розкладати на столи якісь папери.
Юльці розболілася голова… Відкинулася на спинку лави, закрила очі. Нібито полегшало. І не зчулася, як задрімала…
– Встати, суд іде!
Юлька схопилася, часто‑часто закліпала очима – не одразу й згадала, де вона. Ліворуч, на відгородженій від залу невисоким бар’єром лаві, сидів, понурившись, парубійко. Дивилася на нього й не могла пригадати: де бачила його раніше?
Довгий, з горбинкою ніс, гостре підборіддя, товсті губи…
Юнак, відчувши її прискіпливий погляд, зиркнув спідлоба, – Юлька жахнулася, так багато злоби було в тому позиркові, – і відвернувся, зануривши розчепірену п’ятірню в густий чуб.
Цей жест… Чому він такий знайомий їй? Чому?..
– Обвинувачуваний, встаньте! Ваше прізвище, ім’я, по батькові?
– Юрій Олександрович Кравець.
– Дата і місце народження?
Юлька не слухала більше: дивилася на хлопця і все силкувалася пригадати, де бачила його раніше, до тієї клятої години?..
Довгий, з горбинкою ніс… Гостре підборіддя… Товсті губи… І цей жест…

Вдома Юлька тинялася приблудою. Куди б не повернулася – ввижався той хлопець. Ось він сидить за шафою, зиркає на Юльку спідлоба і, зануривши пальці в чуба, відвертається…
«…п’ять років в колонії загального режиму…» – глухо відлунює в маленькій Юльчиній кухонці голос судді…
Довгий, з горбинкою ніс, гостре підборіддя, товсті губи…
Надворі стемніло. Темрява огорнула Юльчине помешкання. Юлька нічого не бачить, блукає в темноті, натикаючись то на те, то на те. Сідає навколішки на підлогу і сидить так, допоки не долітає з кутка грізне: «Встати, суд іде!» Тоді схоплюється, робить кілька кроків наосліп, перечіплюється за щось і падає.
– Встати… ати…ати!
В голові тарахкотить відбійний молоток, відколюючи шматки черепа. Юлька обхоплює руками голову, стискає її, аби шматки не розліталися вусібіч…
Спливає доволі часу, аж нарешті відбійник молоток вмовкає. Але натомість настає така мертвотна тиша, що здається, ніби вона ось‑ось розчавить Юльку…
Лежить Юлька і навіть не поворухнеться. Та раптом тиша розривається:
– Кравець, встаньте!
І тоді знову озивається відбійний молоток: «Юр‑ррр‑ра! Юр‑ррр‑ра!..»
Довгий, з горбинкою ніс…
«Юр‑ррр‑ра! Юр‑ррр‑ра!..»
Гострий підборідок…
«Юр‑ррр‑ра! Юр‑ррр‑ра!..»
Товсті губи…
Боже, та це ж!.. та це ж!.. та це ж викапаний Костянтин Петрович! Як це вона не впізнала… А очі! А очі – її, Юльчині очі… І брови…
Оце то так… Оце то так! Вигодував же байстрючка, нічого не скажеш… Хуліган! Алкаш!.. Інтелігент нещасний!..
«Юр‑ррр‑ра! Юр‑ррр‑ра!» – знову зашматило в голові, та одразу й стихло.
Юлька вибухає знавіснілим реготом:
– Оце вигодував! Сам дурнем був, а синок бандитом став!
Вмовкає, раптом згадавши щось.
– На колінах повзав… Люблю!.. Очкарик йобнутий… Йолоп! Треба ж недоумком таким бути! Повірив, що семимісячне народила!..

…після Костянтина Петровича був Льоня, сусід. Після Льоні – студент. Потім – прапорщик, потім – Роман… І ще, ще, ще… Хіба згадаєш всіх?
Вино, горілка, цигарки, чоловіки…
Чоловіки, цигарки, горілка, вино…
Зачароване коло. Здавалося: ніщо і ніколи не зміниться. Все застигло, все завмерло… Але з’явився Саша. Не був красивим, але чимось вабив. І любив Юльку до нестями. А він для неї був одним з багатьох! Та відчувала: не треба його від себе гнати, хай упадає – колись, може, пригодиться і ця кумедна його любов. Як у воду дивилася… Завагітніла, а від кого – і не знала… Розписалася з Сашею, а у Юльки через місяць – викидень. Свобода! Знову за своє. Сашу у відрядження кудись дуже далеко послали, на три місяці, а тут Костянтин Петрович підвернувся. В директорах на ту пору ходив великих, обіцяв гарну роботу дати… Через півроку, як повернувся Саша, хлопчика народила. Повірив Саша, що його… Чого ще треба було їй? І любили ж її, і берегли, і слова злого не чула… А все ж поманило колишнє… Раз не прийшла ночувати, другий, третій. Після четвертого – не застала вдома ні Саши, ні сина. З тих пір їх і не бачила. Казали, що виїхав Саша з міста, а куди – не знав ніхто. Та Юльці, якщо чесно, і діла не було до того: вино‑горілка‑цигарки‑гульбища… Зачароване коло…

Юлька здригнулася.
Гуп‑гуп‑гуп!
Хто це там у двері бухкає?
– Пива вам? – кричить Юлька. – А дихлофосу напилися б, іроди!
«Кравець, встаньте!»
Гуп‑гуп‑гуп!
Григорівна на неї пре.
– Гроші давай! – кулаками розмахує.
«Юр‑ррр‑ра! Юр‑ррр‑ра!..» – відбійний молоток.
Гола баба з хлопчачим обличчям, розмахуючи величезними цицьками, ніби камінням, насувається на Юльку, хижо поблискуючи іклами, що стирчать з кутків губ.
– Мамаша, піво давай! – оточують Юльку якісь чоловіки, і серед них вона впізнає Костянтина Петровича.
Юлька валиться на підлогу, відмахується руками й ногами.
– Бий блядюгу! – дико верещить Костянтин Петрович.
– Втікай! – виринає десь збоку Саша. – Втікай, Юлечко, бо вб’ють!
– Не чіпайте коника! – кричить Юлька…
Гуп‑гуп‑гуп!
Юр‑ррр‑ра!..
Юр‑ррр‑ра…
Юр‑ррр…
Юр…

Офсайд

Оповідання

У великому спорті Віктор Михайлович Котликов зірок із неба не хапав. Ані тоді, коли сам виходив на поле, ані пізніше, коли (як зазвичай у таких випадках пишуть спортивні журналісти) повісив бутси на цвях і перейшов на тренерську роботу. Загалу уболівальників відомий він був мало, а фахівцям та любителям статистики запам’ятався хіба тим, що за свою кар’єру змінив зо два десятка команд, відтак із легкої руки одного уїдливого писаки до Котликова міцно приклеїлося прізвисько «Турист».
Як був він «літуном»‑футболістом, таким і «літуном»‑тренером став. Приймаючи чергову команду, сипав обіцянками направо і наліво, а коли усім ставало ясно, що обіцянкам тим здійснитися не суджено, Віктор Михайлович писав заяву на звільнення, не чекаючи, поки витурять «зі свистом». Іноді це траплялося настільки швидко, що не встигав Котликов навіть запам’ятати імен гравців команди.
Нинішнього міжсезоння стукнуло Віктору Михайловичу сорок вісім.
Цей свій день народження він провів на міжміському переговорному пункті: телефонував приятелям та знайомим, до кого тільки міг пробитися мереживом ліній далекого і не дуже далекого зв’язку, – шукав роботу…
Марно потративши двадцать карбованців та дванадцять годин, стомлений полишав він гамірливе приміщення. І тільки тоді, як вийшов на вулицю, згадав, що зранку не мав і трісочки в роті. Й чи то від голоду, чи від важкого, задушливого повітря маленької зали переговорного, чи від безрезультатних телефонних розмов розболілася голова.
Взагалі, останнім часом Котликов став помічати за собою таке доволі часто. Як‑не‑як, знаходив пояснення, а роки дають про себе знати… На такий випадок мав при собі аспірин. І зараз поліз до внутрішньої кишені піджака, – та, окрім кулькової ручки, там нічого не було.
– От чорт! – вилаявся, згадавши, що вранці одягнув «вихідного» костюма.
Іти додому, аби прийняти ліки, було би цілковитим безглуздям: аспірин не бозна‑який дефіцит, в кожній аптеці полиці від цього добра вгинаються. А от про вечерю подумати варто! Дружини вдома немає – поїхала з сином на новорічні свята до своїх батьків…
Котликов дістав гаманця, порахував гроші. Залишалося сорок карбованців купюрами та жменька монет. Сховавши гаманця назад до кишені, перейшов трамвайну колію і попрошкував до ресторану.
Ресторан зустрів його бездушною трафареткою: «Спецзамовлення».
Спересердя плюнувши собі під ноги, Котликов згадав, що в кількох хвилинах ходьби є ще один ресторан. Тож вирішив про всяк випадок навідатись туди.
Та у цю мить за спиною почулися кроки. Мимохіть озирнувся: помітив у тамбурі за масивним склом вхідних дверей швейцара.
«А може?..» – подумав Котликов і затарабанив пальцем по склу.
– Відчини, шефе!
Швейцар припалив цигарку, без поспіху загасив сірника і аж тільки тоді нарешті клацнув защібкою.
На добряче промерзлого Котликова війнуло теплом і тютюновим димом.
– Чого репетуєш? – невдоволено зиркнув швейцар. – Читать не вмієш? Неграмотний?
– Шеф! Віддячу…
Котликов поліз до кишені.
Губи швейцара розповзлися в посмішці, яку можна було розтлумачити двояко: чи то його цікавило, скільки дасть клієнт, чи то він глузував. Втім, Віктор Михайлович над цим зараз не задумувався. Дістав пожмаканого трояка…
– Облиш, такі фінти не проходять, – спокійно сказав швейцар, зачиняючи перед носом Котликова двері.
Віктору Михайловичу нічого більше не залишалося, як із розпачем затиснути купюру в долоню й податися геть.
Аж тут швейцар раптом рвучко відчинив двері, прискіпливо подивився на нього і вигукнув:
– Котел?! Ти?!

Хто б міг подумати: швейцаром виявився Володя Бричко, колишній грізний нападаючий «Автомобіліста»!
Коли Віктор Котликов був зарахований в «Автомобіліст» – а було йому тоді неповних вісімнадцять, – зірка Бричка на футбольному небосхилі класу «Б» вже сяяла яскраво. Був Бричко високого зросту й атлетичної статури, і тому, хто не бачив його на полі, ніколи б, мабуть, і на думку не спало, що перед ним – футболіст, бо й справді його швидше можна було сприйняти за важкоатлета чи боксера. Але хто бачив його у грі, той не уявляв Бричка поза футболом. Спостерігати за діями його під час матчу було одне задоволення! Хоч багатьом суперникам він поступався у швидкості, однак компенсував цей недолік винахідливістю та неймовірним чуттям на голеві моменти. Навіть ті, хто грав поруч з ним не один сезон, не переставали дивуватися, як це Бричку вдається повсякчас опинятися саме там, де треба; здавалося, що не він шукає на полі м’яча, а той – його.
Не було ні для кого секретом і те, що глядачі йшли «на Бричка», хоч у «Автомобілісті» у той час було чимало й інших класних футболістів. Ось тільки сам улюбленець публіки, здавалося, не помічав того ажіотажу: ретельно готувався до кожного матчу, не шкодував ніколи себе на тренуваннях. Тому, мабуть і до слави його партнери ставились без заздрощів, як до належного. До того ж, Володя був хлопцем товариським і веселим, – про таких кажуть: «Душа колективу».
Була у Бричка заповітна мрія – грати у вищій лізі. І ось після того, як забив він за сезон більше тридцяти голів, звернули на нього увагу тренери елітного ешелону. Відразу два столичних клуби прислали своїх вербувальників…

Історія та набула скандального розголосу. Почалася вона ще в поїзді, яким їхали посланці зі столиці. Волею його величності випадку обидва опинилися у одному вагоні, і були тій обставині у перші хвилини дуже раді. А чому б і ні? Дорога далека, а тут так пофортило – їхати з колегою! Хоч побалакати буде з ким, тим більше, що під час міжсезоння всіляких новин, здогадок та неймовірних чуток більше, ніж квадратиків на сітці футбольних воріт.
Та коли дізналися один у одного про мету відрядження, стало їм не по собі. І з тренерів‑селекціонерів перетворилися вони на доскіпливих детективів: слідкували один за одним та ходили впарі, мов зв’язані невидимими мотузками; куди один – туди й другий. Що й казати, становищу їхньому ніхто не позаздрив би. З одного боку, треба було за будь‑яких обставин здихатися конкурента, а з іншого – ні в якому разі не можна було випускати його з поля зору, аби потім не кусати себе за лікті. В поїзді, звичайно, боятися не було чого. Все‑таки простір обмежений, та й чим тут вони могли зашкодити один одному? І все ж…
На передостанній станції несподівано один із них пропав! Портфель залишився в купе, а його не стало.
«Слава богу!» – радів другий. – Мабуть, відстав від поїзда!»
І, аби пересвідчитися, пройшов через увесь поїзд з кінця в кінець: колеги не було ніде! В якусь мить його штрикнула тривожна думка, що з тим могло трапитися щось недобре, але він швидко її прогнав від себе…
На вокзалі пропхався без черги до таксі і по дорозі до спорткомітету з неабиякою утіхою думав про те, як йому чудово поталанило. Пропав колега – і разом з ним зникли всі проблеми, тепер залишається тільки знайти Бричка, продиктувати йому текст заяви про перехід та з почуттям бездоганно виконаного завдання повертатися в Москву. Звісно, разом з Бричком, аби того не перехопили по дорозі. Бо й таке траплялося! І не раз.
В спорткомітеті йому здивувалися.
– Вам Бричко потрібен? – перепитав заступник голови, прискіпливо вивчаючи… прибулого поглядом поверх окулярів, що трималися на кінчику носа.
По тому, відклавши на край стола якісь папери, скрушно захитав головою:
– Зманять хлопця, зманять! Вже другий сьогодні…
У столичного вояжера одвисла щелепа.
– Хто був? – підскочив зі стільця.
Заступник стенув плечима і назвав прізвище.
– Та він же від поїзда відстав! – закричав гість, наче струм пройшовся його тілом.
– Від якого поїзда? – підріс на дві голови над столом господар поважного кабінету.
«Обдурив, так обдурив! А ти, дурню, радів!» – стугоніло в голові вояжера.
Та все ж йому хотілося вірити, що не все втрачено. Може, щось завадило супротивнику зустрітися з Бричком! Приміром, підземних переходів v цьому містечку, здається, немає, то чого б йому не потрапити під автівку?!.
Вони зіткнулися біля під’їзду будинку, в якому жив Бричко.
Задоволене обличчя «того, що відстав від поїзда», засвідчувало без усяких слів, що переговори пройшли успішно. Не втаюючи погордливої радості, вій демонстративно змахнув перед носом «того, що не відстав від поїзда» папірцем.
То була заява Бричка.
– А все ж так, колего! – вигукнув переможно.
Невдаха застиг на місці і, не кліпаючи, дивився на зловісний аркуш. Нараз в його очах майнув хижий відблиск, лице пересмикнулося.
– Віддай! – зарепетував і, наче індієць племені апачі, кинувся на супротивника.
Наступної миті на сходи посипалися шматки паперу.
Все це відбулося напрочуд швидко, що навіть із губ «того, що відстав», не встигла зійти посмішка. Та далі події відбувалися ще блискавичніше: важкий кулак, мов камінь з катапульти, вцілив колезі у щелепу…

– А як це ти у швейцари попав?
– Осуджуєш чи співчуваєш? – войовничо зиркнув спідлоба Бричко.
– Та чого ж мені осуджувати! Риба шукає, де глибше, а людина – де краще…
– Може, й так, – невесело погодився Бричко. – Хоча… – зам’явся. – А втім, гріх скаржитися. Хоч зарплата і невелика, зате із харчами ніякої мороки. Та ще маю сотню за тренерство у збірній споживспілки. У цьому році в місті йдемо в лідерах, а якщо виграєм першість, то обіцяють ще карбованців сорок‑п’ятдесят накинути. У тебе, мабуть, набагато більше виходить, зате мені спокійніше. Та й при ділі завжди. А ти ж он, так би мовити, безробітний…
Згадка про його вимушений «простій» не припала Радужному до душі, тож він вирішив перевести розмову на інше.
– Облишмо це! – доторкнувся до плеча Бричка. – Краще розкажи, що з тобою потім сталося. Дебютував же, пам’ятаю, непогано. Три матчі – чотири голи! Ми вже думали, що коли піде так далі, то через місяць‑два у збірній будеш…
Бричко знову спідлоба глянув на Котликова. Був у тому погляді якийсь невиразний спалах, тьмяний і розпливчастий…
Йому, певно, не дуже хотілося згадувати те, що цікавило зараз колишнього одноклубника.
– Зараз…
Котликова здивувала надто холодна байдужість, з якою мовив Бричко це слово, беручи до рук пляшку. З мовчазної згоди налив у чарки по вінця.
– Вип’єм, а тоді вже й розкажу…
Під цю мить двері комірчини зі скрипом розчахнулися, на порозі з’явилася молодцювата офіціантка. Чи то вона вже підпила, чи, може, в залі було спечно, але обличчя її пашіло, на скронях виблискували бісеринки поту.
– Володю! – заскалилася, широко всміхаючись яскраво напомаженими товстими губами. – Вам тут удвох не тужливо? А то би я розвеселила…
– Облиш! – не дуже зично відповів на те Бричко. – У нас тут розмова.
– І в мене розмова! – певно, таки була п’яна, бо незграбно хиталася. – А йди‑но сюди! – загорнула до себе рукою повітря.
Поки Бричко про щось там балакав з офіціанткою за дверима, Котликов оглянув комірчину. Була вона вузенька, і столик, за яким вони прилаштувалися, займав майже половину її. Між столиком і стіною упритул був втиснуий стілець – так, що при потребі його, мабуть, і не витягнути звідти. На стінах сяк‑так було приліплено кілька обкладинок «Новин кіноекрану» з портретами артисток, праворуч від дверей – фото Блохіна з «Золотим м’ячем». Оце й усе…
– Люська, – сказав Бричко, повернувшись за хвилину. – Набивається в компанію, – додав, сідаючи до столу. – Сказав я їй, щоб прийшла пізніше.
Віктор Михайлович запитально скинув поглядом.
– Розведена, – хихикнув Бричко. – Якщо маєш бажання і сили, можеш побавитися…
– Треба дуже! – буркнув Котликов, однак на обличчі промайнула зацікавленість.
– То вип’єм? – підніс чарку Бричко.
І, не чекаючи на Котликова, одним махом випорожнив її.
– Питаєш, що було далі? – почав розповідь, настромлюючи на виделку шматок шинки. – А було так. Поставили мене в дубль на першу гру чемпіонату, сказали: «Твоє завдання – бути в штрафній і забити гол!» Ну, те саме, що я і в «Автомобілісті» робив. А дубль, у принципі, той же клас «Б». Та й суперник – здається, кутаїсці, – не дуже сильний. Чи, може, вони не сприйняли мене всерйоз? Одне слово, десь в середині першого тайму, набігаю на флангову передачу, б’ю головою м’яча під перекладину – гол. В другому таймі знову роблять мені пас зліва, воротар вистрибує, але до м’яча не дотягується, й мені залишається тільки «щічку» підставити. Мене відразу після цього заміняють і кажуть: «Готуйся, завтра вийдеш за основний…» Ну, вийшов у другому таймі. Тільки добіг до штрафної суперника, бачу: м’яч прямо на мене летить. Чесно кажучи, я ще й подумати не встиг, що з ним робити, як він потрапляє мені на ногу і влітає у дев’ятку! Чудеса та й годі. Ну, на наступний матч мене вже відразу в основу поставили. Я, звісно на підйомі. Ще б пак, адже той гол відзначили в усіх оглядах як найкращий в турі. Літаю полем, мов на крилах. Все виходить. Все прекрасно. І пас віддам, і мені дадуть. Одне слово, у цьому матчі також забиваю гола. Старший мною не натішиться, газети про мене пишуть. Та тільки помічаю, що «старички» на мене скоса поглядають. Ну, ти й сам знаєш, хто тоді в команді грав. Шість збірників – це ж не жарт. А я, значить, вплутався між ними, центрального нападаючого, капітана збірної, виходить, на «банку посадили» через мене. «Старички» навіть до старшого пішли, вступитися за нього. А той же ні з ким не панькався: «Будете бунтувати, усіх в запасі засаджу. Я тут командир, а не ви!» І ставить мене на третій матч. Знову я літаю полем, паси віддаю. Та от мені, бачу, не дають. Не помічають мене, хоч плач. Бігаю, відкриваюсь, але… Та недарма ж казали, що я нібито у сорочці народився. Тільки розпочався другий тайм, як несподівано помиляється захисник суперників – віддає м’яч біля штрафної прямо мені у ноги. Тут я вже вклав в удар всю свою злість за перший тайм! Суперники в трансі, а мої одноклубники… Ну, ніхто навіть не підбіг, не привітав… До кінця матчу сидимо ми, значить, в глухій обороні. І тут контратака. Виходимо я, Савіних і Меркулов проти трьох захисників. Знаю, що м’яча мені не дадуть, але все одно відкриваюся. Та чи то Меркулов не побачив, що зліва я, чи, може, забув, що мені пас давати не можна, – бо так, значить, «старички» постановили, – але пасує. Не дуже зручно, правда, але я все‑таки дотягуюся і б’ю. М’яч ковзає по траві і тихенько котиться у проотилежний від воротаря кут воріт. Гол! Ну а потім… Меркулов (мабуть, йому добряче перепало від «старичків») влаштував на тренуванні за мною справжнє полювання. Та ще старшому стукнуло влаштувати двохсторонку «старичків» з «молодими». Ну і засадив мені Меркулов у коліно по повній програмі. Зразу нічого, до кінця тренування якось доклигав. Уранці лікар подивився мою ногу і сказав: «Амбець! Меніск!» Зробили операцію. Півроку, вважай, коту під хвіст. А тут ще гра у команди геть розклеїлася, Демидовича зняли, а новий старший під сопілку збірників почав танцювати. Одне слово, списали мене. Зібрався вже було назад у «Автомобіліст», аж тут в «Динамо» покликали. Тренувався, як чорт! А виходжу на поле – все про коліно думаю. У штрафну не лізу, як раніше. У центрі поля – все виходить, а біля воріт опинюся – ніби ніколи у футбол не грав! Ні м’яча прийняти, як годиться, не можу, ані пробити. Хто мене такого тримати буде? Півсезону не пройшло – сказали: «Пиши заяву»… Написав. А що далі? Додому? Поїхав, значить, героєм, а повернуся – невдахою? Ні! Одне слово, пішов на завод. А там, знаєш, яке життя? Пити почав, курити. За заводську команду, правда, грав на першість області. І поступово почав знову набирати форму. Десь через рік несподівано з’являється Демидович. Приїхав до мене. Каже: «Беру в команду. Потренуєшся, підтягнешся, ще ж молодий!» А й справді, скільки мені тоді було – четвертак тільки. Згодився. Хотілося ще пограти у пристойній команді. Майже сезон тримав мене Демидович у дублі. Розігрував, значить. Я вже й у кращі бомбардири став вибиватися, ось‑ось знову в основу попаду. Режимлю – не п’ю, тільки іноді покурюю. Швидко якось звик до цигарок, і то дуже…
Бричко поліз до кишені, дістав «Родопі». Закурив.
– Нарешті Демидович передає через адміністратора: готуйся, завтра виходиш за основу. Сам знаєш, що це для мене значило. Розпереживався, як пацан! Цілу ніч очей не склепив… Перегорів, значить! Вийшов на поле, а перед очима – пелена. Куди бігти, що робити – ані чорта не втямлю. Та навіть м’яча обробити не можу! Просто жах…
Бричко зітхнув важко, затягнувся глибоко димом. Вчавив недопалка у попільничку.
– Одне слово, скінчилося все свистом і матюками із трибун. Демидович, правда, і словом не обмовився, а я… Зібрав свої манатки, сів у перший‑ліпший поїзд і поїхав. Світ за очі, так би мовити. Зійшов на кінцевій станції, сказав собі: «Тут і житимеш!» З тих, значить, пір тут і живу…
– Одружився? Сім’ю маєш?
– А! – відмахнувся Бричко. – Скажи, воно мені треба? Зайвий клопіт…
– Не склалося?
– Чому ж не склалося? – хмикнув Бричко. – Все нормальок! Живу – не тужу. Ніхто на мізки не капає. Свобода!

Був час, коли і Котликова «сватали» у вищу лігу. Спершу він зрадів запрошенню, але по тому, як хвиля піднесення вляглася, прокрався у душу сумнів. Хоча і товариші по команді, і знайомі в один голос переконували: «Нічого й думати! Може, такої нагоди більше й не буде. Спробуй, а не вийде, нічого страшного…»
Все ж поради ці сумніву його не розвіювали, і тоді пішов Котликов до Валерки Митрофанова, якого у команді прозивали Шефом. Був він футболістом тертим, мав за плечима кілька десятків матчів у вищій лізі, навіть в олімпійській збірній трохи пограв. Словом, понюхав футбольного пороху.
– За порадою прийшов? – усміхнувся Валерка.
– То ти вже знаєш…
– Ще б не знати! – блиснув золотими зубами Шеф. – Всі ж про це балакають. То, значить, кличуть?
– Кличуть.
Митрофанов посміхнувся.
– У вишці пахати треба. Розумієш: па‑ха‑ти.
– Я знаю, – стенув плечем Котликов.
– Знає він! – хмикнув Шеф. – Ти краще подумай, навіщо вкалувати, коли все одно матимеш практично те саме, що й тут. Чи, може, тобі слави хочеться? Навіщо вона тобі? Стрєльцовим тобі все одно не стати. Та й не вісімнадцять тобі, щоб мріяти бозна про що… Ну, матимеш на якихось кілька червінців більше, то й що? Хіба вони варті того, аби гробити себе?
Розмова ця й вирішила все. Заяви на перехід Котликов не написав. Чи жалкував потім? Аніскілечки. Бо ж таки нічого не втратив, а от сам факт запрошення до вищої ліги йому прислужився. По‑перше, керівництво, якому він заявив, що не хоче залишати команду винятково із почуття патріотизму, одразу ж «вибили» Котликову двокімнатну квартиру. По‑друге, підвищили преміальні. По‑третє,варто було йому заїкнутися, що пора вже й про майбутнє подумати, як по дзвінку із «високого кабінету» Котликова зарахували у студенти інституту, і то навіть без екзаменів. А як інакше?! Патріот же!
Мінялися тренери, але у високих апартаментах пам’ятали про його «відданість команді», і не приведи господь було не поставити Котликова в основний склад, хоч би у якій фізичній формі він не був. Якось новий старший тренер, не знаючи ситуації, посадив його «на банку», – це йому мало не коштувало роботи. Отак і прожив Котликов чотири сезони, мов сир у маслі. Та все добре не може тривати вічно. Якась катавасія сталася у «верхах», прийшло у місто нове начальство, якому футбол був до лампочки, і футболісти почали розбігатися хто куди. Змушений був і Котликов шукати щастя в інших містах. Змінив за три роки п’ять чи шість команд, було його занесло аж на Далекий Схід. Там і зустрівся зі своїм колишнім одноклубником. Той якраз шукав собі помічника в команду першої ліги. Він і загітував Котликова «повісити бутси на цвяха». Зрештою, і агітувати особливо не треба було. Погодився. І не жалкував. Вимагалося від Котликова не так вже й багато: просто не заважати. Що він успішно і робив. За якихось два сезони команда вибилась у лідери ліги і дісталася фіналу Кубка країни, і Котликову – за компанію із головним – дали заслуженого тренера. Після цього тріумфу головного переманили у «вишку», і Котликова призначили замість нього. За інерцією команда сезон дограла досить вдало, закінчила чемпіонат на третьому місці. Але у міжсезоння команда «попливла» – ані гри, ані результату. Передчуваючи катастрофу, Котликов написав заяву і подався на нове місце. Тим паче, що пропозицій не бракувало: незаслужене звання заслуженого діяло на спортивних функціонерів магічно…
Так було вже з добрий десяток років, і Віктор Михайлович вірив, що так і буде. І нинішнє безробіття, був певен, це лише прикре непорозуміння: хай там що, а фахівці його рівня на дорозі не валяються.

Люська стояла у дверях, кінчиком язика облизуючи жовтуваті зуби («Певно, курить», – подумав Котликов) і у такт музики, яка проривалася із залу, поколихувала округлими стегнами, що звабливо окреслювалися цупкою джинсовою спідничкою.
Поклавши руку на спинку стільця, Котликов з удаваною байдужістю дивився на Люську. Великі – мов гарбузи – груди йому не сподобалися, не у захваті він був і від пишного живота. Проте обличчя ще зберігало тонкі риси колишньої вроди, хоча й було попсоване мішками під очима та павутинками зморщок.
– То я прийшла! – вигукнула Люська.
Бричко кисло всміхнувся.
– А де ж ми тебе посадимо? – розвів руками. – Дуй за стільцем.
– Нащо? – засміялася Люська, переступаючи через порога. – Я на твоїх колінах примощусь.
І спробувала одразу ж здійснити свій намір.
Бричко виставив застережливо руки.
– Цього ще не вистачало! Заважатимеш…
– Он ти як! – спаленіла Люська. – Забув уже, як пригортав мене? Щось дуже швидко!
Присутність Котликова її анітрохи не бентежила.
– Послухайте, – тихо промовив Котликов, просто щоб звернути на себе увагу.
– Що? – забаскалилася Люська. – Вам дивно? – скреготнула зубами. – А що робити, коли цей старий гульвіса занапастив мене, а тепер і знати не хоче?
– Оце чудить! – весело пробасив Бричко. – По‑перше, Люсь, я зовсім не старий ще. А по‑друге, ти би, може, пояснила, як це я міг тебе занапастити. Може, ти, народивши двох дітей, ще дівкою була?
Люська на мить розгубилася.
А Котликов і собі перейнявся гарцьовитою веселістю товариша. Сподобалося, як Бричко розправився із гармидерною баберою. Важкі думки, що опосідали Котликова останніми днями, поволі поступалися місцем розкутості, бажанню забутися, вирватися із орбіти невдач і відпочити від буденних клопотів, сірих і нудних, як розханяблена асфальтівка.
Несподівано і Люська розсміялася. Спершу – вимушено, але за якусь мить лихі вогники згасли в її очах.
– Ну гаразд, – проказала сумирно, – піду за стільцем.
І зникла за дверима. Та не встигли приятелі і словом перекинутися, як уже повернулася. Сіла на принесений стілець, заклала ногу на ногу, наче зумисно виставляючи перед Котликовим округлі колінця.
– Наливай чи що! – підморгнула Бричку. – Гуляти будемо!
Поки Бричков вовтузився із пляшкою, кидала лукаві позирки на Котликова.
– Готово! – відкоркував пляшку Бричко.
А Люська тим часом уже досить відверто обмацувала Котликова ворушким поглядом, нітрохи не нічачись.
– Рука у тебе точна, – похвалив Котликов, спостерігаючи, як Бричко наповнює чарки.
– Ну, поїхали! – підійняв чарку Бричко.
– Спішите, як голі в баню! – заремствувала Люська. – А тост?
– Тост? – зиркнув на Люську Котликов.
Люсьчине обличчя промінилося грайливою звабою, і це її неприховане загравання починало Котликова інтригувати.
«Здається, – подумав він, – ця офіціанточка ще має гарний апетит до амурних утіх!»
– Тост? – повторив, лукаво прискалюючи око. – Будь ласка… Три жінки, кудись там ідучи, натрапили на річку. Стали думати‑гадати, як їм на той берег перебратися. Одна й каже, звівши очі до неба: «Боже, поклади між берегами колоду, і хай на ній буде стільки сучків, як у мене гріхів!» Не встигли й оком моргнути – лежить колода. І сучків на ній – один на одному. І жінка досить легко перейшла, чи то пак перелізла, на той берег. Друга теж звернулася до всевишнього. Послав бог і їй колоду. Сучків булохоч і менше, та все одно і ця досить легко перебралася через річку. Тоді вже й третя жінка звернулася до бога. І лягла між берегами гладенька колода. Без жодного сучка! Ступила вона на неї, підковзнулася, упала у воду і втопилася… Тож давайте вип’ємо за те, щоб жінки не топилися!
– Із превеликим задоволенням! – вигукнула Люська, і штурхнула ліктем Бричка. – Учись!
– Чого либишся? – невдоволено пробубонів Бричко. – Ти от що… Не лізь до мене! Зрозуміла?
– Дуже ти мені треба! – ображено підкопилила Люська губи й обернулася до Котликова. – А чи не випить нам на будершах?
– Брудершафт, – поправив її Віктор Михайлович, ковзаючи поглядом у злоги її пишних грудей.
– А‑а‑а! – знічев’я махнула рукою Люська. – Яка різниця – будершафт чи брудершах? Головне, щоб цілуватись!
Котликов зиркнув на Бричка. Але той, здавалося, зовсім втратив інтерес до того, що відбувалося. Вся його увага на цю мить була зосереджена на тому, як настромити на виделку оселедця. Клятий оселедець щораз, як тільки Бричко тицяв у нього виделкою, вислизував з тарілки, тож Бричку доводилося брати його зі стола пальцями, класти назад у тарілку, після чого все повторювалося спочатку…
– А що! – вигукнув Віктор Михайлович, весело хихочучи над товаришевою морокою із оселедцем. – Можна і на брудершафт!
Люська притко всілася Котликову на коліна. В одній руці тримаючи чарку, другою обвила його шию…
Випили – і Люська жадібно прилипла до губ Котликова, і не відпускала, аж поки він не спробував зсадити її зі своїх колін.
– Чого ти? – здивувалася Люська.
– Незручно якось перед Володькою, – сказав Котликов, переводячи подих.
– У відключці вже твій Володька! – відхилилася вбік Люська. – Бачиш…
Бричко сидів, відкинувшись на спинку стільця, голова його схилилася набік.
– Володю! – погукав Котликов.
Бричко сіпнувся, кволо ворухнув губами, щось пром’ямлив і, поклавши голову на стіл, знову заснув.
– Не чіпай його, – смикнула Люська Котликова за лікоть. – Хай проспиться.
– Тут? – здивувався Котликов.
– А чом би й ні? Хіба вперше… Не потягнемо ж ми його додому.
– Таксі можна взяти.
– Можна, – погодилася Люська. – Адресу знаєш?
– Спитаємо…
– У кого? У нього? – кивнувши на Бричка, голосно розсмілася. – Від нього зараз нічого не доб’єшся. Можеш мені повірити…
– А ти?
– Що я?
– Хіба не знаєш, де він живе?
Люська заперечливо мотнула головою.
Котликов підвівся, підійшов до Бричка. Люська, – ну звісно ж! – має рацію, подумав під звуки Володьчиного сопіння. Але й залишити його отак нібито й не годиться. Навіть подумки дорікнув собі: бачив же, що Володька швидко сп’янів, треба було б якось його урезонити, стримати «продовження бенкету»!..
Люська ж тим часом щось там вуркотіла з‑за плеча, тручись громіздкими персами об спину. І Котликов раптом відчув, як йому відлягло від серця.
– То що, ідемо? – прошепотіла Люська.
– Пішли!

Прокинувся Котликов підобід, із важкою, як розмоклий під дощем футбольний м’яч, головою і тупим болем у попереку. Перше, що зробив, ще й не розплющивши очей, – помацав опріч себе рукою. Люськи не було – і слава богу! Значить, не доведеться марикувати, як її швидше спровадити…
Входження у новий день давалося нелегко. Котликов кляв себе на чому світ стоїть: «Набрався, як жаба мулу… Бр‑р‑р! І якого чорта понесло мене у цей задрипаний ганделик?! Пішов би у «Михайловград» – і все було б чудово. Повечеряв би та й годі… Чорт візьми, мені ж сьогодні треба із самого ранку сидіти на переговорному, а я ніяк до тями не можу дійти… І так уже, мабуть, в усіх пристойних командах місця зайняті! Згаю ще день‑два, то й подітися куди не буде. Хіба що у напарники до Бричкова… Дуже було б оригінально! Заслужений тренер – випихач із ресторану…»
Згадка про Бричка принесла деяку полегкість: адже йому, певно, зараз ще гірше! Але полегшення те тривало недовго, і за мить у голові затріскотіло, наче високовольтна лінія у сиру погоду… Котликов раптом відчув себе жахливо самотнім, і йому стало невимовно жаль себе, настільки, що мимоволі з‑під вій бризнули сльози…
Віктор Михайлович обережно вибрався з‑під ковдри, неквапом опустив на підлогу ноги і зробив героїчну спробу відвестися. Голова пішла обертом, в очах застрибали сріблясті крапочки.
– Др‑р‑рень! Дир‑р‑рень! – осоружно і вимогливо озвався за дверима телефон.
Котликов мотнув головою, зіп’явся і побрів у коридор.
– Др‑р‑рень! Дир‑р‑рень! – не вгавав клятий аппарат.
– Слухаю, – простогнав Котликов, знявши трубку.
– Це Люся!
– А‑а… – байдуже і кволо, без жодних емоцій, прогугнявив Котликов. – Ну, здрастуй…
– Я вже тричі тобі дзвонила. Тебе, що, вдома не було?
Котликов скривився: «Та що вона собі думає, ця хвойда?! Треба її зразу поставити на місце!»
– А тобі яке діло! – люто гаркнув у трубку. – Хто ти взагалі така, щоб дзвонити до мене?!
У слухавці почулося схлипування.
– Цього ще бракувало! – збеленів Котликов. – Побалувалися і досить! Я тобі не хлопчик! Усікла?
Обурення клекотіло у його грудях. Ще мить – і Котликов відігрався б на Люсьці по повній програмі. Але схлипування вмить припинилося, і натомість до його слуху донеслося, тихо і пригнічено:
– Володя помер…

На похорони Котликов не пішов.
І не тільки тому, що напередодні отримав телеграму: пропонували місце другого тренера. Хоч команда була нікудишня, упродовж останніх сезонів ледве утримувалася в другій лізі, та вибирати, як мовиться, не доводилося.
Поспіхом зібравши такі‑сякі речі, Котликов черканув коротеньку записочку для дружини, викликав таксі і поїхав на вокзал.
У той час, коли Люська і ще зо два десятка людей проводжали в останню путь Бричка, Котликов був уже далеко.
Компанія в купе підібралася весела, суто чоловіча, відтак час проминув легко і невимушено, у традиційному для подібних оказій дорожньому гармидері за чаркою та витребеньками. І тільки на під’їзді до «пункту призначення», вже коли стояв із речами у тамбурі, ненадовго спохмурнів. Все‑таки, зітхнув досадливо, другий тренер – не зовсім солідна посада. Не звучить!
Та майже одразу й збадьорився: «Пусте! Через півроку буду старшим!»
Найвірогідніше, так воно й буде – хист до «підсиджування» і «сплавляння» колег Віктор Михайлович Котликов мав неабиякий. Можна навіть сказати неперевершений.

1988

Ажіотаж

Оповідання

2 січня, 13 год. 13 хв.

У стосику кореспонденції, що її Влад Миколайович Заклунний дістав із поштової скриньки, поміж газетами й кількома новорічними листівками в око йому одразу ж втрапив синій конверт із штемпелем видавництва.
Влад Миколайович похапцем його розірвав, щвидко пробіг поглядом і серце його радісно затьохкало.
З тим же тьохкотом збіг угору по сходах (правда, бігти треба було й небагато, бо жив Влад Миколайович на другому поверсі), впурхнув – інакше й не скажеш – в квартиру й загукав до дружини, що поралася на кухні:
– Аллочко, Аллочко! Йди‑но бистріш а сюди!
У відповідь почулося не дуже лагідне:
– Та що там сталося? У мене млинці згорять!
– Кинь ти їх! – тупнув ногою Влад Миколайович. – Іди сюди, кажу тобі!
Аллочка – рожевощока, з виделкою у руці – врешті визирнула з кухні.
– Ну, що там трапилося?
– Трапилося! – верескнув Заклунний і замахав перед Аллочиною фізією листом. – Ось що трапилося!
Дружина витерла руки об фартушка, взяла папірця.
– З приємністю повідомляєм, – прочитала вголос, – що Ваш рукопис «Камінь між квітами» схвалено до друку…
– П’ята вже а книжка! – гордовито мовив Влад Миколайович. – П’ята, Аллочко!
– Вітаю!
Заклунному здалося, що дружина проказала це дещо мляво й без належного в таких випадках ентузіазму.
– Ти щось не дуже й рада! – пробубонів ображено.
– З чого ти взяв? – блимнула Аллочка чорними оченятами і спробувала усміхнутися, одначе посмішка в неї вийшла якась кислувата, без грамини щирості. – Ой, млинці згорять! – метнулась, спохопившись, на кухню.
Заклунний, ображено зітхнувши, побрів до зали – так вони називали кімнату з телевізором, тахтою, журнальним столиком і ендеерівським сервантом з баранівським порцеляновим посудом, з якого ніхто ніколи не їв і не пив.
Там Влад Миколайович, умостившись на тахті, ще раз перечитав листа. Душа його знов затьохкала, та так, що він навіть умить забув образу. Звісно, подумав собі, Аллочка зараз заклопотана, а тому й не змогла вповні усвідомити значимість події; та воно, якщо розібратися, так місце жінки на кухні і чим більше часу вона там проводить, тим сім’я міцніша…
Цим своїм «умовиводом» Влад Миколайович залишився вельми задоволений. Загалом, він завжди гордився власною дотепністю, вважаючи, що таке тонке почуття гумору, як у нього, – річ надзвичайно рідкісна, а відтак є рисою витонченої інтелігентності, в чому, ясна річ, конкурувати з ним ніхто не може. Хіба назвеш інтелігентом отого вискочку Гайворона? Скалозуб та й тільки! Де не здибаєш – зуби неодмінно напоказ, ротяра до вух, як у дерев’яного дурбелика Буратіни. Сипле колгоспними сороміцькостями і вважає себе великим гумористом. Дивно тільки, як цей кабан недорізаний примудрився аж три книжки видати?! Не інакше, як когось у видавництві підгодовує!..
Або Назар Петров з його школярською мазаниною! Пече романи, як Аллочка млинці. Недарма зоотехніком в селі був, то ще й досі закидає «Радянського письменника» кендюхами, а то чого б його видавали мало не щороку?! Це ж анекдот: із гівна та в письменники… І ми ще говоримо про якусь там інтелігенцію! Звідки їй взятись, де вона? Ау‑у‑у!..
Чи ж Опанащук… Вся його інтелігентність тільки в тому, що наловчився управлятися за столом ножем і виделкою. Півжиття, мабуть, поклав, щоб навчитися! А що путнього написав? Ледве‑ледве нещасну збірочку поганеньких новелок випхав…
– Владику, обід готовий! – перебила літературно‑критичні розмисли Аллочка. – Іди вже!

13 год.37 хв.

– А коли книжка вийде? – поцікавилась Аллочка, ставлячи перед Владом Миколайовичем миску з супом.
– Через півроку, а думаю, – відказав Заклунний, звеселяючись серцем: бач, цікавиться!..
– А гроші коли?
Заклунний аж підскочив.
– Це чорт знає що! – лясьнув ложкою об стіл. – Я думав, що тебе моя творчість цікавить, а тобі аби тільки а гонорар! Ідіотка!

13 год. 44 хв.

Десь у той же час, коли Влад Миколайович морально знищував Аллочку, до книгарні на Михайлівській вулиці увішло двоє молодиків.
Один був високий та худий, ще й на бороді ямка; на його голові, що раз‑по‑раз погойдувалася на довгій, мало не страусячій, шиї, сяк‑так примостився крислатий капелюх, з‑під якого вибивалася неслухняна руда чуприна – варто йому було позбавити голову капелюха, як волосся вставало сторчма. Певно, жоден перукар у світі не зміг би надати цій шевелюрі хоч яку‑небудь видимість зачіски.
Хлопця цього звали Миколою, він не так ще давно закінчив консерваторію, за що й заробив прізвисько Паганіні. Аби довершити його портрет, скажемо, що крім прямого й гострого носа, він ще мав пшеничні вусика, глибоко всаджені очі, ріденькі брови й великі вуха, завдяки яким, до речі, трохи завеликий капелюх і тримався на належному йому рівні.
Другий хлопець був вже давно не хлопець, бо мав стільки ж зим, скільки Ілля Муромець літ, коли вперше надумав злізти з печі. З привласненим кацапами багатирем наш герой мав і ще деякі спільності. Як і Муромець, він був досі ще не одруженим; та якщо Муромець бевзював тільки тому, що ніхто не здогадався висадити до нього на піч якусь хвойдочку, то в нашого героя малися з цього приводу більш поважні причини, про які мова піде нижче.
Далі. Якщо вірити казочкам, то Муромець за все своє легендарне життя не випив навіть склянки медовухи. Якщо це не брехня (у що, чесно кажучи, мало віриться), то й тут наш герой зрівнявся з Муромцем, бо вже з півроку і краплі в рот не бере – явище дуже рідкісне серед сучасних простих смертних, але поширене серед хворих на виразку шлунку, до легіону яких належав і він. Втім, цілком можливо, що й Муромець на вживав міцних напоїв з тієї ж причини…
І, нарешті, наш герой – також Ілля. Він ніде не працює, ніде не вчиться, цікавиться Ренесансом, античною поезією, Фрейдом і сексуальною революцією. Останньому він присвятив більшу частину свого свідомого життя, що, власне, і завадило йому обзавестися сім’єю: він глибоко переконаний, що здійснити сексуальну революцію в масштабах однієї окремо взятої квартири – річ неможлива. До того ж, як кожен справжній революціонер, він був умілим підпільником‑конспіратором, в результаті чого став таємним батьком трьох хлопчиків і шести дівчаток в чужих сім’ях – всесвітня сексуальна революція, вважав Ілля, вже не за горами, але до пори до часу краще втілювати її передові ідеї із заміжніми дамочками.
Гадаю, ви вже маєте вдосталь інформації, аби скласти своє уявлення про цих двох суб’єктів, і тепер ми можемо спокійно вести розповідь далі – від тієї миті, коли Паганіні та Ілля підійшли до полиці з трафареткою «Обмінний фонд».

13 год. 48 хв.

– Ти тільки глянь! – шарпонув Паганіні Іллю за рукава. – Всі схибнулись на Пікулі!
– Катастрофа! – патетично обурився товариш. – Крах! Цілковите зубожіння! Великого Шекспіра хочуть поміняти на цього ремісника!
– Чого це ти? – здивувався Паганіні. – Сам же не так давно захоплено переповідав мені його «Мініатюри». Забув вже, як хвалив?
– Хвалив! Бо й справді непоганий письменник. Але писати отаке? «Меняю «Короля Лира» на «Фаворита»! Жах…
– За життя старину Вільяма теж великим не вважали…
– Шекспір завжди був великим, завжди! – вигукнув Ілля так, що всі в книгарні – хто злякано, хто з цікавістю – повитріщалися на них.
– Заспокойся, – шепнув Паганіні, – на нас дивляться…
Але Ілля вже ні на що не зважав.
– Шекспір завжди був великим! – зарепетував так, як може горлати тільки депутат, котрого відштовхують від мікрофону, а йому конче треба проголосити світові щось конче важливе.

14 год. 05 хв.

«Яка сволота! Яка нікчемність! Яка профанація! І з цією жінкою я прожив під одним дахом двадцять а літ! Це ж колись їй навіть присвячував вірші! Витрачав на її оспівування свій талант! І що маю взамін? Тьху!.. Ні, я тебе навчу шанувати мій геній! Не бачити тобі гонорару, не носити тобі нової шубки! Ось візьму та й передам гонорар у який‑небудь фонд, тоді а знатимеш!..»
І Заклунний, клацнувши авторучкою, рішуче присунув до себе аркуш паперу.
«Навчу цінити мій талант! Ох, і навчу!.. А заодно покажу а цим скупердюгам, як на ділі треба засвідчувати вірність високим ідеалам гуманності!»

14 год. 13 хв.

– Я їм усім помщуся!
Паганіні добре знав, що з Іллею таке буває: зовсім нікчемна якась дрібничка може вивести його з себе. У такі хвилини годі від нього чекати розсудливості. Він заводився, немов добре відрегульований двигун автомобіля, з півоберта, його охоплювало непогамовне бажання, ба жадоба навіть, кудись іти, когось таврувати, затопити комусь в писок. Останнє – найчастіше.
– Ні, я цього так не облишу! Куди дивиться влада? Як можна дозволяти, щоб якісь бузувіри безграмотні топталися по Шекспірові!?

14 год. 19 хв.

Влад Миколайович скінчив писати листа до видавництва, і перечитуючи його, аж упрів від піднесеності і хвилювання. Та й було з чого! Адже в листі він, як не як, урочисто повідомляв про свій твердий намір офірувати гонорар за майбутню книжку Фондові відбудови куренів запорожців!..
– Оце то так, шановненькі! – покрехтував, мрійно стуляючи повіки. – Знатимете тепер, хто такий Заклунний! Яка у нього благородна душа!
Йому заманулося одразу ж піти на головпошту й відіслати листа «заказним пісьмом». Кинувся шукати конверта – не знайшов…
– Гм!.. Треба буде сказати цій стерві, щоб ще з роботи а принесла!..
І тут до нього навідалась думка написати вірша про національне відродження, але, на превеликий жаль, більше двох рядків:

Віддам я браття, гонорар,
На славних запорожців курені! –

утяти не зміг: хоч як не силувався, як не гвалтував мізки, а путньої рими до «гонорару» видобути з них не вдавалось…
І тут до його свідомості дійшло, що задумане ним – далеко не рядова, неординарна подія: не кожного ж дня, та ще й зараз, письменники відмовляються від зароблених грошей! Варто ж якомусь шахраєві внести якусь там тисячу в який‑небудь фондик, то такий галас вмить зчиняють – ну, мало не національний герой!.. А тут, вважай, важкий труд кількох літ на олтар жертовності кладеться! Чим не привід для статті в центральній пресі?!

14 год. 43 хв.

Хлопці увішли до невеличкої кав’яреньки на Чуднівській.
Було тут темнуватенько. Лунав «хеві‑метал» – кельнер Володя був відомим у місті «металістом». В лівому вусі у нього гойдався серпик & молоточок, а весь одяг був оздоблений металевими заклепками.
Вечорами до кав’ярні навідувались цікаві й оригінальні особи: «металісти», поети (здебільшого – невизнані), художники, музиканти. Поети жваво контактували з художниками (тут їх називали малярами), музиканти з поетами, ті й другі – з третіми, а всі разом не цуралися й «залізячників», хоча й посміювалися над їхнім металобрухтними нахилами. Словом, тут панувало мирне співіснування різних поглядів, стилів і цінностей: тих, хто сюди приходив, передовсім цікавили кава, коньяк і можливість спілкування.
Та зараз був день, та ще й після новорічних свят, тож у кав’яренці було майже безлюдно. Кельнер відверто нудьгував, обіпершись об одвірок підсобки; якийсь лисий дядечко цмулив за бар‑стійкою винце; за столиком у дальньому кутку сходив піною, декламуючи свої безсмертні творіння, автор тридцяти неопублікованих поем Юрко Анісімов; біля нього отупіло смикався якийсь юнак…
– Бідолаха! – поспівчував йому Паганіні, згадавши, як і сам якось був вскочив у подібну халепу й мало не зомлів на тринадцятій поемі.
– Еге ж, хлопцеві не позаздриш, – погодився Ілля, бо і його не минула «чаша сія».
Та й загалом ніхто із завсідників, певно, не уник поетичних тортур Анісімова.
– А, привіт! – замахав до них Анісімов. – Ідіть сюди! Я тут саме читаю нову поему!
Паганіні удав, що не бачить його і не чує, а Ілля притьма метнувся до стійки. Втім, навряд чи їх врятувало б, якби той юнак, що сидів з Анісімовим, цієї миті не вчинив спроби вислизнути.
– Може, я… – зиркнув благально на свого палача. – Ну, піду? Ці люди…
– Сиди! – гаркнув Анісімов. – Я ще й половини не прочитав!

16 год. 00 хв.

«Влад Заклунний – поет відомий. Читачі завжди з нетерплячкою ждуть його нових творів, бо вони для них – можливість зробити інтересну мандрівку по рідному краєві, доторкнутися великих тайн рідної землі, відчути гаряче пломеніння душі сучасника, що любить і шанує свій народ.
Поезії Влада Заклунного з великим етузіазмом читають вчителі й агрономи, інженери й учні шкіл, робітники, колгоспники і фермери, депутати і бізнисмени. Такою різношерстою публікою може похвалитися далеко не кожний літератор.
Я часто задаю собі питання: «А в чому секрет такого успіху незрівнянно талановитого митця?» І кожин раз знахожу нову відповідь на це питання, залежно від того, що прочитав останнім часом з творів Влада Заклунного.
Не буде ховатися, що я великий цінитель і залюблений шанувач його високого таланту. Маю всі його книги, хоч і не так легко їх дістати, бо попит на поезію Влада Заклунного завжди великий. Тут треба зробити закид видавництвам, які видають її зовсім не тими тиражами, якими треба. Так, остання книжка «Житній заспів» вийшла всього двома тисячами екземплярів. І в той час у книжних магазинах лежать гори непотрібної макулатури!
Влад Заклунний – поет глибокого ліричного складу, але не чужі йому і теми патріотичного, високого громадянського спрямування. Значне місце в його творчості останніх літ займає тема національного відродження. Причому внесок поета в це важливе діло дуже великий, його талановиті вірші будять і заставляють думати.
Не так давно я узнав, що Влад Миколайович рішив перечислити у Фонд відбудови куренів запорожських козаків гонорар за свою нову книжку «Камінь серед квітів», яка скоро з’явиться. Не виникає сумнівів, ща таке могла зробити тільки людина, яка свято вірить у потрібність діла, яке робить, для якої не байдужа доля народу, яка всією своєю внутрішньою натурою приймає стурбованість про збереження славних традицій далекого минулого.
Хочу сказать, що таке рішення Влада Заклунного гармонічно характеризує його душу й характер. Всі знають Влада Миколайовича як чоловіка чуйного, готового завжди прийти на допомогу, для якої особисте ніколи не перевищує громадського. Таку виховану інтелігентну людину зустрінеш нечасто, а того спілкування з великим майстром поетичного цеху – значуще і повчальне.
Щасти Вам, Великий Поете! Радуйте душі наші і надалі своїми талановитими творами!»
Написавши останнє речення, Заклунний задумався.
Йому подобалася стаття. Залишалось тільки підписати. Трохи повагавшись, Влад Миколайович вивів: «Микола Горішний, робітник». Та за мить спохопився: «От чорт! А гонорар же за статтю кому?.. М‑да, проблемка… Ану, підпишу тестем, а йому скажу, як получить, то щоб оддав…»

16 год. 51 хв.

Аллочка затято хлипала, Влад Миколайович стояв поруч і мучився дилемою: пожаліти чи ні?
Шлунок вимагав замирення – не їсти ж суп холодним?!
Мистецька ж гордість була проти.
Чоловіче самолюбство борсалося між першим і другим, та врешті таки пристало на перше.
– Аллочко, – лагідно промуркав Заклунний, кладучи м’якеньку свою долоньку на пишну дружинину зачіску, сцементовану лаком так, що Аллочка при бажанні могла б головою стінку пробити. – Аллочко, не гнівайся!..
– Еге, не гнівайся!.. – ще заповзятливіше захлипала дружина.
Влад Миколайович дістав з кишені хустинку.
– Утри сльози, – сказав ніжно.
Аллочка перестала рюмсати, але сліз не витерла: хто його зна, може, згодяться ще? – а серце її радісно підтьохкувало: «Подіяло! Тепер хай пообіцяє нову шубку!..»
Дипломатом Аллочка себе не вважала, але вона добре знала свого телепня, тобто Влада Миколайовича, і ще краще знала, як домогтися від нього того, що їй треба. Тактика її була не бозна‑якою оригінальною, але спрацьовувала безвідмовно. По‑перше, вона плакала. Якщо це не мало результату, то «по‑друге» вона відмовлялася готувати їжу. На цьому в більшості випадків все і закінчувалося. Та в запасі – на випадок, якщо Вовусик упреться, мов корова перед новим хлівом, – було ще «по‑третє». Щоправда, тепер, коли Заклунному вже не тридцять, та й навіть не сорок п’ять, цей метод втратив колишню свою ефективність. Отож, проминувши «по‑третє», Аллочка одразу вдавалася до останнього аргумента: «Все! Іду до мами!»

17 год. 11 хв.

– Не знаєш, де дістати «Фаворита»?
Ілля глипнув з подивом на Паганіні.
– Що, – зауважив іронічно, – і тобі закортіло прочитати?
– Не читав і не збираюсь!
– То нащо тобі?
– Одна ідейка тут в голову стукнула…
– Що таке?
Паганіні хитрувато усміхався.
– Ти чого?
– Та просто уявив, що буде!
План, викладений Паганіні, викликав у Іллі справжнісіньке захоплення. Він наче скинув з пліч непомірну ношу й радів, наче дитина новій іграшці, – плескав в долоні, хихотів і підскакував на стільчику. Кельнер вибаньчився, сподіваючись, що стільчик врешті‑решт не витримає цього випробування й Ілля гепнеться на підлогу – ото буде сміху!.. Лисий чоловік попирхнувся кавою. А Анісімов на хвильку забув про свою жертву і вона (тобто він), скориставшись нагодою, чимдуж рвонула із кав’ярні…

4 січня, 12 год. 17 хв.

Заклунний саме взявся за ложку, як задзеленчав телефон.
Ттелефонував художник Віталій Кротівський.
Дружбу з ним Заклунний цінував: Кротівський був досить відомим художником, а зовсім нещодавно – «Подумать тільки!.. І за що така честь?» – отримав Шевченківську премію. Колись, давнуватенько вже, Кротівський навіть був намалював три потрети Влада Миколайовича, і один з них тепер висів у домашньому кабінеті власника фізіономії.
– Вітя, здрастуй! З Новим роком!
«І тебе, Вовчику‑братику, тим же кінцем по тому ж місцю! Здоров’я тобі, дружині всього‑всього!..»
– Дякую, дякую! І тобі з сімейством взаємно!.. Чого не заходиш? Давненько не бачились.
«Та справи все, робота…»
– Щось новеньке а сотворив?
«Та є один задум. Як зайдеш, то покажу…»
– Добре! Як випаде вільна минутка, то обов’язково зайду, обов’язково!.. Сам знаєш, туговато з часом. Як кажуть, новий рік – нові турботи. Але й радість невеличку маю: книжку нову за кілька місяців видадуть.
«О, вітаю! І одразу ж примірничок з автографом замовляю. Не забудь!»
– Ну звичайно ж, звичайно! Тобі – в першу чергу!
«До речі, Владе Миколайовичу, хочу тебе попрохати…»
– Слухаю, слухаю…
«Чи немає у тебе зайвих примірничків двох перших твоїх збірочок?»
– Ой, і не знаю!..
Заклунний зробив багатозначну паузу, хоча добре знав, що було того добра у нього достобіса: коли виходила книжка, він по кілька разів на день обходив всі міські книгарні й щораз купував дві‑три; врешті‑решт за місяць він скуповував майже весь наклад, а потім хизувався перед колегами: «Он ваші опуси лежать, а мої всі продані!»
– Їй‑бо, навіть і не знаю, Вікторе! Може, десь і завалялися… А нащо тобі?
«Та племінниця з Харкова приїжджала, побачила твою книжку, прочитала – і сподобалося їй дуже! Хоче й собі мати. Каже, що такої поезії тепер мало…»
У Заклунного від почутого навіть очі трохи зволожились.
– Про що мова, Вітю! Заради такого діла я і останній примірник віддам!
«То я забіжу під вечір?»
– Забігай! Буду радий!

14 год. 33 хв.

Заклунний поважно крочкував малолюдною вулицею. Небо сипало дрібненьким сніжком, і Влад Миколайович вирішив, що за такої погоди гріх не придумати якогось віршика. Вирішив – і придумав:

Сніг падає під ноги
І все навкруг сміється.
Мені у мить таку здається,
Що то з небес хтось
Посіває жито і пшеницю,
Бажаючи країні любій щастя‑долі!..

Після поезії пробуджена муза переметнулася на літературно‑критичну стезю, зродивши кілька автоесеїв.
«Нарешті, – щасливо посміхався Заклунний до будівель, електричних стовпів, світлофорів та припорошених снігом дерев. – Ось воно визнання! Ця симпатична молоденька особа, Вітькова племінниця, – хіба ж не провісниця його? О, юні дівчатка завсігди приносять поетам щастя! Треба буде якийсь вірш у новій книжці їй присвятити… Хоча – а як подивиться на це Аллочка? Та всьорамно! Завуалюю якось. Не ідіотка вона ж кругла ревнувать мене, старого… А втім! Який я старий? Ще й п’ятдесяти не стукнуло ж! А це дівча, певно, красунечка… О, якщо їй понравилась моя поезія, то повинен понравитись і я!..»
Від тих райдужних перспектив Заклунний збадьорився ще більше і далі вже йшов, мало не пританцьовуючи. Обличчя його висвічувало блаженність, він так захопився, що мало не збив якусь стареньку. Бабенція, і гадки не маючи, з ким її звела доля, відсахнулася сполохано, схопилася обома руками за лямки подертої шматяної сумки: мабуть, старій здалося, що її хочуть пограбувати. Та, забачивши вошиве інтелігентне рильце, наступної миті грубо вилаялася на всю вулицю й хутенько щезла в підворітті найближчого будинку.
– А ти!.. А ти!.. – Владу Миколайовичу хотілося і собі послати бабусенцію куди подалі, але йому з якогось дива забракло красномовства, отож з добрих півхвилини стояв остовпіло посеред хідника й тільки говтав ротом морозне повітря.
Повернення на грішну землю явно затягувалося.
Виручив Заклунного низькорослий худорляк – палкий прихильник всіх без винятку місцевих талантів і ще більший любитель всіляких мистецьких застіль Оверко Домчинський.
Він з’явився несподівано – вискочив, як і завжди, з‑за рогу.
Давненько вже, років з тридцять тому, Оверко пхався в літературу. Писав бездарненькі віршики і ще бездарнішу прозу, ніде його не друкували, отож він врешті‑решт перекваліфікувався в критики місцевого розливу. В літературі Домчинський тямив мало, міг преспокійненько переплутати Гоголя з Гегелем, а Ренесанс з преферансом, що, одначе, аніскілечки не заважало йому строчити рецензії, після прочитання яких всіх оспіваних ним письменників належало зарахувати або до когорти геніїв, або до сонму давно померлих. Жодна літературна пиятика не обходилась без Домчинського – не в останню чергу ще й тому, що він ніколи не вважав себе гіршим від татарина.
– Владе Миколайовичу! – налетів Оверко на Заклунного. – Радий, ой дуже радий бачить вас у здравії! Вітаю, щиро вітаю!
– Привіт, – мляво й без хоч якого‑небудь ентузіазму бовкнув Заклунний.
– А я оце саме до вас зібрався! – повідомив радісну новину Домчинський.
Ралісною та новина була для Заклунного тим, що зустрів «цього нахабу» на вулиці, а отже не доведеться тепер випроваджувати усіма правдами і неправдами цього монстра літературної критики із своєї оселі. А робити те завжди було важко й марудно!..
– Ну, і чого ти до мене, а, перся? – відкинувши будь‑яку делікатність, спитав Заклунний.
– Хотів випросити кілька ваших збірочок!
Влад Миколайович зиркнув на Оверка так, ніби замість нього раптом з’явився, скажімо, бегемот.
– Тобі ж нащо, а?
Домчинський був дурнуватий, але не настільки, щоб казати правду.
А правда була в тому, що вранці його занесло до «Букініста» й там на полиці обмінного фонду йому втрапив в око «Фаворит» Пікуля, якого якийсь предур міняв на «ВСЕ СБОРНИКИ СТИХОВ В.ЗАКЛУННОГО». Оверко аж отетерів, навіть ущіпнув себе за вухо, після чого ще й у продавця перепитав, чи то не якась помилка. Ні, помилки не було – продавець цілком офіційно запевнила, що й справді Пікуля міняють на «каково то там Заклуннаво», про якого вона «нічєво не знаєт, но, можєт, ето какой‑то рєпрєсірований»…
Домчинський відкривати карти перед Владом Миколайовичем не збирався, бо не вважав себе за ідіота: ану, як Заклунний візьме та й сам виміняє свої книжечки на «Фаворита»!
– Та… – промимрив. – Та…
– Що ти такаєш?! – розсердився Влад Миколайович.
– Та… та… та прочитать охота! – нарешті знайшовся Оверко, а далі вже з нього поллялося, як з пробитої пивної бочки: – Для душі чогось забажалось. А хіба багато чогось знайдеш? Ясно, що нє. А ваша поезія – продукт чистий, незамулений. Читати ваші вірші одне задоволення. Да! Поезія ваша ще займе достойне місце серед духовного наслідства нації! Ще поймуть люди, яка це глибина! – патетично закінчив Оверко свій бульварний (бо якраз дійшли до бульвару) експромт й нетерпляче затупцяв довкола Заклунного, то оббігаючи його справа, то зліва, то забігаючи наперед.

15 год. 17 хв.

Було приємно, але й незрозуміло: чому визнання прийшло саме сьогодні? Прийшло так несподівано, саме тоді, коли не чекав і не сподівався.
– Може, хтось з іменитих похвалив? – спитав себе вголос.
Спитав і спинився, обводячи доокружжя поглядом, ніби адресуючи це запитання не стільки собі, як усьому світові.
Дивився з надією услід тролейбусам, автобусам, автомобілям. Стояв, немов очманілий, допоки якийсь перехожий не гаркнув у вухо: «Чого пнем стовбичиш, ходить мішаєш!»
Тільки тоді рушив далі. З кожним кроком підборідок його піднімався все вище і вище, шия витягувалася, плечі ширшали. Невдовзі він відчув себе Гераклом.

16 год. 40 хв.

Влад Миколайович гераклив містом. Йому ввижалося, що до нього весь час і звідусіль линуть захоплені позирки. Трохи дивувало, що ніхто не просить автографів. Втім, це цілком закономірно – думав Заклунний: хіба ж хто може бодай уявити собі, що великий речник доби ходить отак просто серед смертного люду?! Коли б знали, що зустрінуть його в гамірливому натовпі перед ЦУМом, або на Михайлівській, або в скверику біля Пушкіна, то обов’язково прихопили б із собою його книги!..
Уявив: стоїть посеред вулиці, затиснутий щільним кільцем шанувальниць, і понад головами натовпу, як недавно ще – портрети вождів на демонстраціях, пливуть‑колихаються його безсмертні збірки «Окрилений Ікар», «Абетка громів», «Любов одна в людини», «Житній заспів»…

17 год. 20 хв.

І ось ще одна приємність!!!
Під дверима квартири уздрів двох довготелесих юнаків – коли піднімався сходами, забачив, як вони про щось змовницьки перешіптуються, підштовхуючи один одного до пігулки електричного дзвінка.
– Чого вам, молоді люди? – з певним занепокоєнням спитав Заклунний, про всяк випадок спинившись на безпечній відстані.
– Та… – обернулися до нього. – Хочемо взнати, чи тут живе Заклунний…
– Це я. А що вам треба?
– Ми зі школи…
– Зі школи? – здивувався Влад Миколайович. – З якої?
– Тридцять третьої. Це тут недалеко.
– Знаю, знаю.
Влад Миколайович великодушно всміхнувся: серце йому підказало, що чогось поганого від цих хлопців чекати не варто.
– І що ж вас привело до мене?
– Хочемо провести з вами зустріч, – затріскотів один, чорнявіший. – Якщо ви, звичайно, не проти. Ми всі просто закохані у ваші вірші і дуже просимо не відмовити.
За багато літ літературної діяльності Заклунний бував на багатьох так званих творчих зустрічах, одначе так його запрошували вперше. Раніше все відбувалося за чітким планом: літфонд складав графік, формував бригаду з кількох поетів та прозаїків, долучали до них якусь пристарілу співачку з філармонії – й возили по сільських районах, фабриках, заводах. На такі відрядження Заклунний запаковував портфеля кількома десятками своїх книжечок, і коли виступ перед доярками чи ткалями закінчувався, звертався до аудиторії: «Товариші! Ви всі тут такі гарні, такі розумні, такі всі милі моєму серцю, що мені дуже хочеться залишити вам невеличку згадку в знак мого схиляння перед вами, чудовими трудівниками і тонкими цінителями мистецтва! Тут я чисто випадково прихопив трохи власних збірок, то буду радий подарити їх вам. Прошу, товариші, підходьте, не соромтесь! Книжки не дорогі, можете не бояться, що розоритесь!..»
– Любенькі мої! – розщебетався розчулено Влад Миколайович. – З великою радістю! З великою радістю приймаю ваше запрошення. Проходьте ось, поговоримо.
Хлопці затупцяли в нерішучості, перезирнулися між собою.
– Та ми… того… поспішаємо, – сказав один, чорнявіший.
– Еге ж, спішимо, – підтвердив другий. – Хотіли ще попросити… Ну, щоб позичили ви нам свої книжки, а то в бібліотеці у школі тільки остання є… ця, як її… «Хлібний заспів»…
– Житній, – поправив Влад Миколайович.
– Авжеж, «Житній заспів»… А нам інші теж прочитать хочеться. То ви позичте, а ми віддамо, як прочитаємо…
– Та що ви, хлопці! – розцвів посмішкою на півобличчя Заклунний. – Чому це ви просите позичити? Я вам подарую!

17 год. 59 хв.

– Погано, що він нарейзяв на книжках, – сказав чорнявий, штовхаючи плечем двері під’їзду.
– Дурниця, – відказав приятель. – Головне, що є книжки. А з автографом чи ні – пусте…

18 год. 03 хв.

Заклунний сидів за письмовим столом і повільно‑урочисто гортав збірки своїх віршів. Сьогоднішні події, всі ці зустрічі і візити примушували його по‑новому дивитися на власну творчість.
«Так! Більшість поезій Влада Заклунного заслуговують вже зараз на місце в скарбниці світової літератури!» – резюмував він, шанобливо закриваючи «Абетку громів» і одразу ж беручи до рук «Окриленого Ікара».

18 год. 06 хв.

Аллочка навіжено влетіла в квартиру і вихором промчала до чоловікового кабінету.
– Де? Де твої вірші? – зарепетувала з порога.
З несподіванки Заклунний мало не звалився із стільця.
– Які вірші?
– Книжки твої де?
– Мої?
– Твої! Твої, телепню!
Аллочка крутнулась дзигою й зарепетувала ще дужче:
– Він ще й питає! Там якийсь дуреньміняє Пікуля на твої збірочки, а воно сидить! Коли ще така нагода трапиться?!
Влад Миколайович застогнав, вхопився рукою за груди і гепнувся на підлогу.
– Де? – не зважала ні на що Аллочка. – А! Ось вони!
Лежачи, він бачив, як дружина згребла на оберемок, немов дровцята, стосик книжечок зі столу і притьма вишмигнула з хати…

5 січня, 7 год. 12 хв.

І настав ранок…
І сказав собі Влад Заклунний після безсонної ночі:
– Відмовлятися від гонорару? Ні, гроші на дорозі не валяються! А слава – пусте. Фікція.
І заплакав…

1988

Передріздвяна мандрівка старої Окунихи

Новела

У неділю перед Різдвом, ще надворі й не звиднилося – лишень посіріло, вибралася стара Окуниха до базару.
Стинаючись на цурпалка, покарабкалася на вигорб. Зробить зо три кроки – пристане передихнути. Стоїть отак, глимедаючи вільглу підморізь, та розпинає визорками млистий завой: ото як виповзе із‑за вигорбу дашок старої зежі, буде якраз півпуті до города. З того місця як озирнутися, то побачиш і хату Окунишину, певніше – лишень її крівлю та куток глухої стіни, поруч якої збігає до річки тонкою биндою куца гуличка з полишками бруківки – всього півдюжини хат, таких же старих і ветхих, що й Окунишина.
Вже й посвітліло, як піднялася на вигорб. Під ту мить шурхнули з‑попід ніг бабиних горобці, знеслися на голе тополине гілляччя (тополь тих була тут ціла шерега) та й скинули кілька зграйок підсинених іскор.
А як спала спередочей Окунишиних та світлограйна запона, війнуло такою чистотою і лагіддю, що на вустах старої забринів удоволений посміх. Зробила крок, другий – пружко та легко, геть і забувши про свою спирачку.
– Ач, луципери! – контетно закивала до горобців.
А ті зацвірінькали навперебій та й майнули собі деінде…
Й посмутніла стара, що не стало вже сріблопаду того: тільки дотлівали на асфальті тьмяні мерехтлинки. Дивилася Окуниха на те згасання, і щось тенькнуло нараз в її грудях і очі вихололи. Лише на кутиках вуст недовгу хвилю ще трималася прив’яла подоба усміху, трималася до тих пір, поки остання з тих мерехтлинок не зчахла.
Не відразу й побачила на путі своєму гульвар та людей, що висновували з побічних вуличок та дворів поодинці чи вкупно. Мало хто завертав навстріч Окунисі, і на тому кінці гульвару вже колихалася і пливла пріч від неї темна ріка та й аж ген, поза високим будинком, завертала по ліву руку.
Ступала стара якомога поквапніше, дрібко постукуючи цурпалком. Хустина сповзала на очі, і тоді Окуниха, спинившись, підсмикувала її на лоба ачи й перев’язувала придубілими пальцями.
Щомить вигулькували пообіч постаті у волохатих шубах та пальтах, обдаючи Окуниху тютюновим димом чи уривками балачок, і все нові й нові спини заступали їй спогляд… Як не прагла дістатися базару чимшвидш, та одначе протислася під його арку аж тоді, коли люду там було, як бубок у соняшникові. Підхоплена тим виром, крутилася безпомічно навсібіч, зводилася навшпиньки, та розгледіти доладу, куди б його йти, не могла: натикалася визорками чи на непроглядний паркан тіл, ачи на заяложене небо надверх них.
Не була Окуниха на базарі вже давненько, років зо три, – відколи діда поховала. А чого сюди йти? Тож і сидить собі Окуниха з весни до осені при обійсті – на призьбі чи під старою грушею на камінці, зрідка в садибі копирсається – коли втомлюється від того посидіння. При холодній порі запорає піч, підітнеться кожухом та й пантрує собі з‑за шибки на округу. Рідко до старої хто заходить, все рідше і сама куди йде…
Може, й сьогодні сиділа б собі перед вікном. Та останнім часом все важче їй ті посиденьці даються. Щось манить вийти на гулицю, поміж люди. І таке почування має, що якби стало сил, то рушила б навмання у світ. Аж дивно: ніколи ж бо не вабили її мандри, все життя мала собі за найбільшу втіху жити тихо й непри‑
мітно, мов птаха, що боїться полишити своє гніздечко, аби не сталося з ним чогось злого. Отак і жила кілька десятків літ у долині, не маючи бодай якогось інтересу до того – отам деінде, за вигорбом – буття… Місто було їй чуже, вона його не розуміла ніколи, і єдина місцина в ньому, куди вона зрідка приходила, був базар. Хоча і його вона не любила також, але іноді ходила сюди з покійним Тодосем, котрого щось‑таки приваблювало тут. Був нагал чи не був, а Тодось базарного дня з досвітку вибирався у цю свою походеньку, завше – в нових чоботях, завше – виголений. Мов колись батько Окунишиний до церкви…
І шарварок же на базарі – прости господе!
Окуниха й геть загубилася в ньому, попару знайти не може. Блукає базаром, як дитя мале й нерозумне. Куди попхнуть чи потягнуть, туди й піде. Та ще й бебехів наловить, як невбачай заскабалиться…
Не зогледілася – поніс її натовп, поніс та й випхнув на задвірок. Стала під високим цементовим парканом, сперлась на лискучий цурпалок, що від діда ще лишився, споглядаючи на той рейвах, у якому й сама тільки‑но крутилася. Дивилася на все те вицвілими очима, – і чи то смуток, ачи байдужність спала на її визор, і умить став він схолоднілий і сірий. Пелехаті сніжинки, що якраз затіяли над базаром круговерть, чіплялися на Окунишине поличчя і навіть не танули.
Довго так стояла вона – наче Кам’яна Баба…
Не мала ніякої втіхи і не могла збагнути, заради чого прийшла в це гурвисько… Аж згадала недавній сон: прийшов Тодось до неї, взяв до своїх рук її долоню, поцілував холодними, аж крижаними, устами, а тоді й заплакав: «Сумно мені без тебе, Ганю! Тяжко одному в землі сирій лежати. Нема з ким ні словом обмовитися, нема коло кого зігрітися. Приходь уже…» – «Прийду!» – «Тільки перед тим, як зберешся вже до мене, сходи на базар, а потім вже розповіси мені, що там та як…»
Як прорізалися шпарини у фанаберійному людському місиві, змахнула Окуниха білу припорошень з очей та й рушила в одну з них. Людей ще було гей‑гей чималенько, але ходилося поміж ними вже легше. Ранкова метушня спала, люди сновигали тепер помірніше і навіть поступалися Окунисі дорогою.
За аркою, так нічого і не викупивши на свято, пішла Окуниха повз шерег лотків під навісами. Покупців тут майже не було, і продавщиці збившись докупи, перебирали кісточки якоїсь Таньки, уплітаючи в балачку такі словечка, що стара поспішила проминути те місце, ще й хустку при цьому зав’язала пощільніш.
Відійшовши, перехрестилася:
– І не повсихають же язики!
За кілька кроків трапилися їй на путі смагловиді хлопці з червоними гвоздичками. Кинулися квіточки їй в очі, аж у грудях затеплилось. Замилувалася, зачарувалася.
– Вазьмі цвєток, мать! Пасматри, какой!
– Е‑е… – махнула рукою, споминувши недавній сон. – Не такі вже квіточки мені треба…
Завернула на Хлібну, аж схаменулася: «Треба б хоч цукерок купити. Може, внуки забіжать…»
Згадала онуків та й засмутилася: ото як були ще за весни, то й не потикалися більше. І живуть же не десь собі, а тут же, в місті. Та й що вже онуки, коли й син з дочкою навіть на часинку не заглянуть. Начеб відцуралися матері… Хоч і так: певно, за клопотами нема як угору подивитися, все роботи, сім’ї. Откритку он прислали якось – і то добре, все ж не забувають. Чого вже даремно іритувати на них?..
На тому й обірвалися невеселі Окунишині думки – зайшла до крамниці. Побіля прилавка товклося з десяток жінок, а трохи осторонь човпіли двоє чоловіків, дуже з чогось регочучи. Утім, перекрити гармидер, який вчинили жінки, що щось там дуже обурливо сичали до продавщиці, вони не могли…
Окуниха зробила лишень зо кілька кроків од дверей, як черга нараз ринула до виходу. Якась дебела молодиця ледве не змела стару. Добре, що Окуниха вчасно відсторонилася. Та ж бо протарахкотіла відром з усяким начинням по самі дужки – були в ньому і бухінець хліба, і мерзла риба, і цвяхи, та ще й під тим усім щось і ворушилося…
Зосталися в крамниці Окуниха й продавщиця. Була то молода дівчина. Пряменька, як тополька, трохи рябенька на личку, хоч ті рябинки й не псували її вроди. Та найбільш припали старій до вподоби двійко тендітних ямочок на щічках, – чомусь завше мала Окуниха цю ціху за прикмету доброї вдачі та щирої душі.
– Що вам, бабцю? – радше прочитала Окуниха з дівочих вуст, аніж почула.
Не зразу й одповіла: ще мить блукала Окуниха в негаданій зачарованості.
– Бабцю! – врешті добився Окунишого слуху голосок.
Був він такий же милий і приємний, що й ті ямочки…
Геть і забула Окуниха, чого зайшла. Зазирнула в жарнівочки юних очей – і мовби перейнялася від них незуроченим світлом. Затим відчула, як кілька рябинок наче проникли в груди втамовуючими краплинками, – водномить спали із серця журба і неміч…
– Бабцю!
Відчула, що вже тіло довистатку наповнилось чимось особливо трунким, що ось‑ось вихлюпнеться все те через край і потопить всі її болі та печалі. У душі розтікся солодко‑терпкий щем, і було від нього легко до нестями…
Минула хвиля, друга, а Окуниха все так і стояла непричайно, начеб убирала поглядом чисту красу, допоки тінь бентеги не затьмарила ту цноту і відтінок
сум’яття ачи й страху не скаламутив ясних озерець.
Аж тоді схаменулася стара й пішла до виходу. На порозі припинилася, всміхнулася немовби провинно.
– Вибач, дочко! – мовила тихо. – Дай тобі Бог усього…
«Чудернацька бабця!» – стенула гостренькими плечиками дівчина. На дні її душі дотлівав вогник непевної тривоги, що її запалив був той прискіпливий, невторопний погляд старої…
А чудернацька бабця прошкувала містом і від визору її стриміли доброта та погідь. Перехожі подивовано розступалися перед нею, а затим пильно зглядалися услід: «Куди це так стара поспішає? Біжить, мовби молодиця!»
Окуниха ж нікого й нічого вже не помічала, лишень на одну недовгу мить пристановилася, коли дійшла до старої вежі. Озирнулася на гульвар – очі ураз
посмутнішали, але ненадовго. Зітхнула з якоюсь полегкістю, перехрестилася і ступила з вигорбу униз.
– Я йду, Тодосе…

1988

Я зовсім не хочу битися

Новелка

Цілий день сиджу в квартирі й навіть не вистромлюю носа на вулицю. А за вікном – сонце щедро розливає гарячу лагідь. Я крадькома позираю крізь шпарину між половинками штор униз, де на хідниках метушаться‑біжать‑стоять перехожі, і мене охоплює тужлива заздрість. Махнути б зараз на пляж, вкинутися в розм’яклу воду і відчути, як тіло сповнюється заспокійливою свіжістю, а на душі стає легко та чисто… А по тому вибрести на берег і притьма впасти на розпечений пісок, загорнутися в нього, немов у спальний мішок, і, склепивши повіки, підставити сонцю обличчя. Лежати і відчувати, як чиясь лагідна рука ненав’язливо пестить очі, вуста, щоки. Від ледь вловимих дотиків стримить ніжність. Ти лежиш, сповитий піском і ласкою, і вимріюєш чарівну принцесу з золотим волоссям й довгими стрімкими віями. Тобі нестерпно хочеться глянути на те диво хоча б краєм ока, але стримуєшся: не раз бо вже схилялася над тобою чарівна незнайомка, і ти знаєш, що варто лишень зворухнути повіками, як вона зникне. Тільки легкий вітерець від полохливого змаху плаття з тисяч прозорих тканин ще якусь мить триматиметься на твоїх губах, немов відсвіт поспішного поцілунку на прощання… Заведений тією фантазією, вже стою біля дверей, моя рука тягнеться до коліщатка замка, однак глухе клацання, розсипавшись битим шклом по закутках квартири, ураз повертає мене до реальності. І рука безсило зісковзує вниз. Знічений, вертаюсь до кімнати. Бездумно тиняюся з кутка в куток, і з кожним кроком на мене накочуються хвилі суму і зненависті. Мені вже не хочеться підходити до вікна і дивитися на вулицю… Не хочеться слухати хеві… Не хочеться читати про Макутацу Ояму… Знаю: хтось із компанії від самого ранку сидить під моїм під’їздом. Варто мені з’явитися на вулиці – і про це відразу донесуть Зоні. І тоді він чекатиме мене на лавочці перед будинком, хоч би вернувсь я додому аж під ранок, – бо ж даремно думати, що він простить мені вчорашнє. Тим паче, що сам двічі мене попередив: «Ідемо на розборки з німими, не забудь!» Падаю на канапу і лежу, звівши очі до стелі. А, може, не треба так нервувати? Може, все минеться… Чим, власне, я завинив? Я ж не присягався нікому! Хіба не маю я права чинити так, як вважаю за потрібне?! Мені обридли ці бездумні ігри, мені байдуже, хто королюватиме в місті. Я не бачу в цьому ніякого сенсу! Заради чого ламати одне одному ребра, скривлювати носи, вибивати щелепи? Заради того, щоб Зоня на якийсь день відчув себе непереможним? А наші груди розпирало відчуття, що ми його соратники і друзі?.. А втім… скажи собі чесно: адже ще зовсім недавно тобі подобалися бійки! І ніхто тебе не примушував ходити на «розборки». Спершу Зоня навіть проганяв тебе: «Немає чого жевжикам з нами вештатися! З вами ще по двісті восьмій загримиш!» Але ти все ж приставав до ватаги, скрадався за нею назирці. А коли починалися битися, про тебе всі забували. І тобі було цікаво дивитися… Це тобі не індійські фільми! Тут все було по‑справжньому… Прийшов час – і ти також намотав на зап’ястя гітарну струну.
Пронизливо шкряботить дзвінок. Схоплююся з канапи і навшпиньки висковзую в передпокій. Невже вони? Напружую слух. Певно, і на передухідді так само заціпеніло вслухаються у загнану в бетон тишу. Так спливає ціла вічність, аж поки знову не розтинає перетинки осоружний звук, і в дратуючому безсиллі знову минає ще одна вічність. В голові паморочиться, до горла підкочується глевкий клубок. Нарешті електронний кат вмовкає і хтось згупує сходами вниз. Наче п’яний, іду до кімнати… Так, це були вони! І тепер я знаю напевне, що в спокої вони мене не облишать. Сил добрести до канапи у мене вже немає, і я падаю посеред кімнати.
Спливло кілька хвилин – і задзеленчав телефон… Не сумніваюсь, це вони. Перевіряють, чи мене й справді немає вдома. Боже, як довго це терпіти?!.
Втім, скільки б не велося, а зустрічі з Зонею не уникнути. Хіба що умовити батька відвезти мене до бабусі в Одесу. Але ж і це не вихід… Пробуду там місяць чи два, та все одно доведеться повертатися. І нічого за цей час не зміниться… Хіба що Зоню можуть посадити. Однак надій на це мало – загребти його вже можна було б давно і не один раз. І чого мінти з ним панькаються? Чи може, недарма Зоня вихваляється, що мінтовка ним куплена?..
Три дзвінки: довгий, короткий, довгий. Пауза – і вдруге: довгий, короткий, довгий… Чортик? Чую за дверима поклацування кришечки кишенькового годинника. Це Чортикова звичка – покласти годинника‑«цибулину» на долоню й раз по разу відкривати‑закривати кришечку. Однак відчиняти не поспішаю: а що, як не сам!.. Й раптом почуваю зневагу до власної жалюгідності. Це ж треба – не довіряти вже й своєму кращому другові!..
І рішуче відчиняю двері.
– Ти чого сумний‑невеселий? – питає Чортик. – Щось трапилось?
– Та ні, – відповідаю мляво й притишено, і не стримуюсь, щоб не визирнути на передухіддя.
Чортик і собі озирається.
– Ждеш когось?
– Та ні…
– Що ти завівся, як зіпсована платівка: та ні, та ні! – перекривляє Чортик. – Щось, мабуть, таки сталося.
– Та ні, все в нормі, – кажу, пускаючи повз вуха Чортикову єхидність. – Проходь.
Чортик хитрувато щириться і простує до кімнати.
– Що нового? – запитую, сподіваючись почути що‑небудь про «вчорашнє».
– А нічого! – безтурботно відказує Чортик, гепаючись з розгону на канапу. – Цілий день провештався у місті. Нічого путнього…
Розмова уривається.
Чортик закидає ноги на стілець, що стоїть обіч канапи, і починає прискіпливо оглядати свої поношені адідаски. Зараз його, здається, більше аніщо не турбує. І це мене бісить! Розповів би краще, що було…
Та Чортик мовчить. І я не витримую.
– Перестань любуватись своїми дірявими калошами!
Він кидає у мій бік здивований погляд.
– Нервуєш перед розборкою чи що?
Я оклякаю.
– Перед якою розборкою?
– Забув чи що? Тож сьогодні йдемо бити німих!
У мене відвисає щелепа.
– А вчора?
Чортик знімає ноги із стільця, зводиться на лікті й уважно, надмір уважно, роздивляється мене, наче вошу під мікроскопом.
Нараз в його очах згойдується поглуз.
– У тебе, мабуть, температура! Чи, може, дні погубив? – глузує. – Четвер, голубе, сьогодні. Четвер!
– Четвер? – ледве шепчу. – Не п’ятниця?
– Ознака близької старості! – сміється Чортик на всі двадцять дев’ять.
Трьох зубів він не дорахувався у бійці з залеваками.
Обезсилено притуляюсь до стіни.
День, що поволі припадає пилом за вікном, набрякає сірістю й прохолодою близької ночі, здається мені тепер лише поганим сном.
Чортик виймає годинника, кладе його на долоню й заходжується клацати кришечкою.
Час від часу він кидає у мій бік по прикрісні, то байдужі, то глумливі позирки, але з вуст його не зривається жодного слова.
А я почуваю себе порожнім і розчавленим…

Чортик рішуче закриває кришечку.
– Пора!
І я починаю збиратися.

1988

Тріщина

Оповідання

Скрутій займав невеличку кімнатку у старенькій двоповерхівці на Чуднівській, яка ось‑ось вже повинна була б розсипатися на друзки, чого з нетерпінням чекали, сподіваючись на нові квартири, її мешканці. Та одначе клятий будинок немовби знущався над ними: стояв собі і стояв.
Тож коли одного літнього дня будинок дав тріщину, радості пожильців не було меж. Вони заметушилися, узялися спаковувати речі і навіть виносити меблі у двір – готувалися до переїзду. Скрутій також радів, але з помешкання свого нічого не виніс. Бо й не було чого. За десяток літ, що жив тут, спромігся він розбагатіти лишень на залізне ліжко. Був ще, правда, стіл, позичений у старого єврея Каца з квартири навпроти: невдовзі після позички Кац віддав богові душу, за що Скрутій був йому надзвичайно вдячний, бо ж добротний дубовий стіл із різьбленими ніжками перейшов у його володіння назавжди, та ще й задарма – якщо не згадувати про три карбованці, взяті Кацем у борг незадовго до смерті.
Десь на п’ятий чи шостий день тріщина вже мала ширину у три пальці діда Макса, котрий, не обтяжений аніякими турботами (бо був на пенсії) зрання до смерку сидів попід стіною і кожних чверть години проізводіл ізмєрєнія.
Ширшала тріщина – і кращали стосунки між сусідами. Ніхто не сварився, навіть баба Сонька з Олефірою Калістратівною, запеклі вороги з незгадних часів, дивували всіх винятковою чемністю одна до одної: вечорами вони сідали на лаві під всохлою липою, зачудовано дивилися на тріщину і згадували чудові дні, прожиті в сусідстві. Частенько ті спомини переривалися охами‑ахами й очі співрозмовниць воложіли.
– Хай би змилосердився господь, – зітхала баба Сонька, – щоб дали нам нові кватирі в одному домі…
– Треба йти в жилуправлєніє, – кивала головою Олефіра, – як так не получиця, то хоч би десь недалеко!

Аж раптом!!!
Саме упереддень появи комісії з міськради, яка мала протокольно засвідчити аварійність будинку, дід Макс, зробивши чергове ізмєрєніє, виявив, що… тріщина зменшилася!
Перелякані сусіди, що прибігли на його лемент швидше, аніж на сигнал навчальної тривоги, дідові не повірили: спершу його примусили дихнути, але експертиза в особі Олефіри Калістратівни припущення, що Макс Оттович «того, може, хильнув», не підтвердила. Після чого дідові звеліли встромити пальці в тріщину. Макс Оттович встромив – і всі жахнулися: справді, входило тільки два…
Через годину, що пролетіла в бурхливих дебатах та суперечках, інженер Коритко кинув клич зносити, у кого що є, до бічних квартир.
– Нада утяжилить фланги! – пояснив. – Ібо все це случилось через то, що повиносили мєбєль!
– А‑а‑а!!! – завищала пожежною машиною баба Сонька. – Це все ця сучка Олефіра! Це вона повиносила свої скрині прежді часу!
– Сама ти така! – зарепетувала на те Олефіра і, випнувши живота, рушила на Соньку.
Зійшлися, мов корови у череді.
І саме тієї миті, коли Олефіра Калістратівна ухопила сердешну подругу за довгого носа (власне, він тому й був довгим, що Олефіра по кілька разів на день упродовж останніх тринадцяти літ чинила з ним подібне), – щось тріснуло, потім гупнуло. Гурт сахнувся і…
Хто зомлів, хто видовжився, хто зігнувся, а Олефіра мало не відірвала Соньці носа: від піддашника до фундаменту, там, де ще хвилину тому була тріщина, тепер тягнувся ледь‑ледь помітний, не товстіший за павутинку, слід…

Довго не вщухали суди‑пересуди, місто кілька місяців тільки й говорило про дивну історію з будинком на Чуднівській, але ніхто так і не зміг пояснити достеменно, що ж все‑таки сталося.
Авторитетна комісія навіть і слухати не хотіла, що «вчора ще була! Вся вулиця бачила!» – й визнала будинок «сов. пригодным к пользованию», а відтак плакали рожеві мрії пожильців його про нові помешкання, де не буде мокрих стін, тарганів, пацюків і баби Соньки з Олефірою Калістратівною.
Щоранку, прошкуючи на роботу, Скрутій з потаємною надією позирав на стіну. Те саме робили і його сусіди. І, як і їм, Скрутію частенько снилося, що стіна знову розкололася навпіл. Тоді він прокидався в гарячому збудженні, поспіхом натягував галіфе, загортав плечі в куфайчину і вибігав у двір.
Якось, вибігши отак серед ночі, запримітив Тарасюка, сусіда над ним.
Тарасюк стояв, обпершись ліктем об стовбур липи, і проникливо вдивлявся в стіну. Скрутій хотів було шмигнути назад у під’їзд, але вже був помічений. Обоє відчули незручність, начеб застали один одного на чомусь осудливому.
– Щось не спиться, – ніби виправдовуючись, прогугнявив Тарасюк, й опустив очі додолу.
При місячному сяйві Скрутій запримітив грубезного шрама на щоці сусіда, – казали, що шрам той лишився Тарасюкові на згадку про громадянську, із Першої кінної.
– Та й мені чогось не до сну, – сказав Скрутій.
Запала гнітюча мовчанка.
Легкий вітерець шурхотів над головами десятком листочків, на появу яких ще спромоглося за весни якимось незбагненним дивом всохле дерево. Між те шурхотіння вклинювалися глухі та розмірені удари – долатли вони ген із‑за Кам’янки; вочевидь, на молотобійному наганяли згаяне за місяць…
– Цигарки нема? – запитав Скрутій.
Курити йому не надто й хотілося, але мовчанка гнітила все дужче і треба було щось казати.
З того, як поквапливо поліз до кишені Тарасюк, було видко, що й він нуртувався незручністю нічної здибанки.
Припаливши, зробили по кілька затяжок, і, немов змовившись, водночас скинули погляди на стіну.
– Давній будинок, – спроквола проказав Скрутій.
– Ага, – задумливо, в тон йому, мовив Тарасюк. – Старий…
Помовчали.
– Кажуть, ще за Олександра Другого звели, – враз пожвавішав Тарасюк. – А може й раніше. І поглянь: міцненький ще. Стіни – немов фортечні. Міг би ще сотню літ простояти, аби тільки відремонтувати як годиться. Все ж колись будували дай боже! Зарашні не такі…
Скрутій мугикнув. Чи то заперечував, чи погоджувався – зрозуміти важко було.
Помовчали ще трохи.
– Піду, – сказав Скрутій, позіхаючи, і пожбурив в темінь недопалок. – Може. змилується врешті сон…
– Ага, – озвався Тарсюк, – і я теж…
Уранці, вибравшись до роботи, Скрутій, минаючи липу, пригадав нічну розмову. «Еге ж, – подумав, мимобігом ковзнувши очима по стіні, – щось і не схоже, щоб знов надумалась тріснути. Капітально збудовано! Правду каже Тарасюк: тепер так не будують…» І наддав ходи. Треба було квапитись – перед зміною мають бути якісь збори.

Гамір, затиснутий у склепіння старого, ще дореволюційного, цеху з віконцями попід стелею, вмить затих, тільки‑но на підмістку з’явився парторг. Кількасот пар очей і одне непарне око Федька‑Циклопа з інструментального прикипіло до худенької постаті в потертому сірому пальтечку. А постать спинилася на краю подіума і подалася вперед – зависла над натовпом, немовби шуліка.
– Товариші! Щойно в Москві завершився суд над ворогами партії і народу, паскудами‑запроданцями, зрадниками справи Леніна‑Сталіна! – натхненно загорлав парторг і, обвівши поглядом принишклий цех, врапт зірвався на фальцет: – Ур‑р‑ра, товариші!
– Ур‑р‑р‑р‑ра! – полетіли під дах кашкети, зметнулися вгору руки.
Скрутій похапцем ухопив на повні легені повітря, щоб і собі закричати, та погляд його ковзнув вгору – і він побачив, як тенькнула в одному з віконець навпіл шиба. Він закляк і здивовано проводжав очима падіння скла, коли це раптом хтось штурхонув його під бік: «А ти чого не кричиш?» – і, умившись холодним потом, Скрутій заволав:
– Ура! Ура! Ура!..
Все кричав і кричав, і щораз, як умовкав на коротку хвильку, аби хапнути повітря, в скроні гупало: «А ти чого не кричиш?.. А ти чого не кричиш?..»
Наче з небес – линув голос парторга, і гудів в Скрутієвій голові, немов у порожній бочці…
– … доблесні лицарі‑енкаведисти викрили агентів міжнародного імперіалізму!..
З підсвідомості виринуло щось важке і колючими щупальцями стисло горло. Скрутій мотнув головою і…
І побачив лихі кришталики примружених очей.

Страх захопив його і поглинув…
Куди б не пішов, що б не робив – відчував той погляд.
Злякано озирався і – не стрічаючись з ним – жахався ще більше.
Навіть не намагався заспокоїти себе тим, що то – чиста випадковість, що той позирк лише здався жорстоким і холодним, що, зрештою, ті примружені очі дивилися не на нього, а десь туди, далі і повз нього…
Ці очі, здалося йому, він вже десь бачив. Бачив неднораз. Тільки раніше були вони теплими і добрими. Однак не міг пригадати, коли й де бачив їх, і це чомусь страшило…
День вимотав Скрутія украй. Під вечір вже й сил не лишилось в ураз постарілому тілі. Брів додому згорблений і притиснутий до землі, наче хтось звалив йому на спину мішка з камінням. Погляд байдуже ковзав старою вибитою бруківкою, і Скрутій не міг відірвати його від своїх роззявлених чобіт. Розпач спустошував душу, з кожним кроком плечі все нижче і нижче опускалися до землі, а очі вихолоджував їдкий туманець.
«За будь‑яких обставин лишайся людиною!..» – нараз ворухнулася думка. Він не знав, звідки й чому вона прийшла, але врапт спинився, нерішуче згріб шорсткою долонею паволоку з очей і спробував випрямитись. Але голова наштовхнулася на щось тверде, й чиясь владна рука розчахнула черепа і забрала думку…

Руки тремтіли, і він довго не міг втрапити ключем у замкову шпарину. А коли таки відчинив двері, то чи не вперше за багато літ пожалкував, що ніхто не стрічає його.
Жив Скрутій самітником. Його вузеньке помешкання з низькою стелею нагадувало чернечу келію. Стіни були безнадійно темні, в запліснявілих кутках від вологи здулася та місцями вже відвалилася штукатурка. Єдине вікно було до половини завішене рядном…
Скрутій знеможено сів на ліжко, збайдужіло глянув перед собою – і матова паволока… раптом спала.
Здавалося, в ньому вже не лишалося сил для подивування, але Скрутій, хоч і кволо, все ж здивувався: над столом висів портрет з примруженими визорками… Звідки він тут узявся, Скрутій не знав…
«О боже!» – тихо прохрипів Скрутій, опускаючись на коліна.
Тьмяні кришталики дивилися на нього рішуче, начеб проштрикували бідолаху іржавими цвяхами.
«Прости…»
Припавши до підлоги, Скрутій стулив повіки й поринув у забуття. Так спливла година, а може й дві… Нараз вихопився спогад: всохле дерево… шелестіння листя… тріщина…
«Старий будинок… старий… старий…» – загупало в скронях, і одразу ж по тому з‑за темного обрію виринула постать в сірому пальтечку, чиркнула сірником і все доокіл запалало густим кривавим маревом…

Примружені очі дивилися тепліше, ніби підбадьорювали. Скрутій всім тілом подався вперед, а очі на портреті зметнулися вгору.
І тоді Скрутій почув кроки над головою, і то було немовби прозріння.
– Я зрозумів! Зрозумів! – заломив руки перед собою. – Я все зроблю!

«…хочу звернути вашу увагу на підозрілі розмови, які веде мій сусід Тарасюк. В цих розмовах він вихваляє царизм і паплюжить нашу соціалістичну дійсність, принижує завоювання партії і народу під керівництвом великого вождя і учителя товариша Сталіна. Наприклад, учора він сказав, що за царів будували краще, ніж тепер. Я, звичайно, дав рішучу відсіч ворожій вилазці Тарасюка, але вважаю своїм святим обов’язком повід…»
Нараз на папірець лягла тінь.
– Скрутій? – наступила на нього тінь, і він відчув себе недопалком, якого вчавлюють в землю.
На порозі стояли двоє у чорному.
– Я… – вистогнав Скрутій.
– Збирайся!
Підійшли, вхопили, мов лантуха, притулили до стіни. Один тримав, другий підняв з підлоги папірця. Прочитав, задоволено усміхнувся й забгав його до кишені. По тому окинув поглядом кімнатку.
– Нічого підозрілого, – сказав напарнику, але для певності перекинув ліжко й порився в брудній білизні. – Виводь його!
Вже на порозі щось гаряче обпекло Скрутієві потилицю. Він сахнувся і краєм ока завважив, як з портрета випросталася рука й помахала йому на прощання…
Коли двері зачинилися, чоловік з портрета зістрибнув на підлогу і підбіг до вікна. Визирнув у ніч: там двоє в чорному саме запихали Скрутія до багажника чорного автомобіля.
Вистрілили дуплетом дверцята і за мить машина пропала з очей.
– Щасливо! – всміхнувся, потираючи руки, чоловік з портрета.

Вранці будинок прокинувся від горлання Олефіри. Висипавши у двір, мешканці хвилин п’ять язики жували. А коли нарешті оговталися – дружно ревнули: «Ур‑р‑р‑ра!»
Радість їхня була цілком зрозуміла: знову милувала погляди розкішна тріщина в стіні.
Першим протверезів Макс Оттович. Всі ще збуджено вітали одне одного, баба Сонька з Олефірою Калістратівною цілувалися і клялися ніколи більше не лаятись, а пенсіонер метнувся до свого сарайчика і повернувся з пилкою та сокирою.
– Що це ви придумали? – спантеличився гурт.
– Що‑що! – випнувся гусаком Макс Оттович. – Будемо забивати клинки в тріщину, щоб знову не зійшлася!

…І ніхто ні того дня, ні наступного, ні через рік, ні через десять не помітив зникнення Скрутія.

1989

Про Троцького, коли він ще був Бронштейном

Оповідання

Мене випустили з «губи» (причому надто несподівано‑негадано, бо належало ще гибіти у промерзлій, із вкритою крижаним інеєм дозовнішньою стіною камері цілих три доби), і першим ділом я подався відігрітися у штаб рембату, де писарем зампотила протирав галіфе мій земляк і добрий знайомий ще із гражданки (правильно, мабуть, було б написати «цивілки», але так ніхто не говорить) Славик Бронштейн на прізвисько Броник. Зараз у Житомирі на нього кажуть Троцький, а тоді ми ще не знали доладу своєї історії, чи то пак – знали її ще менше, аніж тепер. Звісно, про те, що Троцький (той, котрий Лев Давидович) насправді був Бронштейном, ми й не підозрювали, і навіть ті, хто щось там чув про нього на вузівських лекціях із історії КПСС, із упевненістю могли сказати про Троцького (того, котрий не Славик Бронштейн) тільки те, що був він недобитою контрою, викритим вірними ленінцями на чолі із товаришем Сталіним, про якого, у свою чергу, ми знали те, що, попри певні помилки, був він мудрим вождем і одним із найгеніальніших у світовій історії полководців (звісно, після дорогого Леоніда Ілліча). Сховайте посмішки, шановні! Звідки ж нам, наївним і довірливим спудеям кінця епохи застою, було знати правду про «отца народов», коли навіть викладачі кафедри суспільних наук жодного разу не бачили на власні очі доповіді товариша Хрущова на славнозвісному двадцятому з’їзді? Пригадую, на третьому курсі, гнаний придуркуватим нахилом до самостійних пошуків істини, не надибавши матеріалів того історичного (так писалося у підручнику) з’їзду ані в інститутській, ані в обласній бібліотеці, я наївно спробував замовити їх через міжбібліотечний абонемент. Замовлення у мене навіть не взяли! А коли став наполягати, доволі ще молодцювата, та вже із посивілими скронями, бібліотекарка порадила, притишивши голос: «Ви би, юначе, краще взяли почитати щось про сучасність». Гречно подякувавши за пораду, я однак заперечив – на кшталт того, що для того, аби краще збагнути сучасність, треба знати минуле. Після цього вона лякувато смикнула бровою і притьма щезла, сховавшись за стелажами книг… На зимовій сесії я неочікувано пролетів «як фанера над Парижем», і отямився від тієї несподіванки опівдні 29 квітня 1983 року в Антиписі під Читою, коли над моєю пишною шевелюрою зависла, погрозливо чикаючи ножицями, рука слизькогубого єфрейтора – «каптьорщика» першої роти в/ч 04027…
Переступаючи поріг рембатівського штабу, уявив собі зазвичайну для вечірньої пори, а отже й майже ідилічну, картинку: Бронштейн сидить за письмовим столом у своїй конурці із гордим іменем «Хозчасть». Перед ним розкладені підручники із алгебри та фізики. При моїй появі він щиро посміхнеться і, замість привітання, із радістю повідомить:
– Вася, я сегодня получил письмо от Анечки!
Або ж сухо привітається (чи й не привітається зовсім) і стурбовано‑ображено, мало не плачучи, вихлюпне на мене просто таки вселенський сум:
– Вася! Что делать? Нет письма от Анечки!
Після цього я повинен буду його заспокоювати:
– Славик, ты же два дня назад получил письмо от Анечки! Разве нет? Разве она должна писать тебе каждый день?!
– Нет, конечно, – похнюплено погодиться Бронштейн. – Но я же пишу ей каждый день!
– А чем же тебе еще заниматься?
Ця моя цілком резонна репліка повисне в повітрі, бо реагувати на неї немає потреби: більшість із нас, навіть ті, хто вже відбув в армії рік чи й півтора, так і не спромоглися зрозуміти, а чим ми, власне, маємо займатися тут?..
Попри те, що вже була дев’ята вечора, штаб кишів офіцернею. «З якого це дива?» – насторожено подумав я. Бо й справді – чудуватися було чому, адже рідко коли офіцери затримувалися у гарнізоні після вечірнього «развода». А тут – нате вам, усі на місці. І комбат, і начальник штабу, і командири рот, і навіть капітан Пономарьов – Славиковий шеф, котрого взагалі у батальйоні побачити практично неможливо!
Може, знову хтось із солдатів дав драла?..
– Что, уже? – зустрів мене комбат Геращенко іронічною, але й цілком приязною, посмішкою. – Ну как отдых? Понравился?
– Век помнить буду вашу доброту, товарищ капитан! – зухвало відказав я, адже саме комбат і упік мене на губу. Звісно, цим своїм зухвальством я ризикував одразу ж повернутися туди, звідки прийшов, але, на превеликий подив, Геращенко ніяк не відреагував на мій «випендрьож».
Я пройшов коридором, схожим на вузенький склеп, у самісінький кінець.
– Чё, не ждали? – вигукнув, шарпнувши двері апартаментів Пономарьова & Бронштейна.
Славик звично сидів за столом, але підручників з алгебри чи фізики на столі не було. Я розгубився. І не дивно. Бо ще ніколи не бачив Славика таким сумним і пригніченим.
Ну що я міг подумати? Звісно, тільки одне: вже кілька днів немає листів від Анечки. Що ж, доведеться заспокоювати…
– Не волнуйся, старина! – почав я. – Может, почта подвела…
– Нет, Вася, я сегодня получил письмо от Анечки, – на хвильку просвітлів Бронштейн. – Все нормально…
– Так какого черта ты грустишь? – хмикнув я ошелешено, бо й направду не знав іншої причини, яка могла б так безнадійно зіпсувати Бронштейну настрій.
– Ты что, разве не знаешь? – якось химерно, ніби із осудом, зиркнув Славик спідлоба. – Юрий Владимирович умер…
– Кто?
– Андропов!
«Он воно що, – подумав я. – Тепер зрозуміло, із якої радості амністія!» Аж, чесно кажучи, й сам злякався: добре, що тільки в думці майнуло, а не із язика злетіло.
– Какое несчастье! Какое несчастье! – затиснувши долонями одутлуваті щоки, Славик скрушно гойдав головою. І у згорьованому голосі його годі було вловити бодай нотку нещирості…
Двері відчинилися – прийшов ще один писар. Юрка Муляков, прозваний Батоном за надмірну любов до хлібобулочних виробів.
– Андропов помер, ти знаєш? – спокійно, розмірено, якось аж занадто буденно сказав Батон, протягуючи мені п’ятірню для ручкування.
Юрка був із Ірпеня і спілкувалися ми з ним українською. Здається, що тільки з ним, попри те, що земляків у гарнізоні було хоч греблю гати – із Житомира, Бердичева, Києва, Тернополя.
Потім ми пили чай і їли пісну перловку із жерстяних консервів, я оповідав про гауптвахту, Батон – про те, що сталося цікавого за час моєї вимушеної відсутності, а Славик здебільшого мовчав. За стіною, в «ОО» (не плутати із клозетом, все набагато вагоміше – то ми так називали «Особый отдел», який розміщувався у цій же будівлі, тільки з осібного входу), час від часу щось гупало, ніби там забивали «козла». Коли перловку було знищено і жерстянки полетіли у кошик для сміття, ми із Батоном знову почули «стару пісню».
– Какое горе! Какое горе! – сплюснувши руками щоки, заскавулів Славик. – Какой выдающийся человек умер! Как это плохо для страны! Какая невосполнимая утрата!..
Під ці його жалобні тиради мені пригадалися похмурі (просто похмурі – як погодне явище) дні «всенародного трауру» у листопаді вісімдесят другого, коли весь наш гуртожиток висипав на вулицю і німотно застиг, а доокіл буквально здригався і вібрував від серен, заводських гудків, автомобільних сигналів, і від того юні душі буквально розпанахувало відчуття непоправної втрати… А ще спливло у пам’яті, як через кілька днів по тому до нашої десятої секції зайшов комендант – колишній фронтовик, і, побачивши на стіні у «читалці», де ми конспектували останню промову дорогого Леоніда Ілліча, портрет покійного генсека в чорному обрамленні, весь перемінився і зблід на обличчі, а затим, не зронивши й слова, раптом зірвав портрет і, зібгавши, пожбурив в куток. Комендант пішов – і більше ми його не бачили…
– Какое горе! – ніяк не міг заспокоїтися Бронштейн. – Пусть бы Андропов еще поправил страной! Он бы навел порядок! Какой страшный удар уготовила нам судьба!..
Кілька днів батальйон тримали в «состоянии повышенной боеготовности», офіцери шнирили‑тинялися казармами цілодобово, мало не кожні півгодини влаштовуючи «проверки личного состава». Від тих постійних шикувань усі ми страшенно зморилися й ніяк не могли дочекатися, коли вже відбудуться похорони «горячо любимого Юрия Владимировича» і нам нарешті дадуть спокій.
І справді – не встигли труну із Андроповим опустити в могилу, як все одразу увійшло у звичну колію. Офіцери вмить розбіглися, пощезали хто куди, «діди» звично повлягалися серед білого дня на ліжках нижніх ярусів, «зелень» шелестіла і здіймала вітер, квапливо виконуючи забаганки «дідів».
Спливло якихось кілька днів – ніхто вже й не згадував про «горе», і тільки Бронштейн час від часу бідкався:
– Какое несчастье! Какое несчастье!
Утім, невдовзі і він зняв жалобу, і тому була вагома особиста причина. Наближалося 23 лютого – «День Советской Армии и Военно‑Морского Флота», і Славик став збиратися до чергової відпустки. Третьої, до речі. Без сумніву, це був би рекорд. Можливо, не тільки для Антипихи, і не тільки для ЗабВО, а й для усього Союзу!
– Вася! – аж сяяв Бронштейн, перестрівши мене біля КПП. – Я только что разговаривал с майором Геращенко и он мне сказал, что меня включили в праздничный приказ по дивизии на отпуск. Ты представляешь, Вася, что это такое! Это же так прекрасно, что я скоро буду в Житомире и сам лично смогу поздравить Анечку с Восьмым марта!
Мені після «губи» відпусткою навіть здалеку не пахло. Звісно ж, я по‑доброму, по‑приятельськи заздрив Славику…
А втім, як виявилося згодом, заздрив даремно. Привітати Анечку «самолічно» Славику не випало: буквально в останню мить його прізвище викреслили з наказу. Чому – ніхто й не здогадувався, а сам Бронштейн був у такому жахливому розпачі, що запитувати його ніхто не наважувався…
Можливо, так я ніколи й не дізнався б, що ж тоді таке трапилося, якби не здибався зі Славиком через кілька років уже на «гражданці». Ми сиділи довгу ніч у його двокімнатній житомирській квартирі на п’ятому поверсі будинку на розі Михайловградської (за рік до того ще Східна, через десять років по тому і дотепер знову Східна) і Леніна (віддавна і віднедавна знову – Київська), згадували Антіпіху, Читу, Батона, старлєя Корсака, Пономарьова і Геращенка, новорічну гульбу у батальйонній бібліотеці, загалом – багато чого, бо й було що згадати, тим паче – «по гарячих слідах». За стіною, у невеличкій спаленці, давно поснули Анечка з маленькою Маринкою, і вже далеко за північ Славик повідав мені історію свого «прольоту» з відпусткою.
Тоді, за день до 23 лютого, Славика раптом викликали в «ОО».
– Пиши, Бронштейн! – поклав перед ним папір і самописку лейтенант Давидов.
– Что писать? – розгублено запитав Славик, відчуваючи, як прохолода стискає серце.
– Ты еще и спрашиваешь? – визвірився Давидов. – Что говорил, то и пиши!
У Бронштейна засіпалася щока.
– Да что же я такого говорил и когда?
– Так ты, значит, отпираться вздумал? Хорошо, я тебе припомню!
Давидов відкинувся на спинку крісла і, діставши із шухляди папірця, став читати:
– Сержант Бронштейн неоднократно в разговорах говорил о том, что смерть Андропова негативно отразится на положении в стране вследствие того, по словам Бронштейна, что Андропов не успел навести порядок в стране.
Давидов сховав папірця назад до шухляди.
– Ну, Бронштейн, сознавайся. Говорил такое?
– Говорил…
– То, что не увиливаешь, это хорошо. Вот так и пиши!
– Но… Что же в этом такого? В этих моих словах?
– Молчать! – аж спінився лейтенант, підскакуючи з крісла. – Никаких «но»! Разводил антисоветскую пропаганду, а теперь отпираться вздумал!
– Я… я….
– Головка от хуя! – зарепетував Давидов, вкінець добиваючи Славика. – Значит ты, Бронштейн, считаешь, что Констанин Устинович Черненко не может управлять страной? Что он не способен оправдать доверие, оказанное ему партией и советским народом? Так, Бронштейн, следует понимать твои слова? Да? Что же это, как не антисоветская пропаганда? Это, Бронштейн, есть ничто иное, как подрыв авторитета партии и советского правительства!
…Славик скінчив свою розповідь і якось дивно посміхнувся. Я так і не зрозумів, що було у тій його усмішці. Образа? Огида? Біль?
Ми надовго замовчали.
– Знаешь, – зітхнувши, сказав Славик після тривалої паузи, – я когда после армии хотел поступать в политехнический, у меня даже документов не приняли… И отнюдь не из‑за того, что я еврей. То есть, не только из‑за этого.
– Не надо было так любить Андропова! – усміхнувся я.
– Надо! Надо было! – затято прошепотів Бронштейн. – Я и сейчас его люблю…

1989

Шапка

Новела

У суботу за сніданком Елла сказала чоловікові:
– Завтра йдем на базар.
Микита з явною неохотою відірвав від яєчні свої непарні очі.
Кажуть, таке буває нечасто.
Не те, щоб нечасто відривали погляд від яєчні, а що очі різні.
У Микити одне було сірим, друге – карим.
– І що ми там забули?
– Шапку тобі купим.
– Та й нащо? У мене ж є.
Елла пирхнула.
– Це ти про того облізлого зайця?
– А що? Шапка як шапка. І зовсім ще навіть необлізла.
– Ой, держіть мене!
Елла зо сміху завалилася грудьми на стіл.
Ніжки стола заторохкотіли по підлозі, наче квартет відбійних молотків.
Микита набурмосився.
Обличчя його вкрилося портвейними плямами.
Елла це помітила і враз затихла.
Іноді у чоловіка траплялися напади люті, і тоді вона його трохи побоювалась.
– Микитонько, – защебетала, – хіба хтось носить зараз такі шапки?!
– Петро он носить, – бовкнув Микита.
– Петро! – сплеснула в долоні Елла. – Найшов, на кого рівнятись! Та хай хоч і в котячій ходить, мені все одно!
– Та хіба ж я…
Елла вже мало не плакала.
– Завжди ти наперекір мені… Я, може, хочу, щоб чоловік ходив як чоловік, а ти на Петра дивишся!
– І чого ти заводишся?
Елла пустила сльозу.
– Не дай бог, хтось з роботи побачить, то три роки чесатимуть язиками, що жалію чоловікові людську шапку купити!
– А, чи мені неоднаково! Хоч і дві шапки… І перестань зараз же! Хіба я проти? Підемо й купимо, раз таке, значить, діло…
– Норкову, – мрійливо прошепотіла Елла. – Коричневу. Такі ниньки якраз у моді.
– А скільки вона?
– Ну, п’ятсот…
– Дорого все ж!
– То й що?
– Що‑що? А ти не подумала, що подумають!
– А що подумають?
– А то не знаєш?
– Не знаю.
– Анонімку ще якась сволота катне…
– Та ж анонімки тепер не розглядаються! Сама по телевізору чула!
– Не розглядають. Але ревізію наслати можуть…
– Кидав би ти вже того склада, Микитонько! Хіба ж це життя, коли машину й то у старих в селі держимо?
– Кидав би… кидав би!.. А жити ж як, га? Не подумала?

* * *

У неділю в оселі їхній оселилося свято.
Повернулися із базару радісними і вдоволеними.
Хоч і помучились добряче (як не як, а не менше сотні шапок переміряли), та все ж знайшли, що хотіли…
Микита одразу ж – до дзеркала.
Глянув – і сам собі сподобався.
Ніколи й гадки не мав, що якась там шапка може такого красеня з нього зробити!
– Га? – порхала довкіл нього Елла. – Ну, як?
– Чудово!
І Микита, як колись давно, ще в дуже давній молодості, відірвав Еллу від підлоги й навіть осилив донести її до ліжка.
– Ні‑ні! – перехопила Елла його руку, що було потяглася до шапки. – Не знімай, хай буде!

* * *

…Ніколи ще не було їм так добре.
– Це все шапка! – щасливо пошіптувала Елла. – Вона! Вона!
– Еге ж… еге ж…
– Норочка моя!
Елла ловила розм’яклими від любощів губами тоненькі ворсинки шапки і, злегка кусаючи, жадобливо їх посмоктувала..
Сутінки вже давно владарювали в спальні, а вони все лежали, бентежні й немовби закохані.
Раптом Елла здалася Микиті нестямно вродливою.
Серце його затьохкало.
А коли Елла встала й підійшла до вікна, йому навіть помлосніло.
Слабке місячне світло просотувалось до кімнати, фіолетячи шиби, і на їхньому тлі Еллина постать асоціювалася з чимось не зовсім реальним.

* * *

Елла запнулася у халат, засвітила торшер і прозаїчно спитала:
– Вечеряти будеш?
– Буду.
Елла пішла на кухню.
Трохи згодом звідти донеслося:
– Чоловіче, сходи‑но за хлібом!

* * *

Біля ліфта шлях йому заступила трійця акселератів.
– Він? – підступив впритул найвищий.
– Кажись, що він, – озвався той, що стояв справа.
– Нє, ти добре придивись!
– Той, кажись, лисий був.
– Ану, провірим! – третій миттю здер з Микити «норку».
– Нє, не він! Шевелюра, бач…
– Ізвіняйте, – потупився високий. – Ошибка вийшла…
Микита відчув, що шапку повернули на законне місце, і з серця йому відлягло.
– Та що ви, хлопці, не варто! З ким не буває!
Акселерати попалилися вихованими: не тільки вибачились, а й ліфт викликали.
Микита навіть, заходячи до кабіни, побажав їм на прощання всього найкращого, ще й висловив надію, що вони обов’язково знайдуть «лисого негідника», котрий в чомусь, видно, дуже перед ними завинив.
– Ти уявляєш, мене хотіли побить! – повідомив Микита Еллі, ще й порога не переступивши. – Но не на того шмаркачі наскочили!
Елла глянула на нього і… обомліла.
– Де?
Обличчя її вмент зробилось чорним.
– Внизу, біля ліфта, – нічого не помічаючи, завівся розповідати Микита. – Здоровань, значить, на мене, а я йому з правої як замантулю!..
– Норка де? – простогнала Елла, хапаючись за серце.
Микита збагнув нарешті, що щось сталось.
Рука його зметнулася вгору.
– О боже! – в очах йому помутніло: замість новенької шапки пальці стискали щось руде, поскубане і забрьохане…

* * *

Ховали Емму у вівторок.
Падав густий лапатий сніг.
Як тільки могилу закидали землею, всі присутні чоловіки поспіхом понап’ялювали на промерзлі голови шапки.
Переважно то були коричневі «норки».
Микитине серце цього не витримало…

* * *

Поховали його у четвер.

1989

Скибка місяця у вікні навпроти

Новелка

У вікні навпроти висить скибка місяця… Дивимось одне одному в вічі – і на чому ж ми зупинилися? Здається, ти дорікала мені за егоїзм і черствість?.. Саме так. Ти сказала, що не маю бодай краплини жалю до тебе, що я взагалі такий, як і всі чоловіки… Цікаво, а чому це я повинен бути не таким, як усі?.. Можна подумати, що ти чимось різнишся від собі подібних! Можна подумати, що в стосунках зі мною шукаєш ще чогось, окрім вгамування пристрасті?! Знаєш, це зовсім нерозумно – пірнати в глибинні матерії, коли мотиви вчинків ось тут, на поверхні, на самісіньких гребінчиках хвиль, що колишуться легким вітерцем буденних вчинків, буденних думок і ще більш буденніших прагнень… Що ти кажеш?.. Чому я так довго не телефонував?.. Ти хотіла мене бачити?.. Дуже?.. Питаю: дуже хотіла?..
І я зобов’язаний відповідати?.. Вибач, але я не збираюся тобі звітувати, що, де й коли… Хай буде так, як ти кажеш, мені все одно, що ти про це думаєш…
Згідно з Фрейдом… Фрейд? Ти не знаєш, хто такий Фрейд?.. Так, якоюсь мірою… Отже, за Фрейдом, людина – та ж сама тварина. Різниця тільки в тому, що вона позбулася хвоста й навчилася сентиментальностей…
Мені подобається дивитися в твої пригаслі очі й говорити дурниці, які ти, проте, вислуховуєш дуже уважно, навіть занадто дуже уважно. Якийсь дивний зблиск застигає в твоїх зіницях – і я бачу в них скибку місяця, що вісить у вікні навпроти… Втім, я тільки можу здогадуватися, що то саме скибка місяця, як здогадуюся про те, що вісить вона не у вікні навпроти, а в цих двох мікроскопічних озерцях, що ось‑ось вихлюпнуться зі своїх беріжків, обрамлених деревцями‑війками… Цього ще не вистачало!
Обережно встаю з розгойданого рипучого ліжка і йду до вікна. Внизу тихо й безлюдно. У вікні навпроти й насправді висить скибка місяця. Посеред хідника біліє трикутничок – чи то папірець, чи загублений кимось носовичок. На майдані лівобіч маячить самотня фігурка. Їй, певно, немає чим себе зайняти – найбільше, на що спромоглася її уява, це раз по разу поблимувати смугастою палицею… Бідолахо‑автоінспекторе! Так і стовбичитимеш до ранку в той час, коли з твоєю благовірною, цілком можливо, бавиться який‑небудь ловелас. Як от я з цією жінкою, котра також чиясь дружина…
Спиною відчуваю твій ображений погляд. Розумію, чого тобі хочеться. Розумію, що заради цієї ночі ти зробила неможливе… Але…але… ще година чи дві – і щезне скибка місяця у вікні навпроти, і нам доведеться вертатися кожному на свій життєплин. Хто знає: можливо, тієї ніжності, що зараз від мене, ти вимагатимеш завтра від свого… Хто знає: можливо, що в ньому ти шукатимеш чогось мого, а – може! – в мені ти зараз бачиш ще когось…
Мовчиш?
Пробач, але я не зможу дати тобі більше, ніж зміг вже дати… Так, схолоднів… Прошу, не треба! Не треба про це! Навіщо ці докори?.. Звісно, я не можу веліти… але ж і ти…
Дивно: ще кілька митей тому я несамовито бажав твоїх обіймів, не міг дочекатися, коли увійду й розчинюсь в тобі… і ось!..
Де мої цигарки? Ти не бачила?
Нестерпно хочеться курити… Звичайно, звичайно! Між нами нічого не було… Сон? Звісно, що тільки сон… Не слухати тебе? Чому ж? Ти говориш дуже розумні речі!..
Ось вони!
Ти не переносиш диму? Але ж раніше… Гаразд, не буду, хіба кілька затяжок… Швидше б наставав ранок! Так хочеться вирватися із цього лагідного концтабору!.. Ні, що ти! Я ні на що не гніваюсь, все добре… Кажеш, що вперше зрадила чоловікові?.. Господи, який у біса гріх! Не ти перша, заспокойся…
Ніби заснула…
Потихцем одягаюсь і вишпинькуюсь із квартири. Дзвінке клацання замка, що, здається, може розбудити все місто, змушує спершу затамуватися, а по тому чимдуж збігти униз. Вислизаю з під’їзду – у вікні навпроти висить скибка місяця.
Ступаю тихо, не озираючись, і відчуваю: ти стоїш у нічній сорочці, прихилившись до одвірка, і дивишся мені услід.
Мені страшенно муляє глянути на тебе в цю мить, але стримуюсь, бо знаю: варто стрітися з твоїм поглядом – і не матиму вже сил, аби не вернутись, і тоді доведеться ще довго‑довго заспокоювати тебе, повторюючи й повторюючи, немов заклинання: нічого такого не сталося… я подзвоню… обов’язково подзвоню… нічого, нічого, нічого не сталося…
Все!
Мене поглинає рятівна тінь від сусіднього будинку, я в безпеці…
Спиняюсь, дістаю цигарку, чиркаю сірником. Кволенький вогник навіть не встигає витіснити з човника долонь темряву – війнув вітер, залопотіли поли плаща.
Обертаюсь, підставляючи вітрові спину, але тепер запалювати сірника навіть не пробую: із під’їзду навпроти зиркають твої споволочені очі, а над неоковирним силуетом хрущівки висить скибка місяця…
Твій погляд – немов погляд кошеняти, вкиненого у воду.
Дивимось одне одному у вічі – і все далі і далі віддаляємось одне від одного… Це вже десь було. Це я вже десь читав. Чи чув.

1989

Псевдонім

Оповідання

«А згоріла б вона, ця клята друкарня!» – подумки вилаявся Поташ, і обличчя його скривилося, ніби він щойно надкусив гнилого помідора. Обіцяв дружині піти на день народження до її племінниці, а тут, як на зло, щось там знову в друкарні зіпсувалося й оце тільки зараз – о шостій вечора! – дали першу правку. Отож і думати не варто, що потрапиш додому раніше восьмої, а дружина вже, мабуть, нарядилася й чекає…
«Чи, може, кинути все к бісовій матері?!.» – підпружинила його зухвала думка.
Він навіть скочив на ноги. Але одразу ж схаменувся:
– Ой! Та що ж це я таке роблю?!
Зітхнувши, всадовив свій нерозумний порив разом з пухленькою сідницею в крісло.
– Е‑е… так би мовити… це вже нерви…
В приймальні дзеленькнув телефон, а за мить з динаміка селектора випурхнув голосок секретарки:
– Дмитре Панфіловичу, дружина ваша!..
«Починається!» – з лякливою прикрістю подумав Поташ.
Але він помилився: все скінчилося ще й не розпочавшись.
«Я так і знала!» – залящав у вухо, обпікаючи гарячою ненавистю, дружинин голос.
Поташ зіщулився весь, наготувавшись до найгіршого, але з того кінця лінії вже полинули короткі гудки, вистукуючи морзянкою зловіще попередження: «До‑до‑му‑не‑при‑хо…»
– І не прийду! – ображено, мало не зі слізьми на очах, жбурнув Дмитро Панфілович трубку на тендітні важельки фірмового теслівського телефону. І нараз у душі похололо: здалося, що апарат аж підстрибнув й перемінився від болю у кольорі – із зеленого став синюватим.
Поташ не на жарт перелякався: як‑не‑як, а ця коробочка з кнопочками для набору циферок абонентних номерів була його чи не найбільшою редакторською гордістю. Що й казати: навіть у самого Гусака такого апарата немає!..
«Хоч ти і шишка, але є речі, які тобі дістати зась!» – дозволив собі подумки відпустити шпилечку на адресу обкомівського начальства.
Пестячи закоханим поглядом корпус телефону, Поташ обережно підняв слухавку. Почувши гудок («Ура, працює!»), заспокоївся і поволеньки навіть спромігся позбутися прикрої згадки про дружину. Дивлячись на любу серцю «Теслу», замислився: «Інтересно, а як би це, так би мовити, було б у Висоцького, коли б у нього був такий же апаратик? Чи співав би він тоді «хватаюсь за диск телефона»? Певно, не співав би, бо ж тут того диска, так би мовити, нема. Інтересно, інтересно…»
В тому, що така думка приблудилася до Поташевих звивин, нічого дивного не було: Дмитро Панфілович вважав себе великим знавцем творчості Володимира Семеновича й дуже часто послуговувався нею, повсякчас до речі й не до речі цитуючи шматки з його пісень будь‑де, будь‑кому і за будь‑яких обставин. Більше того, Поташ вважав Висоцького своїм духовним наставником, анітрохи не нічачись тим, що у житті своєму частенько чинив так, що незабутній В.С. мусів би вже з того світу скреготати зубами від безсилля, що його пісні таких, як Поташ, так нічому й не навчили…
Що вдієш, що вдієш!.. Дмитро Панфілович був нікудишнім редактором, і це інколи, разів зо три на рік, навіть для нього самого переставало бути таємницею.
Що вдієш, що вдієш!.. Редактором став він майже випадково, пересівши в редакторське крісло із розгойданого багатьма попередниками стільця заввідділом комуністичного виховання. Вибір високих інстанцій припав на Дмитра Панфіловича насамперед чи не тому, що він був тихим, ввічливим, писав завжди те, що рекомендували, і заглядав у роти секретарям обкому, аби не прогавити момент, коли треба підтакнути. Втім, будемо справедливими: робив це Поташ несвідомо, за виробленою ще змалечку звичкою. Та й про якусь високу посаду він теж навіть не мріяв. Його цілком влаштовувало завідування відділом, бо воно давало, окрім більш‑менш пристойної платні, чимало вільного часу, який Дмитро Панфілович використовував на вистоювання в чергах за ковбасою, перегляд фільмів та на балачки з колегами, знайомими і приятелями. Та коли йому несподівано повідомили, що «єсть мнєніє» призначити його редактором, Дмитро (тоді ще без «Панфілович») погодився одразу ж. Навіть часу на обдумування не просив, бо вважав, що перечити начальству, у якого «єсть мнєніє», негоже. І вже наступного ранку отримав нагоду пересвідчитися у власній мудрості: прибиральниця баба Маня стала величати його по‑батькові й на ви, а друкарка Іра, до якої він два роки безуспішно підбивав клинці, дозволила залізти рукою у ліфчик… Та й взагалі життя пішло кайфове: на роботу й з роботи возять на «Волзі», відповідальний секретар вичитує матеріали й макетує шпальти, а тобі тільки й залишається вичитати номер перед виходом та поставити на ґранках візу: «До друку». Цілий рік Дмитро Панфілович почувався сито і вдоволено…
Але прийшла перебудова, а разом з нею – Фещук, Григорович, Кондратюк. Хіба ж він міг знати, коли приймав їх на роботу, що ці жовторотики невдовзі почнуть псувати йому кров?! За сенсаціями, бач, ганяються, замахуються критикувати всіх і вся, навіть – подумать тільки! – Сам Обком… Йолопи! Ніяк не втовкмачиш у їхні глиняні макітри елементарну житейську мудрість про покірне телятко. Воно ж недарма якийсь древній філософ прорік, що все тече і все змінюється! Вчора, так би мовити, був застій, сьогодні – перебудова, але хто знає, що буде завтра? Та й що може, якщо тверезо подумати, якась там нещасна обласна молодіжка, коли он і від найгостріших виступів центральної преси – зиску ніякого! На «Огонек» кивають, а про те не подумають, що Коротича підтримує сам Горбачов. А хто мене захистить, коли що?.. Та варто хоч чим‑небудь, якоюсь зовсім нікчемною дрібничкою зачепити Гусака, як назавтра у моєму кріслі сидітиме інший! І тоді – прощай «Волга», прощай обіцяна трикімнатка, прощай любов з друкаркою… Але хіба цим вискочкам до того діло якесь є? Їм, бач, плюралізм подавай, демократію… Хотів би бачити, що вони заспівали б, якби їх до стінки поставили!..
За цими роздумами Поташ не відразу й зауважив, як прочинилися двері й до кабінету зайшла кур’єрка.
Це була зовсім ще юна дівчина. Щось примусило Поташа уважніше придивитися до неї, і він вельми вразився тим, що в її ще донедавна недоладній, хлопчакуватій статурі почалися з’являтися досить привабливі риси…
Помітивши доскіпливий редакторовий погляд, кур’єрка на якусь хвильку знітилася, але вже через мить вистрелила таким кокетливим позирком, що Дмитро Панфілович розгубився й зашарівся, не знаючи, куди сховати очі.
– Добре, Лєно, давай шпальти і можеш іти, – промовив, не підводячи голови.
Кур’єрка поклала перед ним ґранки і, кинувши «До побачення!», повернулася й пішла до дверей.
Поташ не втримався від того, щоб ще раз нишком її оглянути.
«Ти диви, на очах розквітає! – подумав. – З якого б це дива? Невже й справді Кондратюк шурить‑мурить із нею?! Гм, треба це взяти на замітку. На випадок чого, так би мовити, можна буде лякнуть – їй же, здається, ще немає вісімнадцяти?..»
– Так, що тут у нас? – схилився над ґранками. – Фоторепортаж про жнива… Можна не читати, все одно в обкомі теж ніхто читать не буде… Будзагони. Це можуть прочитати, треба продивитись обов’язково… «Комсомольський телетайп». Можна читать, можна не читать… З першою сторінкою все ясно… Так, а на другій що? Ага, матеріал Юхименка…
Дмитро Панфілович заздрісно скривився: везе ж людям! До Америки, бач, поїхав на якесь там стажування, а ти тут мусиш скніти над цією триклятою газеткою! Хоч би…
– Стоп! – здригнувся й побілів. – Боря в Америці зараз? У Штатах? Оце так!..
Дмитра Панфіловича кинуло в холодний піт: «А якщо візьме й залишиться там? Сподобається й не захоче вертатися?! Що тоді? Це ж почнуть доскіпуватися до всього, а хтось візьме газету й замітить прізвище… Може, зараз, коли здаємо номер, він уже прийняв американське підданство?!.»
Поташу запаморочилося в голові…
Оце так халепа!
І що ж його робить? Може, зняти матеріал? Ех, пізно вже, пізно…
Оце так маєш!..
Стоп‑стоп!.. Головне не нервувати!.. Спокійно, спокійно… В обком, може, подзвонити, з Гусаком порадитись? Ні‑ні, тільки не це, бо ж Гусак, коли що, перший і здасть… І матеріал знімати вже пізно, вже й так сьогодні графік зірвано… Якщо зараз засилати новий, у друкарні такий ґвалт здійметься!..
Стоп‑стоп! А якщо просто поміняти прізвище? Так це ж вихід!..
«Який там у Юхименка цього псевдонім? – повеселішав Поташ. – Втім, ні! Псевдоніма теж не можна ставити, його теж можуть знати… Е, немає нічого простішого: відкривай навмання словник прізвищ і став перше‑ліпше, яке трапиться!»
Дмитро Панфілович підбіг до книжкової шафки, ковзнув поглядом по корінчиках, знайшов потрібний томик, нетерпляче висмикнув його і, заплющивши очі, відкрив наосліп.
Чорт! Чи не злий жарт долі? У очі Поташу стрибнуло: «ЮХИМЕНКО. Від вл. імені…» Дмитро Панфілович спересердя аж затрусився, словник вислизнув з рук і, прошелестівши, мов листя в осінньому лісі, упав на килим…
– Килименко! Чим не псевдонім? Візьми‑но вгадай, хто він, цей Килименко!
Щасливий, як пес, якому перепало трохи кісток, Поташ метнувся до столу – і вже правою рукою замальовує на шпальті прізвище «Юхименко», а лівою наклацує на «Теслі» телефон коректорської.
– Алло! Інна Іонівна? Там, так би мовити… е‑е… на другій сторінці… Замість Юхименка треба поставити… Ні‑ні, не матеріал міняти, а тільки прізвище у підписі!.. Диктую…
Та тут Поташа заціпило: згадав у останній момент, що дівоче прізвище Гусакової дружини, здається, чи то Килименко, чи то Килимченко. Що за напасть?! Ще й ініціали («Вона ж Борислава!») збігаються із Юхименковими… Воно нібито й нічого, хіба ж мало людей із однаковими прізвищами, але ж хто його знає, як сприйме це Гусак?!.
– Я передзвоню за хвилину! – кинув Поташ трубку і заходився витирати долонею умить упріле чоло.
«За хвилину» не вийшло. На клятому псевдонімі Дмитра Панфіловича буквально застовбило. Виявляється, зітхав раз‑по‑раз, не така вже й проста штука – так підібрати псевдонім, щоби чого, ех‑хе‑хе, не вийшло… Мусив добряче покопирсатися у пам’яті, і врешті‑решт зупинився на прізвищі своєї далекої родички, яку не бачив уже літ двадцять, бо й жила таки неблизько, десь аж за Читою.
Низько нахилившись над столом, Дмитро Панфілович потай перехрестився, а тоді знову набрав номер коректорської.
– Ну, Інно Іонівно, записуйте. Лядченко… Так‑так, Лядченко… Правильно, правильно, через «де». Ви вже там, Інно Іонівно, простежте, поки не дадуть останні гранки, бо діло вельми серйозне!..
Поташ стомлено відкинувся на високу спинку крісла, закрив очі і нарешті дозволив собі розкіш полегшено зітхнути: «Хух, пронесло!.. А могло б, так би мовити, вийти пфе…»

А воно й вийшло…
– Та ти там уже совсєм охрєнєл! – зривав голос Гусак, аж телефонна мембрана вгризалася Поташу у вухо. – Дєрьмократ хєров! Що ти собі позволяїш?! Матюки пєчатаїш?! Отвєтішь, члєн прибюрений, по повній строгості! Я тобі, бля, покажу сміхєрочки. Буде тобі «Б.ЛЯДЧЕНКО»!!!

1989

Фатальний кінець коханця Олдріджа

Оповідання

Олдрідж залишився від першого – і поки що останнього – чоловіка. Коли «той мерзотник», забгавши сорочки й пару штанів до жовтої валізи, кинув холодне «Прощай…» і рушив до дверей, Ельвіра не втрималася й шмигнула йому наперед. Нишпорила очима довкруг, шукаючи якої‑небудь зачіпки, аби не дати йому отак просто піти, і нараз згадала про Олдріджа. Малюк сидів на підлозі біля фотелю й незмигно стежив вуглинками маленьких оченят за тим, що відбувалося.
– А він?
– Хто? – глянув Олег спідлоба, вдаючи, що не розуміє.
– Олдрідж! – вибухнула Ельвіра, втративши останні крихти самовладання. – І його забирай!
Олег озирнувся, поставив валізу, підійшов до Олдріджа й присів біля нього навпочіпки.
– Ех ти, – обняв малюка за шию. – Як же тепер…
Але не договорив: ураз схопився, звів на Ельвіру полохливий погляд – злякався, що вона заремствує, стане наполягати, аби забирав Олдріджа з собою.
«Це неможливо! – подумки перечив вже їй. – Це неможливо, бо там, куди йду, на малюка не чекають… Та й навіщо забирати його в чужу квартиру, чужу сім’ю, де свої порядки?..»
– З тобою йому буде краще, – промовив тихо.
– Ти думаєш? – недобре всміхнулася Ельвіра.
Олег розгубився.
– Ні, якщо ти хочеш позбутися його… якщо він буде тобі заважати… якщо…
Голос його плаксиво затремтів, і ця жалюгідність до нестями розлютила Ельвіру.
«І з цим нікчемою я прожила вісім років! – закипіло нутро. – На що сподівалась? Хіба це мужик? Це ж гівно на паличці… Того й дивись, що розрюмсається!» Вона рішуче підійшла до дверей. Хряснув замок, двері розчахнулися і вдарилися об застінок. Гулка луна розлетілася коридорами малосімейки, розтрушуючи по закутках Ельвірин гнів.
– Геть! І щоб ноги твоєї більше тут не було! Ніколи!
Олегове лице пощербила збентега: він все ще мав надію, що його умовлятимуть залишитися, хапатимуть за коліна і втиратимуть вологі очі в його стегна, і внутрішньо наготувався рішуче відкинути будь‑яку сентиментальність, аби гордо розчинитися назавжди в напівтемені довгого, як собача пісня, коридору.
– Геть!
Ельвірині очі наллялися палахким блиском розпеченого заліза.
Олег жахнувся цієї неприхованої люті – поспіхом проскочив у щілину між Ельвірою і стіною, а вслід йому вилетіла, наче корок з пляшки шампанського, жовта валіза…
– Прощай, коханий! – зло прохрипіла тепер вже й справді покинута дружина, скорчивши на обличчі ненависницьку гримаску, й рвучко зачинила двері…
Коли, обезсилена та нещасна, добрела до дивана і в розпачі плюхнулась на нього, Олдрідж («І назвав же так цей придурок!») наставив до неї проникливі оченята, в яких жевріла скалка щирого співчування.
Від цього погляду Ельвіру штрикнуло в груди, тілом розпліснулась холодна хвиля ганьби і образи, владно накинувши на очі молочну запону…
Першого тижня в ній гніздилася така люта ненависть до Олега, що при одній лише згадці про нього Ельвірою починало тіпати, немов у пропасниці. Рятувалася валер’янкою. Пила її по кілька разів на день, але невдовзі ліки вже не допомагали, і тоді Ельвірі прийшло в голову відчайдушне: піти й купити вина.
Однак вина в гастрономі не було. Повагавшись, стала у довжелезну чергу за горілкою. Вистоявши з добру годину, дісталася нарешті віконця, з‑за якого визирала молодиця з неприродно рожевими щоками й набубнявілими очицями.
– «Столичну»…
Продавщиця зароботизовано вихопила з Ельвіриних пальців гроші і невловимим жестом, наче фокусник, висмикнула звідкілясь – здалося, чи не з рукава? – пляшчину.
– Слєдуючий!
Ельвіру безцеремонно й грубо виштовхнули з черги, аж вона мало не випустила пляшку на підлогу.
– Та обережніше ж!
Але черга звично собі бурхливилась, продавщиця вистрілювала з віконця скляними фугасами, і від того, що ці спраглі, напружені й самозанурені, немов у філософів, обличчя жодним порухом не відреагували на завдану їй, жінці, образу, Ельвіра раптом чи не вперше збагнула всю трагічність своєї самотності й беззахисності…
Забувши про сумочку, що теліпалася за плечем, ступала хиткими, невпевненими кроками тротуаром, несучи «Столичну» просто в долоні, і перехожі ззиралися здовкруж, здебільшу осудливо похитуючи головами й видовжуючи обличчя відразливим смішком: «Ти бач, по одежі ніби й пристойна жінка, а як набралася посеред білого дня!»
Коли заходила до неосвітленого під’їзду малосімейки, навстріч випливла опасиста тітка Катька, але Ельвіра її не зауважила навіть, і Катька, рятуючись від небезпеки бути протараненою, поспіхом відхлинула вбік.
За півгодини на лавочці перед будинком тільки й розмов було, що Ельвіру покинув чоловік і вона з того горя спилася.
Ельвіра, ясна річ, про ті балачки не відала. Але коли б і знала, то навряд чи надала б їм якогось значення, бо все їй тепер було до лампочки, надто ж на ту мить, коли, переступивши поріг кімнати, відчула незбориме й непохитне бажання випити, і то зробити це чимшвидш.
Не знімаючи плаща, кинулася до серванту за чаркою. Олдрідж забився під стіл і поглядав звідти сполоханими очима.
– Дурненький! Не бійся! Чого тобі боятися…
Налила по вінця, скривилася бридливо і, затиснувши пучками пальців ніздрі, аби не знудило від самого лише запаху, випила. Пекуча, відразна рідина сперла дихання, очі опуклилися й полізли з орбіт, вичавлюючи з‑під вій потічки сліз, і вони пасамугами збігли лицем, обминули дрижачі урвища вуст, метнулися навперейми один одному по підборідку, але, немов злякавшись зіткнення, знову шугнули врозтіч, аби своїми окремими шляшками зтекти ще нижче і впасти, нарешті зіллявшись, у злог пругких грудей…
Ельвіру захитало, речі й предмети захурделились довкола, неначе рій снігових мерехтлинок, то віддаляючись, то наближаючись, і вона борсалася в цій безугавній круговерті, допоки не навалилася на неї важка темінь і не потягла її напівживе, швидко мертвіюче тіло в глибоке безпросвітнє провалля…
Уранці довго силувалась, та так і не змогла, збагнути, з якого дива лежить посеред кімнати на підлозі, лежить з піддертою аж до живота спідницею й розщібаною блузкою. Все тіло нестерпно нило, голова за найменшого поруху вироджувала такий жахливий біль, ніби її всю ніч довбали кайлом. Обережно обводила поглядом кімнату, кволо постогнуючи, коли в узголів’ї виринув Олдрідж. Ельвіра зраділа йому, хоч і знала, що він нічим не зможе їй зарадити, навіть не подасть холодної води, якої так жадало її сплюндроване нутро…З тією безрадісною думкою стулила набряклі повіки й знов задрімала. Крізь неспокійне мариво відчула, як чиїсь вологі губи торкнулися її оголених ніг, як щось м’яке і тепле завовтузилось між стегнами, – і здригнулася вся, коли раптом зчулася несміливого, поспішливого дотику до лобка… Інстинктивно скоряючись розбудженій похіті, зсунула мізинцем трусики і розвела ноги…
– Олегу, Олежечку, не муч!.. – повзе над підлогою благальний шепіт, а руки похапливо ловлять і не можуть піймати чоловікове тіло, аж раптом: «Що за примара?» – хлюпнувся в скроні окріп і мимовільний стогін вирвався, здалося, із самого серця, й воно – бідне, нещасне, переполохане– закалатало, забігало, забилося, ніби запосяглося розірвати лещата грудей.
– Фу! – закричала істерично і вдарила пса навідмаш рукою.
Олдрідж жалібно заскавучав і відстрибнув. Якусь мить зирив на неї безтямним поглядом, по тому в пігулках очей вичорнів страх, і пес забігав по кімнаті, мов навіжений, допоки не знайшов прихистку під диваном…
Три дні там і переховувався, боячись навіть потрапити Ельвірі на очі. Уранці, зачувши його скавучання, вона прочиняла двері в коридор, а сама відходила до вікна – тоді Олдрідж прожогом вискакував з – під дивана, і за мить Ельвіра бачила крізь шибку, як він сторчголов вибігає у двір, припадаючи на ліву – колись поранену – передню лапу, мчить до кущів за дитячою пісочницею, а за хвилину з’являється звідти вже поволі, вайлує, неквапом перехиляючись, до гойдалок, та нараз, відчувши чи помітивши, що за ним стежать, стріпував шерстю й, опустивши похнюплено писок, трусив до під’їзду…
Четвертого дня по тій пригоді їй стало жаль пса. Огида минулася і Ельвірі навіть смішно було з усього того.
«От дурепа! – говорила собі. – Заманулося собаці полащитися, а ти вже й чортзна – що уявила!»
Олдрідж відразу відчув переміну в її настрої. Спершу, несміливо витрунчивши морду зі свого сховку, довго придивлявся до хазяйки, поволі веселіючи від того, що не відчував більше ніякої небезпеки з її боку. Ельвіра, остаточно позбувшись відрази до нього, покликала лагідно:
– Ну, йди сюди, малюче!
Олдрідж вискочив з‑під дивану, радо заметляв хвостом і втелепив писок на Ельвірині коліна.
– Ех ти, дурнику! – пошкрібувала йому за вухами. – Злякався, бідненький… Ну, чого ж? Хіба я можу зробити тобі зле?
Потім, коли збиралася на роботу і, скинувши халата, мимохідь зупинилась перед дзеркалом, знову звідала мигцевий відсах: пес незмигно дивився на неї від вікна, а з його пащі двома пасмуватими цівочками скапувала на килимок біла, ніби молоко, слина…Та цього разу Ельвірі вистачило самовладання, аби списати все на свою хворобливу уяву.
«Треба завести коханця! – сказала собі. – А то лізе в голову всяка беліберда!»
Думка ця виявилася настільки настирливою й невідчіпною, що, мабуть, від тієї ж хвилини ладна була злягтися з першим стрічним. Врешті, так воно мало й не сталося: трапився білобрисий водій з тринадцятого маршруту. І раніше бачила його частенько, бо мала звичку заходити до автобуса на передні двері. А це якось, коли стояла на приступку поряд з кабінкою, він завів розмову, вона на неї пристала, слово за слово – познайомилися, домовились зустрітися…
Він прийшов з гвоздиками і пляшкою «Житомирської ароматної».
– Класна штука! – сказав, ставлячи горілку на стіл. – Не пробувала? Пальчики оближеш.
Ельвіра зітнула плечем.
– Чи не все одно яка? – силувано всміхнулася, згадавши свій нещодавній «запій».
– Е‑е! – підступив ближче гість і поклав долоні на Ельвірині плечі. – Ні чорта не смислять жінки у спиртному…
Ельвіра прихилила голову до його грудей. Він, заохочений її податливістю, ковзнув руками вниз, притис її до себе.
Та нараз з кутка почулося погрозливе гарчання.
– Фу! – спробувала Ельвіра присадити пса: помітила краєм ока, як той тремтить і хижо поблискує круглячками очей.
Водій, на його біду, того не бачив, отож вирішив проявити геройство:
– Пшол! – шикнув до Олдріджа.
Це йому дорого коштувало: дог блискавкою шмигонув через кімнату, з настрибу звалив донжуана на підлогу й заходився несамовито шматувати калошу новеньких джинсів. Ельвіра кинулася на порятунок. Ухопивши Олдріджа за шию, відчайдушним зусиллям відтягнула його від героя‑невдахи і, збагнувши, що зі псом довго їй не зволодати, закричала:
– Втікай!
Жертва псячого нападу спірвалася на ноги, рвонула в один бік, другий, не знаючи, куди подітися, – Олдрідж знову грізно загарчав. В очах кавалера тьмяно зблимнув жах, лице його вмить зробилося чорним і ніби порохнявим…
Довго ще лящав в Ельвіриних вухах брязкіт вибитого з живим замка і панічний гвалт тітки Катьки, котра невчасно з’явилася на шляху втікача, – Ельвіра навіть уявила, як та, не встигнувши відскочити, була зметена тим неопізнаним нею літаючим об’єктом і впечатана в шкарубку стіну під’їзду так, що лишилася тільки цятка жовчі на панелі…
– Ну й біс з нею! – вереснула Ельвіра і, не тямлячись, збожеволено стала обсипати Олдріджа поцілунками, промовляючи: – Ай, молодчина! Так їй і треба! Хай би менше пащекувала й не стромляла свого носа куди не слід!
До Катьки Ельвіра мала давню неприязнь – від того самого дня, коли застала її під дверима своєї квартири з утаємниченим виразом обличчя і приклеєним до замкової шпарини вухом. Видко, стара лярва частенько підслуховувала сусідів, надто ж бо професійною була її поза. Згадала Ельвіра й те, що саме Катька десь винюхала про Олегові походеньки і винесла ту новину на лавочку біля під’їзду, а вже тоді кумасі постаралися, аби Ельвірі стало відомо про зради благовірного, та ще й з усякими, мало не інтимними подробицями – плутаними, суперечливими, а то й неправдоподібними. Але її ображена жіноча ціха брала гору над елементарною логікою, і, врешті, все Ельвірине єство спалахнуло лютою, посліплюючою ненавистю до Олега, збурунила, виплескуючи назовні безпросвітню ревність. Правда, якоїсь миті Ельвіру притихомирило те, з яким спокоєм і без будь‑яких емоцій згодився Олег на розлучення, але то була реакція її ураженого самолюбством мозку, не більше: аби не бути покинутою, вона навіть затялася пробачити зраду і все забути… Вона навіть ладна була повірити, що її не зраджено, і тільки чекала, щоб Олег бодай обмовився, що «нічого такого не було». Але він відмовчувався, удаючи, що йому все до спини, а то й нижче…
«А могло ж бути все не так! – з відчаєм думала Ельвіра. – Це все клята Катька, бодай би її сціпило…»Вона, хоч і не признавалася собі в тому, давно змирилася з Олеговою зрадою. Більше того, знала: коли б про це їй нічого не було відомо, то все йшло б собі помаленьку, жили б собі – «…ну, хай не душа в душу, та однак…» – і вірила б наївно Олеговим побрехенькам про аврали, треті зміни, позаурочні, а там, дивись, і кооперативки діждалися б, дитину б завели і увійшло би життя в свій плин…
Зринуло: «А може, Катька видумала все?» Негаданий здогад – чіпкий, наче реп’ях – вдряпався колючками в душу й нахабно заповзявся марувати свідомість, змушуючи її повсякчас звиватися й розпружинюватись, ніби сталевий дріт, що довго був у змотці й тепер ніяк не піддається зусиллям його випрямити.
І раптово Ельвірі відкрилася немилосердна, жорстока у своїй запізнілості істина: нікого, нікого в Олега не було, і не могло бути!..
«Бо чому ж, – переконувала себе, – він не сперечався, не відлаювався, намагався вдавати, що не помічає моїх істерик, що взагалі не розуміє, чого від нього хочуть? Чому не забрав Олдріджа, якого так любив? Може, не було куди забирати, бо йшов незвідь‑куди…» І уява, спалахнувши, зачала малювати сцени, одну жахливішу від іншої: ось Олег, неголений, в брудній одежі, ночує на лавці в паркові, підклавши під голову целофановий пакет з сяким‑таким начинням… ось Олег, затулившись від чужих поглядів газетою, поспіхом доїдає в їдальні залишену кимось котлету… ось Олег, нещасний і бездомний, холодної квітневої ночі тиняється набережною, шукаючи в мокрих кущах чи то порожні пляшки, чи то прихисток… Все це явилося їй до того зримо, що серце вкрилося крижаним панцирем, тілом шквально пробіг дрібкий трем, – і, не тямлячи себе, Ельвіра скочила на ноги, нашвидку одяглася й, покликавши пса: «Олдрідж, за мною!» – вибігла на вулицю.
Олдрідж тримався її ніг, лише зрідка зривався, аби сполохати випадкового кота‑опівнічника, а, прогнавши його, знову ставав покірним супутником хазяйки. Біля ресторану «Ялинка» з темряви вигулькнули дві п’яні постаті. Сахнувшись, Ельвіра вклякла й нервово роззирнулася довкруги, не маючи, однак, ніякої надії на чиюсь сторонню поміч в разі чого…Та варто було одному з тих типів проварнякати щось на кшталт того, що «…зря сама гуляешь…», як Олдрідж кинувся на нього, звалив на землю, – все це дуже нагадувало те, що сталося кілька годин тому в її помешканні… За якихось кілька секунд від халамирдиків не лишилося й сліду…
Від цієї пригоди, яка скінчилася так кумедно, на душі Ельвірі посвітліло. Лагідно позиркуючи на Олдріджа, збагнула раптом, що робить дурницю: шукати Олега в такий час і в такому місці – «…хіба ж не хворобливе навіженство?..» Мимоволі викляла себе за зайву, смішну й нікому не потрібну сентиментальність: «Подумаєш цабе! Коли б пропадав на вулиці й не мав куди прихилитися, то давно вже сам заявився б, кинувся б у ноги й став би вимолювати прощення…»Дорогою додому Ельвіра остаточно зборола в собі нікчемну жалість, і відчула по тому таку полегкість, ніби стріпнула з плечей важку, обридливу ношу.
Зайшовши до квартири, зашторила вікно й засвітила торшер. Спати не хотілося. На столі стояла «Житомирська ароматна», і Ельвіра, згадавши невдачливого коханця, зайшлася сміхом: «Довго ще пам’ятатиме ці блядки!» Зиркнула на Олдріджа, що лежав на килимі й незмигно дивився на неї трохи дивним – та, одначе, вже звичним – поглядом, промовила:
– А молодець же ти, песику!
Її тихий, ніжний голос викликав у Олдріджа радість. Звівшись на передні лапи, він випручив до Ельвіри морду; вона покликала – і він обережно, скрадаючись ніби, підійшов.
Круглі пігулки Олдріджевих очей сяяли, випромінюючи якесь мовби й не собаче тепло… Ельвірина рука мимоволі потяглася до пляшки: неначе загіпнотизована, вона чинила тепер зовсім не те, що веліло сумління, і нічого вдіяти з собою не могла… Випивши, кілька хвилин сиділа, безтямно зануривши погляд в підлогу, а рука її навмання пестила голову дога… Жахнулася нарапт свого підсвідомого наміру, відпрутилась, мовби вражена струмом, і з полохливою ворожістю подивилася на пса.
Але – «О, пся крев!» – долоня наштовхнулася на ковзку поверхню скла,
і Ельвіра, відчуваючи, як нахлипом затуманюється мозок, зробила кілька пожадібних ковтків просто з пляшки. По тому відчула, що безслідно щезають і ненависть, і вагання, і останні крихти бридливості, – ніщо вже не стримувало її і ніщо не лякало… Відвівши лице вбік і заплющивши очі, похапцем вилузалась з одежі, і тіло її запашіло вогнем несамовитої, непереборної і всепоглинаючої жадоби. Такий же вогонь спалахнув на цю мить і в Олдріджевих очах…
Він виявився розумним коханцем – набагато розумнішим тих двоногих істот з причандаллям самців, котрі самонадіяно думають, що одного лише прочитання переписаної від руки «Кама‑Сутри» достатньо для того, щоб возноситися на вершину сексуальної спроможності. Навряд чи Олдрідж коли‑небудь бодай здогадувався про існування славнозвісного трактату, але він був нецивілізованим дитям природи і хай і підсвідомо, але ревно беріг у своєму мускулистому тілі ту енергію і те несамовите бажання, яке давно вже й безповоротно втрачені двоногими ловеласами на звивистих шляхах еволюцій…
За життя свого Ельвіра спізнала немало мужчин. Щоправда, все те було ще до Олега, бо, вийшовши заміж, вона якось несподівано для себе самої одразу ж вгамувалась і навіть зробилася мало не пуританкою. Утім, в останні рік‑два, коли Олег помітно збайдужів до неї, Ельвірі все важче вдавалося стримуватися, і хто його знає, чи й стрималася б, якби трапився якийсь настирливий домагач. Мабуть, щиро признавалася собі, що ні…
І ось тепер відчувала страх перед тим, що такого всесильного вдоволення не знала ще ніколи раніше. Й коли спала та хвиля непомірного, дикунського блаженства і Олдрідж, лизнувши наостанок шерхавим язиком Ельвірине лоно, м’яко зістрибнув на підлогу та, граціозно виструнившись, подефілював до свого кутка, вона ще довго не могла заспокоїтись. Різні думки приходили до неї, але жодна не похитнула і не затьмарила незвіданих ще жодного разу дивовижних емоцій і почуттів… Коли й минулося це шокове напівбезпам’ятство, ніщо все одно не стривожило душі. Почувалася так, наче щойно пройшла через чистилище раю. Не було ні докорів сумління, ні огиди, ні сорому, було тільки блаженство і нічого більше, крім нього…
Відтепер це солодке божевілля переслідувало Ельвіру повсюди. Вона дуже змінилася, стала заглибленою в себе, втратила будь‑який інтерес до всього, що відбувалося поза порогом квартири малосімейки, квартири, яка надійно ховала від сторонніх очей її таємницю. Рівно о сімнадцятій вона виходила з контори і, заскочивши до гастроному, о сімнадцятій тридцять була вдома. Нагодувавши Олдріджа, вела його на прогулянку. Звичайно шлях їхній лежав до парку, де, вибравши безлюдну місцину, вони втішалися усамітненням, доки сонце не сповзало з неба і на вулицях не засвічувалися ліхтарі. За цей час Ельвіра вихлюпувала на дога стільки ніжностей і лагідностей, що коли нарешті поверталися додому, він робився несамовитим і нахабним, тіло його тремтіло, очі наливалися паленіючим шалом, і коли Ельвіра, не засвічуючи торшера, скидала з себе одяг, Олдріджа вже не вистачало на те, щоб дочекатися тієї миті, коли вона сама рвучко і нуртівливо затисне його в свої обійми, а її теребкі пальці торкнуться його міжніжжя…
– Єдиненький ти мій, ріднюсінький! – постогнувала Ельвіра, пірнаючи в гарячу купіль спохіті, й до крові кусала від задоволення губи, коли його міцні лапи втискалися в її боки.
А на ранок, ставши перед дзеркалом, помічала на тілі синюваті значки.
– Ну, що ж це ти так? – докірливо хитала головою.
Олдрідж, почуваючи провину, уникав її погляду і чвалав до дверей. Вона випускала його, а сама підходила до вікна і стежила за ним, ніби боялася, що з Олдріджем може щось статися. І тільки коли пес, подолавши щоранковий маршрут за дитячу пісочницю, біг назад до під’їзду, їй відлягало од серця…
Того ранку все було, як завжди. Ельвіра прочинила перед Олдріджем двері й пішла до вікна. Але щось її затримало, – потім ніяк не могла пригадати, що саме, – а коли розсунула штори й визирнула у двір, очам її відкрилося жахливе видовисько… Не тямлячи себе, кинулася з кімнати, промчала коридором і, не чуючи під собою ніг, в один постриб злетіла з високих сходів під’їзду.
– Олдрідж! – заверещала, трясучись всім тілом.
Пес ніяк не відреагував на погук.
Лише тоді, як удруге залящав, відлунюючись од стін будинку, розпачливий крик жінки, зупинився на хвильку і зиркнув на неї таким холодним і невидющим поглядом, що Ельвіра уклякла на місці, не в силах бодай поворухнутися, – а Олдрідж, мотнувши головою, ніби проганяючи спередочей примару, кинувся навздогін рудошерстій дворняжці, наздогнав її під будівельним парканом і…
– Олдрідж! – продерся крізь щільно зімкнуті, мертвотно бліді Ельвірині вуста деренчливий спазм, і ураз в грудях її завирувала знута, по тому все нутро спалахнуло, наче сухе гілляччя від піднесеного сірника, й на тому вогні у долю секунди закипіла сліпа й нестримна в своїй рішучості ненависть, що нараз вивела Ельвіру з оціпеніння, вклала в долоню уламок арматури, який незвідь звідки втрапив під руку, і щосили штовхнула її вперед…
Його бездиханне тіло глухо вдарилось об паркан і, не тріпнувшись навіть, розпласталося біля її ніг. Цівочка ще не схололої від спохіті крові просочилася з пробитого черепа й поволі збігла в западину скаправілого ока, навіки ховаючи від світу німе і скорботне:
– За що?..

1990

Як я став імпотентом

Новела

Перші так звані демократичні вибори особисто для мене закінчилися тим, що у переддень всенародного таємного голосування я став імпотентом.
Щоправда, збагнув я це не одразу, але факт залишається фактом незалежно від того, коли ми його помічаємо.
Отже, тепер я імпотент, і наша рідна, донедавна найкраща в світі, медицина нічим зарадити мені у цій біді не може. Власне, не так мені, як моїй дружині, бо потерпає насамперед вона. Я ж, коли відверто, навіть у деякому виграші, бо нарешті отримав неперевершену можливість весь свій час віддавати літературі, ні на що інше практично не відволікаючись. Тепер мені не докучають шанувальниці мого таланту і я позбувся не дуже вигідного в багатьох вимірах почуття обов’язку перед ними, бо виконати той обов’язок просто не в змозі.
Отже, я поринув у дивовижне відчуття спокою і можу вважати себе найвірнішим у світі чоловіком, а моя половина, ясна річ, не має аніякісіньких підстав запідозрювати мене в зрадах, як це вона робила досить часто донедавна.
Щоправда, зважаючи на те, що дружина моя досить таки ще молода і, крім того, лише нещодавно – в результаті моїх багатолітніх і неймовірних зусиль – нарешті засвоїла усі принадності фізичного інтиму, перед нами обома постала досить таки непересічна проблема.
Будучи, позаяк усе інше, людиною з високогуманістичним началом, я не міг спокійно дивитися на її страждання. Але чим я міг зарадити? Хіба тільки тим, що якось увечері сказав:
– Знаєш, кіско, я не буду заперечувати, якщо ти заведеш собі коханця. Головне, аби людина добра попалася…
Але цей благородний мій жест лише підлив масла у вогонь: дружина розплакалася, її затрясло, губи побіліли.
– Як ти можеш?! Як ти можеш?! – заламала до стелі руки.
Аби заспокоїти її, спробував віджартуватися:
– Пробач, але ж ти добре знаєш, що я – навпаки! – не можу…
Та реакція була цілковито зворотньою до очікуваної.
– Ти ще й знущаєшся! – напала на дружину істерика. – Мало того, що…
Вона не договорила, бехнулась на тахту й зайшлася таким несамовитим риданням, що я заспішив викликати «швидку».
Між іншим, вчинив я дуже навіть мудро, бо на той час, коли «швидка» прибула, у кіски почався серцевий напад. Сьогодні вже минає третій тиждень, як вона в реанімації, а я, в силу цієї обставини, випробовую на собі цілющий вплив лікувального голодування, яке – чим далі, тим більше – стає все менш лікувальним. Вночі я ніяк не можу заснути, бо в животі так булькає, що навіть ватні томпони, якими затикаю вуха, не допомагають.
Тож, аби заснути, лягаю горілиць, натягую на голову ковдру і починаю рахувати. Рахую до трьох, іноді – до половини п’ятої, та найчастіше засинаю вже тоді, як радіо починає хрипіти: «Живи, Україно, прекрасна і сильна…»
І хоч я не маю нічого супроти того, аби Україна жила прекрасною і сильною, тим паче тепер – після перших так званих демократичних виборів, але все‑таки волів би засинати на шість годин раніше разом з «Союзом нерушимым республик свободных»…
Але, на жаль, і тут я безпомічний. Знемагаючи від безсоння, згадую, як я став імпотентом. І, хоч як не дивно, ще жодного разу навіть краєм думки не подумав проклинати на чому світ стоїть перші так звані демократичні вибори. Адже знаю, що моя імпотенція ніц не варта у порівнянні з тим, що цих виборів народ – може – чекав сімдесят з лихвою літ. Як бачите, завдяки своїй високій громадянській свідомості я досить легко переживаю особисті незгоди. Більше того, впевнений на сто відсотків, що знайдеться далеко не один десяток чоловіків, ладних пожертвувати власною потенцією во ім’я народного блага.
А почалося все з того, що у переддень виборів я опівдні вийшов з квартири й натиснув на кнопку виклику ліфта.
Тепер мені зрозуміло, що коли б не полінувався зійти з сьомого поверху на власних двох, то все могло скластися інакше й моя дружина навряд чи лежала б зараз в реанімації.
Але я полінувався, а коли зайшов до кабінки – вжахнувся: на стінці її масляною фарбою кольору бердичівської цегли було написано… Ні, не брутальне слово із трьох літер, до якого ми вже до того звикли, що коли не надибуємо його, скажімо, у громадській вбиральні чи на дверях під’їзду, то починаємо почуватися ні в сих ні в тих. Тобто – цілковито дискомфортно!
Ні і ще раз ні!
Стінка кабіни безальтернативно вимагала:

Голосуйте за Матвєєва!

Це не могло не обурити до глибини душі, хоч я і не мав нічого проти того Матвєєва. Але я категорично проти, аби навіть заради високих цілей перебудови, демократії і гласності псувалося державне майно!
З тією обуреною до глибини душею я і вийшов у двір.
А він зустрів мене опасистою тіткою Катькою із мого оповідання «Фатальний кінець коханця Олдріджа». Катька саме приклеювала на стовпчика біля дитячої пісочниці якусь папіренцію. Я підійшов ближче і, зазирнувши через тіткатьчине плече, прочитав:

Хто хоче мати ковбасу –
Голосуйте за Сову!

– А хто він, цей Сова? – поцікавився я.
– Не цей, а ця! – роздратовано відказала Катька і, щось там ще промимривши собі під ніс, забралася геть.
Я зрозумів, що хтось їй розповів про моє оповідання (сама б вона його ніяк не могла прочитати, бо й чи знає про існування журналу «Авжеж!», в якому ту річ було надруковано) і тепер до кінця днів своїх і моїх матиме мене за найлютішого особистого ворога.
– Ну й біс із тобою! – кинув я подумки услід Катьці, й попростував через пустир до тролейбусної зупинки.
На зупинці (тій самій, на якій я «убив» Васька Мейдика, героя однієї з моїх повістей) в очі мені втрапив плакатик з цілком протилежним, аніж у тому, що приклеювала у дворі Катька, змістом. Автори його, не дуже ускладнюючи собі життя зайвим мудруванням, закликали:

Хто хоче мати ковбасу –
не голосуйте за Сову!

«Н‑да, – зітхнув я, – без художнього смаку і не оригінально…»
Аби відволіктися від агіток, що вже починали набридати й дратувати, я відійшов убік і заходився спостерігати за двома жіночками, котрі про щось запально сперечалися.
В одній з них мені сподобався високий бюст («Саме такий, – вирішив я, – повинен бути у героїні моєї нової повісті!» – і спробував зафіксувати побачену розкіш у пам’яті), інша мені імпонувала гордовито зведеним підборідком і крутим вигином стегон. Прошу не забувати, що тоді я ще не був імпотентом, і мій інтерес до цих симпатичних мегерок був не чисто творчим, хоча, захопившись спозиранням їхніх принад, я все‑таки намагався виліплювати в уяві такий собі синтезований тип чарівної особи, яку не соромно буде запустити на сторінки свого чергового супершедеврального твору.
Аж раптом до мого слуху долетів уривок їхньої розмови.
– А я буду голосувати за Матвєєва! – заявила жіночка з гордо піддертим підборіддям.
– Ну й дурна! – зовсім не толерантно відреагувала на те жіночка з привабливим бюстом.
Мені полячніло.
«Ні! – затявся собі, трохи оговтавшись від почутого. – Ці для мого твору не підходять! Моя героїня повинна бути абсолютно байдужою до політики, її повинен цікавити тільки секс і нічого більше, крім нього!»
Але позбутися почуття дражливості і розчарування було нелегко. Як не намагався не звертати надалі увагу на цих двох, а тим паче не дослухатися до їхньої балачки, а однак нічого вдіяти з собою не міг. І тому полегшено зітхнув, коли нарешті під’їхав тролейбус. Ще більше просвітліло на душі, коли побачив, що обидві подруги, захопившись суперечкою, так і зосталися на зупинці.
«Слава богу!» – подумав я, та в цю мить наді мною щось зашаруділо й на нещасну мою голову вихлюпнулось:
«Шановні виборці! Закликаємо вас віддати голоси…»
Отямився від того, що хтось безжально хлистав мене по обличчю.
Я відкрив очі і побачив миле личко з густо натушованими війками й пасмом змокрілого волосся, що прилипло до скронь.
– Вам краще? – спитали мене малинові губи.
Я не знав, краще мені чи ні, але на всяк випадок погодливо кивнув.
– Може, на вулицю? – знову спитали малинові губи.
– Еге ж…
Сидячи на лавочці під дашком незнайомого під’їзду, я мало – помалу оговтався майже цілком.
– І настрахали ж ви мене! – сплеснула в долоні володарка натушованих вій. – Часто з вами так буває? – поцікавилась за мить.
– Ні, вперше… – відповів я, опускаючи погляд донизу, бо нарапт відчув сором за ту свою кволість. Помовчавши трохи, сказав: – Я, мабуть, піду…
– Ой! – спохопилася моя рятувальниця. – Куди ж ви підете? Ще, не дай господь…
– Та ні, ні! – досить безцеремонно вивільнився я з її рук. – Не турбуйтесь, нічого не трапиться…
Але вона категорично відмовлялася мене відпустити.
– Зайдемо до мене! – сказала тоном, що не терпить заперечень. – Я мешкаю тут неподалік. Вам зараз треба випити міцного чаю й прийняти ліки!
Вловивши мій здивований погляд, додала:
– Вважайте, що вам поталанило! Я, щоб ви знали, лікар…
Справді, після чашки чаю і пігулок, які вона мало не силою запихнула мені до рота, я відчув себе зовсім здоровою людиною.
– А я вас знаю! – несподівано приголомшила лікарка, загадково усміхаючись.
– Звідки? – здивувався я.
– Ви письменник, правда ж?
– Так, – розгубився дещо я. – Але…
– Що «але»?
– Ніколи не думав, що належу до тих майстрів художнього слова, яких впізнають на вулиці…
– Ну, по‑перше, не на вулиці, а в тролейбусі, а по‑друге, то я не одразу вас і впізнала, – призналася відверто, а я подумав: «Могла б і збрехати…»
Вона ж тим часом провадила далі:
– Ви до нас у лікарню приходили, читали свої твори. Пам’ятаєте?
– Взагалі‑то я багато куди хожу на творчі зустрічі, – непевно промовив я, даремно силкуючись пригадати, коли це і якого чорта було занесло мене до їхньої лікарні. Може, під доброю мухою був?..
А втім, її не дуже й обходило, пам’ятаю я чи ні, і розмова переметнулася на інші сфери. Вона запитувала, наприклад, чи важко бути письменником, і коли я відповідав, що нелегко, співчутливо хитала головою. Ще її цікавило, звідки я беру теми для творів, як до моїх писань ставиться сімейство, врешті – чи багато заробляють письменники… Загалом, цілком природний інтерес, який дещо втішав моє самолюбство, тож я залюбки і досить грунтовно відповідав на всі її запитання, і навіть не помітив, як на столі з’явилися пляшка і закуска.
– До речі, спирт! – попередила вона в останній мент, коли я вже підніс наповнену до країв чарку до губ.
Спирт я полюбляв, тим паче, що не так вже й часто доводиться його пити, отож, посміхаючись, зично виголосив тост за здоров’я й нев’янучу вроду господині і, маючи намір здивувати її, вихилив чарку в один мах.
Вона, однак, не здивувалася, а вчинила так само, викликавши тим непідробне моє захоплення. Помітивши його, сказала, надламуючи будерброда:
– Я ж лікарка!
За кілька хвилин, після другої, а особливо після третьої, ми почувалися, мов давні і добрі знайомі. Врешті, і скінчилося все так, як і мало б скінчитися: ми перейшли з кухні до спальні, вона ввімкнула магнітофона, зсунула на вікні штори і розстелила ліжко.
Я піймав себе на думці, що все відбувається так, як вже колись було описано мною в одній новелці із циклу «Двоє в ліжку», і потішився цим неймовірним збігом реального життя й творчої фантазії.
«Ось, – подумав, акуратно вішаючи штани на спинку стільця, – ще одне переконливе свідчення того, що справжній талант здатен прогнозувати й передбачати події на багато літ вперед…»
Тут я помітив на своїх нових, куплених на днях дружиною за мій гонорар з «Комсомольської зірки», трусах вже добре відомий заклик: «Голосуйте за Матвєєва!» В душі замуляло, але ж моя чарівна лікарка, не гаючи часу, вже звабливо випростувала руки й кликала до себе, і я, не вагаючись більше ні грамулі, пірнув під ковдру.
Але те, що сталося за кілька хвилин, спрогнозувати не зміг би і найталановитіший, найгеніальніший письменник, навіть такий, як Бодя Жолдак (варіанти: Даниленко, Діброва, Ульяненко та будь‑хто інший, крім Жені Пашковського)! Бо сталося таке, що генію ані при здравому, ані при хворому умі ніколи у мізки не впреться…
Отож: саме в той момент, коли, як це заведено писати в українській прозі, наші тіла зійшлися в непереборимому нуртуючому прагненні одне одного, коли я відчув, що зараз зійду на вершину блаженства, коли гарячі хвилі несамовитої спохіті вихопили наші душі з буденного плину життя, – під вікном заскреготіли гальма і загарчав Олдріджем мегафон: «Шановні виборці!..»
Тіло моє враз покрилося інеєм, серце завмерло і я, вдруге за цю злощасну суботу 17.03.89. втрачаючи свідомість, відчув, як щось безгучно тенькнуло всередині, ніби порвалася басова струна на контрабасі…
Через три місяці консиліум світил із столичного інституту виніс свій печальний вердикт: «Втрата потенції внаслідок сильного психічного потрясіння». Сказали, що за лікування можуть взятися, але нічого з того все одно не вийде…
Отже, тепер я імпотент. Та, чесно кажучи, не дуже тим переймаюся, бо впевнений, що література наша від того тільки набуде. Щоправда, дружину трохи шкода. Але ж я не маю нічого проти, аби вона завела собі коханця. Хоч би й того ж Матвєєва. Тим паче, що він таки переміг на виборах.

1990

Христина

Новела

Вона була дурненькою і зовсім не симпатичною. Ще й ім’я мала чудернацьке. Як казав мій друг Даник – «антикварне якесь».
Коли Христина посміхалася, на її воскових щічках з’являлося двійко ямок, а кирпатий ніс дерся вгору ще більше звичайного, від чого вона ставала схожою на дівчинку з обгортки шоколадної цукерки.
Вона, дурненька, любила морозиво з сиропом, каву за двадцять копійок, болгарські цигарки і мене. Мене найбільше. Тому й дурненька. Бо я її не любив. Хоча і саджав щовечора на «Яву» позад себе (Христині жах як подобалося кататися на мотоциклі), мчав за місто і, проминувши капе за бердичівським мостом, завертав у ліс.
Попетлявши кілометрів зо три поміж соснами і дубами, доїжджав до молодої ліщини, за якою полискувало в променях призахідного сонця широке плесо Гуйви, і глушив двигун. Кинувши в траву почовгану джинсову курточку, я хапав Христину за тонку, як у семикласниці, талію, і, відірвавши від землі, клав, дурненьку, під себе…
Бавився недовго, бо ж чого час гаяти, коли ще треба пошвидше вернутися у місто: о дев’ятій біля «Мишоловки» маю побачення з нормальною дівчиною, що має звичайне ім’я – Тетяна.
З Тетяною я зустрічаюсь вже три місяці, але й досі вона нічого такого, крім поцілунків, мені не дозволяє, – тож мушу їздити до Гуйви з Христиною.
Христина, мабуть, знала (чи, принаймні, здогадувалася) про Тетяну, але вигляду не подавала, – одне слово, дурненька та й годі, що з неї візьмеш?
Врешті, її мало б влаштовувати те, що ми недовго барилися в лісі і менше як за годину верталися назад до міста, бо ж батько встановив для неї комендантський час і не доведи господь десь затриматися їй по восьмій вечора – влетить від старого по саму зав’язку.
Дивую йому, їй‑богу! Це ж треба бути таким телепнем, аби думати, що все те, що робиться – на його думку – після восьмої вечора, неможливо вчинити на годинку раніше…
Та бог з ними – з Христиною і з її татусем!
… Зсадовивши Христину за квартал від її будинку, я мчу через всеньке місто на Чуднівську, до «Мишоловки». Поки із двору навпроти кав’ярні з’являється струнка фігурка Тетяни, встигаю випити чашечку‑дві кави, випалити цигарку й перекинутися словом із знайомими.
Тетяна завжди запізнюється на хвилин п’ять‑сім. Спиняється на краю тротуару по той бік вулиці і чекає, коли я підійду.
Спершу мене трохи бісили ці її аристократичні замашки, але згодом я звик. До того ж Тетяна все‑таки не Христина, за нею можна й повпадати.
Літо закінчувалося, і в останні дні серпня я раптом надумав одружитися. Тетяна, коли я сказав їй про це, довго мовчала в задумі.
Потім спитала недовірливо:
– Ти це серйозно?..
Ми якраз стояли неподалік ліхтаря під пішохідним мостом, і я бачив, як засвітилися тендітно‑сором’язливою радістю темні бусинки Тетяниних очей.
Наступного вечора я одягнув чорний костюм, білу сорочку і галстук, впіймав на вулиці таксі і поїхав знайомитися з її батьками.
Я їм сподобався, вони мені теж.
Весілля призначили на кінець вересня. Цілий місяць я потратив на обручки, сукню для нареченої, костюм для себе, пошуки кафе для гульні та інші передвесільні клопоти. Замотався – вгору ніколи було глянути. Про Христину, ясна річ, і думати забув. Не до того було.
Та вона негадано заявилася сама. Якраз у переддень весілля.
– Кажуть, ти одружуєшся? – тихо спитала, переступаючи поріг моєї квартири.
Голос її, мені здалося, затремтів.
– Одружуюсь, – відказав я. – А що?
– Нічого, – озвалась Христина, дивлячись у підлогу. – Привітати ось прийшла…
З кухні визирнула матінка.
– Вовусик, – сказала заклопотано, лише краєм ока зиркнувши на Христину, – ми з татом йдемо до Казика… ну, ти ж знаєш, чого…
Звісно, я знав. Дядько Казик, материн брат, гнав самогонку для весілля.
Батьки хутко зібралися й пішли. Ми з Христиною лишилися самі.
Розмова не клеїлась, та й про що було нам говорити? Ми й раніше, коли їздили до Гуйви, без зайвих слів обходились.
– Значить, одружуєшся, – зітхнула Христина і якось дивно глянула спідлоба.
Щось насторожливе було у тому погляді, й передчуття чогось негараздного ворухнулося на мить у мені.
– Навіщо ти прийшла? – безцеремонно і грубо, відкинувши зайві й нікому не потрібні церемонії, спитав я.
Вона зіщулилася, немов раптом потрапила під холодний дощ.
– Можна попрохати тебе про одну річ?
Її голос і справді був благальним.
– Кажи, я слухаю.
– Я хочу… ну, востаннє…
І почала роздягатися…
Душа моя протестувала. Але спротив той був кволим. І я здався…
Був якраз у ванній, коли вистрелив замок вхідних дверей.
– Пішла? – вголос здивувався я. – Ну й слава богу!..
Другого дня по весіллю я помітив в поштовій скриньці рожевого конверта.
«Мабуть, – подумав, дістаючи його, – чиєсь запізніле вітання».
В конверті був згорнений вчетверо аркуш з учнівського зошита в клітинку.
Я прочитав – і в мені все похололо.
Не ймучи віри, прочитав ще раз…
Літери стрибали перед очима, а свідомість ніяк не могла сприйняти жорстокі й невблаганні слова, що впивалися, немов упирі, в самісіньке серце:
«Прощавай, любий мій Вовчику! Вітаю з одруженням. А заодно і з трипером – то мій весільний подарунок, щоб ти ще довго‑довго мене пам’ятав. Прощай і будь щасливий! Якщо зможеш, звичайно. З великою до тебе любов’ю – Христина».

1990

Пригода лейтенанта Соловейчика

Оповідання

Ось уже другий місяць лейтенант Вася Соловейчик мріє стати старшим лейтенантом. З цією мрією він щодень прокидається, з нею ж справляє, сидячи з блаженно заплющеними очима на унітазі, ранкові потреби, з нею ж снідає і з нею ж вирушає на службу, зодягнувши темно‑синього костюма, білу сорочку і червону краватку.
Трудиться Вася у вельми солідній і вельми секретній установі, сама назва якої, за щирим Соловейчиковим переконанням, повинна викликати панічну повагу у кожного, і, з огляду на це, Вася частенько жалкував, що йому не дозволяється ходити по місту у формі. Щоправда, відтоді, як Вася сповна віддався мрії про третю зірочку, він дещо переглянув свої погляди, прийшовши врешті‑решт до висновку, що ця обставина навіть на руку йому.
«От, скажімо, – мізкував Вася, – познайомлюся з якоюсь симпатичною кралечкою, а вона стане розпитувати мене, то я їй візьму й скажу, що я старший лейтенант… Ні, скажу, що капітан! Вона ж може і не повірити, що такий молодий, а вже капітан, і спитає, чого я не у формі. А я тоді їй скажу, що я на такій службі, що не можна носити форму…»Вася, утім, знав, що нічого подібного трапитися з ним не може, адже інструкція суворо забороняє всілякі там вільності в знайомствах, і коли у фірмі дізнаються про позашлюбні стосунки, то можуть бути великі неприємності. Але Вася був невиправним мрійником, а тому вряди‑годи все‑таки дозволяв собі подібні гріховні фантазії.
Загалом, скільки Соловейчик себе пам’ятає, він завжди тільки те й робив, що мріяв. Але чомусь так складалося в житті, що мрії так і залишалися мріями, надто ж ті, які заведено називати заповітними. Скажімо, змалечку Вася мріяв вирости високим, струнким і – незнано, правда, чому – мати ямочку на підборідкові. З ямочкою йому таки поталанило – хоч і малесенька, ледве помітна, але є, – а от щодо високого та стрункого…
– Ой, доню! – сплеснула в долоні майбутня Соловейчикова теща, побачивши Васю вперше. – Який же він миршавенький, аж щічки наскрізь світяться!
Сказано це було, звісно, не для майбутнього зятька, ненав’язливо перед цим відправленого у сіни за лимонадом, але Васькові вуха ще з дитячого садочка мали цілком самостійний і ніяк не залежний від нього самого потяг прикладатися до косяків дверей, замкових шпарин etc.
Відверто кажучи, слова майбутньої тещі його нітрохи не образили. Навпаки, серце здригнулося радісним сподіванням, що зараз Свєті – тобто кандидатурі у майбутню половину – буде рішуче сказано: «Хоч проси, хоч моли, а за нього я тебе не віддам!» Тож Вася, наслідуючи дію свого самостійного вуха, усім хлопчакуватим своїм тільцем прилип до дверей, холонучи від передчуття, що ось зараз здійсниться хоча б одна з його мрій. Але й цього разу не судилося, чорт візьми! Майбутня теща, зітхнувши, сказала доці: «Не хотіла б я тобі такої пари, та хай вже! Та й живіт у тебе такий вже, що не сховати…»
Після цих слів Вася й собі важко зітхнув, і хоч зробив це мимоволі, але не безпричинно: і тоді ще, й тепер, надбавши майже п’ять літ сімейного стажу і двоє діток в доважок, він не був впевнений, що той «живіт» – його рук, чи то пак…, справа…
Через ту ж таки зовнішню непоказність Васю не хотіли брати до спецшколи, отож Соловейчик змушений був три роки заробляти собі рекомендацію, виконуючи добровільно і майже надурняк всілякі дрібні доручення фірми. А що був він аж занадто старанний, то це йому мало не зашкодило: дуже ж бо «шеф» не хотів втрачати такого безвідмовного агента і, як зрозумів Вася пізніше, ставши лейтенантом, зумисне зволікав з клопотанням перед начальством про направлення його, Соловейчика, на навчання…
Після спецшколи Вася півроку насолоджувався своїм новим становищем, яке, за його щирим переконанням – врешті, усі Соловейчикові переконання були щирими, хоч і змінювались залежно від директив, – так от, Вася був щиро переконаний, що це становище відкриває перед ним величезні перспективи, і він щовечора, вкладаючись спати, довгенько обмірковував ці самі перспективи. Щедра Соловейчикова уява малювала грандіозні операції по викраденню секретних паперів ЦРУ, розкриттю розгалуженої агентурної сітки британської спецслужби на заводі силікатної цегли, попередження замаху на президента, і якось несподівано так виходило, що в центрі подій неодмінно опинявся він, лейтенант (коли викрадали документи)… майор (коли викривали шпигунів з туманного Альбіону)… полковник (коли закривав власним тілом президента) Соловейчик.
На гребені цього шестимісячного піднесення Вася зовсім несподівано для самого себе і всупереч сімейним планам примудрився знову завагітнити дружину, після чого завагітнів і сам – отією мрією про старлейство. Що й не дивно, якщо взяти до уваги, що Свєта того вечора, коли їй зажадалося чогось кисленького, взяла аркуш паперу й олівця і, проробивши в присутності Васі деякі арифметичні вправи, заявила, що лейтенантської платні для сім’ї з п’яти членів, включаючи і його, явно малувато.
– А що я можу зробити? – занервував Вася, але його нота протесту до уваги взята не була.
– Ти глава, ти й думай! – винесла вердикт благовірна й подибала до туалету підтверджувати серйозність становища, в яке потрапила сім’я внаслідок його, Соловейчика, злочинної необережності.
Вася почухав п’ятірнею залисинку над скронею і скрушно зітхнув. Він знав, що на аборт Свєтка не погодиться, отож надія хіба на…
«Ти в своєму умі! – злякався Вася власної думки. – Як це так? Який викидень?!.»
Коли Свєтка вернулася на кухню, Вася стояв біля вікна і, втопивши погляд у темінь за шибкою, подумки виголошував сам перед собою промову про гуманістичні принципи нашого високорозвинутого суспільства, з якої випливало, що він, лейтенант Василь Михайлович Соловейчик, був, м’яко кажучи, не зовсім правий у питанні з вагітністю дружини і можливих варіантів її наслідків.
Та принципи принципами, а дірку в сімейному бюджеті ними не залатаєш, отож Вася до самого ранку не стулив повік. Всебічно проаналізувавши ситуацію, він врешті‑решт дійшов висновку, що найкращий вихід – це прискорити якимось чином власне підвищення по службі.
Звичайно, Вася давав собі звіт у тому, що домогтися цього буде нелегко. Адже ніяких солідних справ у фірмі найближчим часом не передбачається, в чому, безсумнівно, винні західні спецслужби, які чомусь – ніби назло Соловейчику! – не виявляють жодних ознак інтересу до заводу силікатної цегли. Щодо викрадення документів ЦРУ, то тут Вася, зваживши всі «за» і «проти», вирішив утриматися від форсування подій і поки що всерйоз узятися за вивчення американської мови. Про врятування життя президентові Соловейчик намагався не думати, бо в цьому випадку йому треба буде загинути самому, чого саме зараз, у такий відповідальний момент вагітності дружини, дуже не хотілося. Та й окрім того, висував Вася беззаперечний аргумент, у президента є охоронці, вони за те й гроші отримують (і, мабуть, немалі), щоб у разі чого затулити його від куль путчистів…
Зваживши на всі ці нюанси, Соловейчик зробив висновок, що треба проявити яку‑небудь службову ініціативу. Ухопившись за цю ідею, як за рятівну соломинку, Вася з неабияким завзяттям заглибився у донесення агентів, яких у нього по списку значилося дванадцять. Він уважно перечитав донесення, що надійшли протягом останнього місяця, вишукуючи в них яку‑небудь муху, з якої, якщо дуже захотіти, можна зробити слона.
Поки повідомлення агентів цікавили Соловейчика тільки задля того, щоб складати звіти про проведену оперативну роботу, то особливих претензій до штату своїх позаштатників він не мав. Хіба що час від часу дорікав комусь із них заради профілактики:
– Щось ви зменшили оберти, давненько вже не подаєте цінної інформації. Візьмемо хоча б останнє ваше донесення. Про що ви повідомляєте? Що сусід ваш, будучи в стані сп’яніння, під час лайки з дружиною обзивав її «кремлівською сукою». Чи ви, голубчику, забули, що тепер не тридцять сьомий рік і що така, з дозволу сказати, інформація варта хіба що уваги товариського суду або ж товариства боротьби за тверезість. Тим паче, ви допустили суттєву неточність, бо коли ми все‑таки дали хід вашому повідомленню, то з’ясувалося, що дівоче прізвище вашої сусідки – Кремлівська, і чоловік, лаючись з нею, кричав «Ти, Кремлівська, сука!», а не «Ти – кремлівська сука»…
Зараз, коли інформація від агентів цікавила Соловейчика з більш прагматичних міркувань, крізь призму конкретно поставленої перед собою мети, прискіпливий аналіз змісту донесень викликав в загалом мирному нутрі лейтенанта шквал розчарування і обурення.
«Ідіоти! – застогнав Вася глибоко захованим внутрішнім голосом, так і не натрапивши в акуратно підшитих стосиках папірців не те що на муху, а й навіть на слід того, що вона колись там могла сидіти. – Придурки! Та таких агентів самих треба притягати за підривну діяльність!» Гнів його був таким сильним, що він мало не поховав у душі мрію про третю зірочку й підвищення платні, і тільки спогад про сімейні обставини змусив його мужньо перебороти хвилинну слабкодухість. Змочивши пересохле від хвилювання горло склянкою мінеральної води, Вася поклявся собі, що доведе цю справу до кінця, чого б йому це не вартувало.
Від цього моменту Вася вирішив поки що відмовитися від позаштатних «вух і очей» і, згадавши педінститутівську молодість, самостійно взятися за збір інформації.
Із власного досвіду Вася знав, що вичепити щось цікавеньке можна перш за все в чергах за ковбасою, в розмовах біля газетних кіосків та в переповненому у години пік громадському транспорті.
І першого ж дня йому страшенно повезло!
На зупинці біля гастроному «Темп» він забачив одягненого в чорний ненаший костюм високого блондина, який з першого ж погляду видався Соловейчикові підозрілим типом.
Розгорнувши завбачливо прихоплену «Правду Украины», Вася розташувався за десяток кроків від підозрілого типу, прихилившись плечем до будки «Спортлото», і став стежити.
З усього було видно, що «об'єкт» на когось чекає: він нервово переступав з ноги на ногу, раз‑по‑раз рвучко смикав рукою й позиркував на годинника, після чого розглядався вусібіч.
«Ага! – зрадів Вася. – Перевіряє, чи його не пасуть…»Та не встиг Соловейчик дорадіти, як помітив, що чоловік дивиться на нього.
У грудях Васиних похололо.
«Невже засік?» – сполохано застугоніло в скронях, і Вася прийняв рішення змінити позицію.
Але поки роздумував, звідки краще буде продовжити спостереження – з холу готелю «Михайловград» чи з вікна хлібного відділу гастроному, як «об'єкт» несподівано наблизився до Васі, якось дивнувато всміхаючись.
Вася розгубився.
Звісно, йому потрібно було б удати, що вкрай заклопотаний і кудись поспішає, але Вася раптом геть забув цей параграф із службової інструкції «Основные правила ведения оперативной спецслежки».
«Об'єкт» же тим часом, уважно оглянувши Соловейчика з голови до ніг, запосміхався ще загадковіше, а його глибоко врізані в черепну коробку очі випромінили якусь особливу, ніби паралізуючу, енергетику.
– Перепрошую, – сказав «об’єкт» тихим, наче аж шовковистим голосом. – Ви не дуже поспішаєте?
Вася зрозумів: це – подарунок долі!
«Думайте, товаришу лейтенант! – підбадьорив себе. – Оце так фарт!»
Але думав Вася, мабуть, трохи задовго, і «об’єкт», відчувши щось непевне, відійшов.
Та Соловейчик настроєний був рішуче і втрачати дарований долею шанс, звісно, не хотів.
– Зачекайте! – кинувся він навздогін за «об’єктом». – Зачекайте ж!
«Об’єкт» зупинився, а Вася з розгону мало не втелепився в нього.
– Що ви питали? – прошепотів, демонструючи таким чином свою обізнаність з класичними правилами конспірації.
«Об’єкт» привітно усміхнувся та, нахилившись до Соловейчикової залисинки, пошепки повторив сказану хвилину тому фразу:
– Ви не поспішаєте?
«Все вірно! – мало не підстрибнув на радощах Соловейчик. – Він сприйняв мене за того, з ким мав зустрітися, а це пароль!»
І Вася сказав перше, що прийшло на ум, покладаючись винятково на везіння:
– Взагалі‑то ні, – і з затаєною надію глянув в очі «об’єкта».
– То, може, підемо на хазу?
«Шпигун!» – щасливо тьохнуло Соловейчикове серце, і він навіть мало не зомлів, уявивши на мить заздрісні обличчя колег, коли вони дізнаються, що ним викрито агента західної спецслужби.
Коли ж «об’єкт», назвавшись Веніаміном, відкрився, що працює на заводі силікатної цегли, Соловейчик вознісся на дев’ятий поверх сьомого неба.
Щоправда, його дещо здивувало Веніамінове запитання, чи не треба Васі цегли, але акцентувати на цьому увагу Соловейчик не став, бо подумав, що то – конспіративні теревені.
І по дорозі, а особливо на явці, Веніамін проявляв надзвичайну ввічливість, тож у Васі виникли підстави вважати, що його прийнято за якусь дуже важливу персону, можливо – навіть за резидента. Це припущення зміцнилося ще більше, коли Веніамін запропонував Васі помитися під душем.
«Отже, – зробив Соловейчик висновок, – резидент мав прибути здалеку!» – і пішов до ванної.
– Може, спинку вам потерти? – рушив за ним Веніамін.
Вася хотів було відмовитись, але подумав, що у них, агентів західних спецслужб, можливо, так заведено, і відповів:
– О, це буде дуже мило з вашого боку!
Веніамін розцвів блаженною посмішкою і взявся похапці розщібувати гудзики на сорочці і штанях…

Можливий голос з‑за кадру
Переступаючи поріг ванної кімнати, лейтенант Василь Михайлович Соловейчик не знав ще, що потрапив у тенета хитрого і підступного ворога і що через кілька хвилин йому доведеться вступити в жорстокий двобій з цим виродком і паразитом на тілі нашого суспільства…

– Що ви робите? – запанікував Вася. – Я буду кричати!

Продовження можливого голосу з‑за кадру
Сили були нерівні, але, вірний патріотичному обов’язку, товариш лейтенант чинив відчайдушний опір ворожому елементу, будучи щиро переконаним, що його беззавітне служіння справі партії і народу буде гідно оцінене майбутніми поколіннями…

– Я лейтенант безпеки! – ще несамовитіше зарепетував Соловейчик, збагнувши справжню небезпеку свого становища.
Але вирватися з дужих рук ворога було неможливо. Негідника вже ніщо не могло зупинити.

1990

Аbsurd a la noveli

Цілком правдива історія

Цього літа в моді галицькі анекдоти, Єльцин і розмови про НЛО. «Морська капуста» не в моді, та її однак беруть, бо більше брати й нічого. Несподівано зникли не тільки консерви «Завтрак туриста», а й цигарки, і коли якось у дворі центрального гастроному давали по п’ять пачок «Прими» в одні руки, черга, звиваючись гадюкою, витягнулася на кількасот метрів, аж до приступка міськради.
Подібне хіба ще можна побачити перед ОВІРом чи перед касами аерофлоту за квитками до Тель‑Авіву.
– Як добре бути під/полковником! – вигукнула генеральша і, обернувшись до полковника задницею, попросила: – Допоможи, любий, защібнути!
«Трахнути ще й цю чи що?» – подумав сантехнік Петя, засовуючи руку в глибоку кишеню спецівки, де був флакончик «Шипру». Зранку Петі боліла голова, і він кляв на чому світ стоїть іракську агресію в Кувейті, передчуваючи, що з першого числа наступного місяця подорожчають в черговий раз вина, одеколони, лосьйони, духи і хлорофос.
«І що воно собі думає, те начальство?» – морщив лоба водій автобуса «Київ – Житомир», третю годину голосуючи відром і шлангом під Кмитовим. Але ніхто не хотів ділитися з ним пальним, бо минулої ночі в Карабасі знову стріляли з гранотометів, київське «Динамо» таки продало Протасова грекам, Єльцин зустрівся із сахалінськими гірниками, полковник нарешті спромігся защібнути бюстгалтера на генеральші, а сантехнік Петя видудлив таки «Шипр» і, затуливши пальцями ніздрі, пірнув в каналізаційний люк.
– Куди ти, падлюко, лізеш? – заверещала якась інтелігентної подоби мегера, заступаючи широкою груддю дорогу якомусь нахабі з псевдоітелігентською борідкою, що хотів влізти в чергу без черги.
– Пробачте, я ненавмисне, – зчавленим голосом промовив полковник, винувато опускаючи очі.
– Та що ви! – посміхнулася генеральша. – Я зовсім не образилась, буду рада бачити вас знову…
– Я вже три дні не курив! – мало не заплакав псевдоінтелігент з козлячою борідкою, але інтелігентна жінка з широкою, як бундевський автобан, груддю була невмолима.
Вона нізащо не хотілася піддаватися цьому придуркуватому сантехнікові, від якого тхнуло дешевим одеколоном і нечистотами, але діватися їй було нікуди. Хіба що піти і втопитися в річці глибокій. Але цього Каті не хотілося ще більше.
І вона, міцно затиснувши в долоні жадане щастя у вигляді п’яти пачок «Прими», переможно‑зневажливо зиркнула на псевдоінтелігентного хлюпика з борідкою.
«Їй‑бо, плюну на все й подамся в кооператив! Нафік воно мені треба стирчати тут півдня!» – розізлився водій і спересердя пожбурив відро вздовж траси.
Єльцин явно не чекав таких дій від президента, і тому був дуже заклопотаний його останнім указом.
– А ви мені не указуйте, шо я довжін робить! – обурювався міліціянт, коли черга замість того, щоб пропустити його без черги, стала рішуче і одностайно, як на мітингу, вимагати, аби він навів у черзі порядок.
– Не лізь! – зарепетувала Катька, бачачи, що Петька настроєний рішуче, як Саддам Хусейн. – Не лізь! Постав на місце! Це ж французькі духи! Досить того, що ти минулого разу стирив «Консул»!
Консул африканської країни мало не став жертвою свого захоплення соцреалізмом. В той момент, коли його срібляста «Тойота» повертала з траси до Кмитівського музею радянського образотворчого мистецтва, у лобове скло влучив якийсь предмет.
– Прекрасно! – невимовно зрадів генерал, заставши свою дружину з полковником на кухні за чашкою чаю. – Я саме думав про вас, мій милий друже!
«Бля, вона ще хотіла викрутитися! Не на того, бля, попала!» – на серці Петі було радісно і вільно, і він відчував в собі таку силу, що коли б знайшов точку опори, то запросто звівся б на руки.
– Михайле, як це розуміти? – спитав Єльцин, коли йому після години очікування нарешті повідомили, що президент на дроті.
Опергрупа терміново виїхала на місце трагедії. На щастя, консул відбувся тільки легким переляком і тепер дивився отупілими до повного й остаточного краху капіталізму очима то на ціле‑цілюсіньке відро, що лежало на обочині, то на вщент потрощену «Тойоту». Старший групи ніяк не погоджувався повірити, що тут обійшлося без вибухівки.
– До речі, можу повідомити приємну для вас новину! – вигукнув генерал, загадково посміхаючись. – Сьогодні увечері ви відбуваєте в Карабах!
– За що? – залементував Петя, чинячи кволий опір. – Я нікуди не поїду!
– Поїдеш, голубчику, поїдеш! – водія посадовили у воронок, попередньо обшукавши та зв’язавши руки шлангом, бо не знайшлося нап’ястників.
Дивлячись у віконце автомобіля на призахідне сонце, Єльцин знову й знову прокручував у мізках розмову з президентом.
– А хай горить воно все пропадом! – зітхнув полковник, а генеральша відверто засумувала і в очах її заблищали сльози.
– Не плачте, дорогенька! – заспокоював псевдоінтелігентний бородань якусь бабусю з донедавніх. – Чи варто побиватися, що вам не вистачило курива? Плакати з‑за такої дрібниці – це ж абсурд!
– Так, це абсурд! – сказав один мій знайомий літератор, коли я прочитав йому цю новелу, і зиркнув на мене, наче на божевільного. – Це цілковитий маразм!
Я не знайшовся, що йому відповісти, тим паче, що під цей мент мою увагу привернула потрощена срібляста «Тойота», яку тягнули на причепі в супроводі двох міліціянтських жигулів.

1990

Ще одна історія кохання

Бульварна річ у жанрі «нонсенс»

Жорж Сушницький, на прізвисько Стихійне Лихо, неквапом і в глибокій задумі вигулював своє низькоросле двадцятишестирічне тіло по доріжці Першого комуністичного бульвару імені Другого Інтернаціоналу. (Тут не завадило б подати бодай куценькі відомості з історії цього бульвару, але кому це в біса, крім хіба що самого Жорика – краєзнавця‑аматора, треба?)
Отож:
Григір Сушницький, нікуди особливо не поспішаючи, спокійненько собі брів вже згаданою вище доріжкою згаданого вище бульвару, і все нутро його при цьому акті було наповнене по вінця великими і честолюбними помислами.
Чи то пак: хотіннями.
(Ох, ці вже хотіння! Жоржу завжди чогось хотілося, але чого саме конкретно і в цілком конкретну мить – він і сам мало коли знав. Не те, правда, щоб зовсім не знав, а просто не знав так, щоб конкретно… Ось і зараз: як не намагався, як не дувся, а ніяк не міг збагнути, якого ж його біса в чорта хочеться? Чи «нудотиків», себто пиріжків з лівером, чи кави – хоча б і ячмінної, чи може?.. Ні‑ні! Ніякого «чи може»! Жорик бо ще з учорашнього вечора затявся собі: поки не склепає дипломну, про лямури не може бути й думки.)
Врешті, зовсім файненько виходить: кава з «нудотиками» – то саме враз.
І, «Повинуясь приказу желудка, ля‑ля‑ля…», Жорж Сушницький спрямував себе – спершу помисли, а за ними й тіло – в «Дугу». Тобто в «Райдугу». Але «Рай» вже років зо два як безнадійно і, мабуть, безповоротно спочатку завалився, а затим і зовсім пропав.
АЖ РАПТОМ: збоку, зовсім десь неподалік, майже поруч, гримнув постріл.
«Ти диви! – встиг здивуватися Жорж, падаючи зрубаним деревом на мокрий асфальт (бо вночі був дощ). – Стріляють! Невже почалося?»
Що мало початися, Жорж не знав. І знати, між іншим, не дуже й хотів, бо коли стріляють, та ще й стріляють ні сіло ні впало, то тут вже не до хотінь. І навіть не до ячмінної кави з «нудотиками».
А тим часом поруч щось також лежало і навіть не вовтузилось, тільки ойкало голосом, дуже схожим на жіночий писк. Втім, Жорж міг і помилятися, отож – аби пересвідчитися у тому чи в іншому – він обережно, міліметр за міліметром, повернув голову і… і… і…
…і стрівся поглядом з великими, переляканими, але, попри те, таки красивими очима. Вірніше, оком. Але і його одного було досить, щоб зрозуміти: це вона!
– Пробачте, – прошепотів Жорж, хвилюючись. – Не скажете, коли ваша на те ласка, котра година?
– Ні, – чомусь знітилася вона. – Все так несподівано…
– О, ви маєте резон! І навіть ду…
Жорж не договорив. Вірніше, йому не дали цього зробити, бо раптом біля самісінької лисинки – невеличкої, на три мідних п’ятаки – загупали важкі чоботиська сорок третього розтоптаного розміру.
– Граждані, чаво це ви тут розляглися? Пляж вам здєся чи га?
Це була рідна, знайома до сліз радості на очах радянська міліція в особі пузатопикого сержанта, котрий так і випромінював начищеними до щенячого лоску халявами непідробну суперщиру турботу про громадський порядок. І самих громадян, ясна річ.
– Уставайте, граждані! Асфальт холодний, ще возьмйотє простудитесь!
Заскочено‑зніяковілі, Жорж і вона підвелися.
– Пройдьом до райотдєла! – наказав сержант, дивлячись, одначе, не надто зле. Співчутливо навіть трохи.
– Для чого? – не оцінив Жорж міліціянтової доброти. – Ми ж нічого…
– Как це нічого? – врапт перемінив милість на гнів сержант. – А на асфальті я лежав чи га?
– Так стріляли ж! – розпачливо вигукнув Жорж.
– Стріляли? – вибаньчився сержант. – Что? Гдє? Когда?
Його ніби штрикнули гостряком вітчизняної парасолі у те місце, з якого беруть початок ноги, і він несамовито затупав чобітьми:
– Мовчать! Разбірьомся! Єслі хто стріляв – зловим і накажєм! А лежать всьорамно не положено!
До Жоржа нарешті доперлось, що ситуація серйозна, якщо й не зовсім загрозлива: чорти б вхопили ту стрілянину, а заразом і сержанта з дамочкою!.. Утім, дамочку хай залишать. Вона ж, якщо розібратися, ні при чому і вини її майже ніякої, хіба що тільки та, що вляглася так необачно поруч. Якби упала хоча б на метрів десять збоку чи позаду, то все, може, й обійшлося б. А то й справді бог знає що можна подумати… Це ж якщо отак будь‑кому заманеться лежати серед білого дня в парі з протилежною статтю на тротуарі, під ногами, так би мовити, живого люду, то куди ж ми зайдемо!..
– Прайдьомтє, прайдьомтє! – повторив наказ сержант, кладучи руку на незащібану кобуру, з якої визирав кінчик малосольного огірка. – І без шуток!
«Які тут в біса можуть бути жарти!» – скривився Жорж, думаючи про те, що з інституту його тепер попруть як стій і дивись.
Дамочка йшла за Жоржем, а сержант – за ними обома, щасливо й гордо, ніби мисливець після вдалого полювання на вепрів.
Та нараз дамочці господь повернув тяму і трішечки розуму, й вона заревіла:
– Но‑но! – прикрикнув міліціянт. – Не поможе, не надєйся!
– Відпустіть! – заблагала Жоржова співхалепниця, розтираючи туш з вій по усьому обличчю. – Я більше не буду! Ніколи не буду!
– Що не будеш? – остовпів сержант.
– Ну… з мужчинами… на тротуарі…
– На каком таком тротуарі? – здивувався сержант. – Га?
Мабуть, в його голові перемкнуло якусь клему в єдиній клепці. Стояв, зиркав на затриманих і, по очах було видно, ані грамини не міг второпати.
– А й в самом ділі, – промимрив врешті, – чаво б це вам лежать на тротуарі? Хіба кроватів нема чи скамєйок? Ну, харашо, йдіть собі. І щоб я вас більше не відів! Обох! Га?!
Не ймучи щастя, Жорж і дамочка, у поспіхові забувши подякувати навіть, швидесенько перебігли на той бік вулиці і чкурнули врізнобіч…
Минуло десь так років з вісім чи й навіть дев’ять.
Одного ранку кандидат у кандидати краєзнавчих наук Григір Ілларіонович Сушницький (псевдо: Великий, Мокрий, Кутузов) весело й безтурботно, на скільки дозволяло йому суспільне становище, прогулювався, тобто рухався, доріжкою Першого демократичного бульвару імені Других всеукраїнських зборів Народного Руху в напрямі кафе «Козацькі солодощі», як раптом:
ДЕСЬ ЗБОКУ ГРИМНУВ ПОСТРІЛ…
Поруч щось лежало і не вовтузилось. І навіть не попискувало.
Це була вона!
– Пробачте, – розхвилювався Григір Ілларіонович, – = ми з вами вже, здається, зустрічалися?
– О, так! – не менш схвильовано прошепотіла вона. – Це було…
Вона не докінчила, бо з’явилися черевища сорок третього з половиною розміру і над бульваром, аж до найвіддаленіших його закутків, рознісся грізний бас:
– Панове, я ж попереджував! Думаєте, забув? Ні, старший лейтенант Гага нічого й ніколи не забуває! Пройдемо, панове!
Його вишукана державна мова і начищені до лиску урядових лімузинів черевики зробили своє: Григір Ілларіонович не питав «Навіщо?», пані не плакала, і коли кандидат у кандидати підвівся сам і допоміг зробити це їй, вона віддячила майже закоханим поглядом.
І тоді Григір Ілларіонович не стрималися:
– Я мріяв, я снив цією зустріччю… Вона також не стрималася:
– І я…
Пан кандидат у кандидати просяяв лицем, ніби нескала‑мучена калюжка від сонячних променів. І зважився на ще більше:
– Після міліції підемо до загсу, добре? – запропонував, тамуючи і так затамований подих.
Тепер настала черга просяяти її обличчю.
Згода усмішкою випурхнула із кутиків її губ, посадовивши двійко цнотливих ямочок на порожевілі вмить щічки.
І цього було досить, і не треба було вже ніяких слів…
Старший сержант Гага також усе зрозумів. І совісті у нього – дарма, що двадцять літ відбехав на стражі порядку – таки трохи знайшлося.
«Раз таке діло, – постановив, – відпущу й цього разу! Але якщо попадуться втретє!» – і непомітно заскочив за ріг будинку.
Та амністовані того не завважили і, туркочучи, мов голуби на даху міськради, несхибно тримали курс на райвідділ внутрішніх справ – цей проміжний пункт їхньої дороги до щастя.

1992

Наруга над андеґраундом

Те(к)ст‑ілюстрація з фізіології творчості

Nota Бені!

На той випадок, якщо хтось ненароком впізнає серед дійових осіб опусу себе чи котрогось/котрусь зі своїх друзів, рідних, колег, знайомих, автор категорично застерігає: всі події, персонажі, імена та прізвища, назви міст, вулиць, алкогольних напоїв etc, – цілковита вигадка!

– Брррр! Яка гидота!..
Це Ігор сказав.
І Уля його розумів.
Уля йому навіть співчував. Правда, зовсім трішечки і недовго. Кожному – своє: йому треба похмелитися, а Улі конче належить щось утяти… А не пишеться! Уже з рік – курва! – нічого не пишеться. Далебі, це ще м’яко сказано. Бо сказати «нічого» – все одно, що нічого не сказати. Бо треба: «Уже з рік – курва! лярва! – ніфіга не пишеться»… Від цього можна здуріти, схибнутися, поїхати дашком, здебіліти, вигубити усі клепки з казанка, відчути себе прикацаним ідіотом, бевзяком, придурком, шизанутим шибздиком, козлячою мордою. Імпотентом, врешті‑решт!.. Гоп‑стоп, щось у звивинах захлюпкало, – куценький експромтик, в акурат на чотири рядочки.

Потенція згасла статева і творча.
Нічого не хочеться. Навіть борщу!
Знамо, це муза фригідна зурочила.
Ну, постривай! Я за все відомщу!

Записав. Прочитав. Залишився задоволеним. Не від записаного, а від того, що хоч що‑небудь у черепку ще ся рождає. Отож, ще не геть усе втрачено, ще можна на щось сподіватися. Треба тільки не захлявати духом. І думати через «не можу», писати через «не можу». Через «не можу» примусити себе творити! Творити, творити і ще раз творити. Попри все! Незважаючи ні на що. Навіть на:
– Брррр! Ну й гидота!
Всаджуй себе за стіл! Бери чистий аркуш і самописку, засовуй до рота… Цигарку, ясна річ. І записуй все, що тільки в голову лізе. Критики потім якось розберуться. Почни із заголовка. Або обійдись, потім придумаєш. Зовсім не обов’язково знати, що це буде за твір. Не обов’язково і не важливо! Це все не має ніякого значення, не грає жодної ролі. Тож чи варто перейматися такими дурницями?! Твоя функція – писати, писати і ще раз писати. Відтак: пиши й не думай. Хай кінь думає, у нього голова велика. Який кінь? Та який завгодно: білий, сивий, гнідий, – це по барабану. Єрунда, аби тільки голова була. А в коня вона є, це всім відомо… Гм, про що це, власне? Понесло вже, понесло… Потік! Забурлив, потік потік свідомості! як настане ожеледиця, стає видимість обмежена, небезпечний поворот, жінка у тривозі, худоба на дорозі, сидить фраєр на порозі, мерзнуть яйця на морозі, а на розі, ген на розі, кум застиг в цікавій позі… Досить, досить! Бо хєрня це всьо, казали тато, тілько бджоли вєщ, но якщо добре подумать, то й бджоли хєрня… Стоп, стоп! Отут вже є за що вхопитися! Думкою, ясна річ. Чи ж кепсько хіба: «Запах меду стоїть перед очима»? Що, запах не єрундовина, щоб стояти?! Взагалі‑то, воно так, але ж, старий, дивись ширше, дивись глибше, дивись у височінь, – який, бля‑мух, класний мистецький випендрас!!! І взагалі, не заважай: я так давно не міг нічого написати, а це ось, бач, поперло. Ще одне зусилля – і піде! Кажу ж тобі, що піде!!! Пішло, старий, пішло! Ну прямо як у тому бородатому, як Цибуля на зорі своєї і нашої з тобою юності анекдоті, що його нам розказував сам Цибуля в конурі на Подолі, яку він винаймав у знайомого художника на ймення Джонсон року тисяча дев’ятсот дев’яностого: «А ти казала що не ввійде»…
Пішло, старий, ой пішло!..

…батько з глечиком меду стоїть перед очима, і бачу його у цьому своєму видиві змученим, але лагідним, тоді якраз пух із тополь, що свічками восковими стриміли при березі, розлітаючись навдоокіл, робив світ білішим, і душі харцизяцькі на якусь небавку мить від того обілення світу робилися погіднішими й ласкавішими, й Роману хотілося доторкнутися пальцем або чим‑небудь там іще, байдуже навіть чим, до Валиного ліктя, шепотіти їй, увечері, поклавши в духмяну травичку, ніжні слова, плакатися їй на невдатливу свою долю, і примушувати тим своїм рюмсанням плакати і її, він пам’ятав її такою давно, йому завжди хотілося її сліз співчутливих, вони йому приносили спокій і втіху, бо відчував у такі миті: вона його, – і вимріював собі, що добре було б поставити над річкою, коло кількасотлітнього урочища, що берегло предкочвічні козацькі таємниці, хату, чи хижку, як на хату забракне духу й грошей, хай навіть і з лободи, але свою, не чужу, він би ходив за плугом, рибалив, вибирався з люшнею дідовою на вепра чи лося, а вона б тим часом виплодила йому вервечку дітлашні, і був би він тоді найщасливішим чоловіком у світі…

– Бррррр! Яка гидота!
Сказав Ігор і виблював у вікно. Себто: хотів виблювати у вікно. Але воно було зачинене. Тож вийшло – на вікно… Після вчорашнього у нього страшенно боліла голова, і він пробував поправити здоров’я якимось запліснявілим шмурдяком, знайденим під Цибулиним лігвищем. Улі було відносно краще: він прокинувся раніше і встиг навернути півкварти самогону, що якимось дивом лишилася недопитою вночі. Отож тепер, почуваючись майже щасливим, зігнувся над столом і строчив опуса для новоспеченого журнальчика, де йому було обіцяно за «якусь аванґардову штуку» сякий‑такий ґонорейчик. Поглинутий творчим процесом, Уля зовсім не зважав на муки приятеля, з похмілля йому завжди писалося в кайф, а коли кайфуєш, то ні на що не звертаєш увагу. За годинку він сотворив майже шедевр (себто «майже сотворив шедевр»), і, щасливо поколупавшись у носі, обернувся до Ігоря.
– Старий, послухай генія!
Ігор заглипав очима по кутках, стінах, стелі і, зрештою дійшовши до підлоги та ніде нікого не забачивши, тихо проскавулів:
– Бррр… Яка гидота!
Та так і застиг, втупивши погляд у чималеньку, на добрий палець, щілину між половицями.
А Уля почав читати…

коли я з білопасмою біксою з котрою щойно як годину знюхався на хрещатику біля кулінарки лапнув возика і прикантувався на хазу компашка вже ловила кайф хаваючи музон із соньчиного соника самої соньки не було славцьо з якогось біса почав вішати мені на роги локшину що сонька погребла в гастроном за випивоном але я копчиком відчував що він гоне туфту випивон сонька притербічить це факт але не з гастроному а від кіндрася з дев’ятого поверху і не за бабки вона у мене на диво економна кіндрась її просто якорне та й по тому може ворухнулося в казанку піти їх пришухерити і вже було й намилився та згадав про білопасмочку а вона як виявилося коза не промах поки я перекинувся кількома словами із славцьом вона вже скентувалася з народом і щодуху вигицувала під забійну ритмуху підпільника кіндрата я прикинув що не гріх би було законтачити її поки не навантажився чорнилом бо потім крім як сцяти вже нічого не захочеться але в цей мент заявилася сонька з трьома фугасами в руках і кіндрасем за спиною о ти вже тут розпашіла щастя з мизи так і пре блузка до пупа розщібнута я може і не збісився б коли б той фраєр не став тицяти мені свою лапу ну якорнув ти мою шхуну ну приплив то швартуйся собі тихенько в куточку й сопи в дві дірочки а на сліпи чого мені лізти ану вийдем сонька вмить просікла бо не перший день мене знає торпеднулася від гріха подалі на кухню ну й біс із нею ще встигнеться слухай штуцер довбаний хапаю кіндрася за барки й виштовхую за двері ти нафіга соньку раком ставив раком зашухерився гад не ставив я її раком а як ставив тут його язик йому ж у задок і вперся допер що я його на понт узяв а він і спалився але мені чогось і бити його не у ништяк хай думаю живе встигнеться ще гаразд кажу давай червінця і відчалюй у свою гавань гуд бай мій хлопчику гуд бай а за випивон дзєнькує дорого палочка тобі обійшлась це факт соньчина кальварія на стільки не тягне хто хто а я їй ціну знаю повернувшись у хазу я вирубив музон відкоркував фугаси ш‑ш‑ша братва казати буду леді енд джентльмени сери і серухи селяни і колгоспники давайте бухнемо за слабкість передка моєї благовірної бо не завжди невірність і зрадливість наших половин завдають нам прикрощів і болю іноді ми можемо мати з цього й неабияку втіху усі це факт подумали понтується чувак і весело гелгочучи гепнули по стопарю тільки сонька не пила але того ніхто не просік а може просто ніхто не хотів втручатися у чужі розборки і по кайфу сам такий але те що сонька не пила означало твердо щоб я не утнув шхуна моя буде мовчати як паротяг під водою і робитиме мизу що ніц не видить навіть якщо мені заманеться у неї на очах приговорити білопасму біксочку але то ще встигнеться блін у два заходи гади все вижлуктили що за народ такий що за халявщики а бухнуть так хочеться так хочеться може ще раз заслати соньку до кіндрася

– Брррр… Яка гидота! – сплюнув Ігор. – Про мед було краще.
– Сам ти гидота! – засіпався, пінячись, Уля. – Та що ти взагалі тямиш в андеграунді?!
– Нічого не тямлю, – добродушно закивав головою Ігор, однією рукою погладжуючи собі борідку, а іншою посмикуючи на загривку свої ж таки хіпівські патли. – Тим паче у такому…
– То візьми й напиши краще!
– Це навряд, – приглушено озвався Ігор. – Після твоєї наруги над андеґраундом ліпше взагалі вже нічого не писати…
– Хто це там позбиткувався над андеграундом? – видлубався з‑під переколошканої неспокійними видивами важкого сну ковдри Цибуля. – За це можна й по морді!
– Це ще встигнеться, – урезонив Цибулю Ігор. – Спершу краще послати до гастронома…

1992

Із шухляди

Ластівки літають, бо літається,
І Ганнуся любить, бо пора…
Максим Рильський

Ерзац‑новела

1

Вибийоко замислився (загалом, зображати глибоку задуму він умів ніхто інший, та й сама по собі посада цього вимагала), акуратно й легенько посмикав себе за мочку вуха і прорік:
– Звичайно, Петре Максимовичу, тут двох думок бути не може. Звісно, ми це надрукуємо, але…
Головащук насторожено поморщив лоба, почувши те «але», і приготувався почути якусь прикрість.
– Можу обіцяти вам тільки кінець наступного року. Ось, – Вибийоко кивнув на чималу гірку течок на столику в кутку, – все це нові романи і повісті. Он та, рожева, на самому версі – Павло Архипович, під ним Юрій Михайлович, під Юрієм Михайловичем – Володимир Олександрович. Ну й далі, по ранжиру, так сказать: Анатолій Васильович, Дмитро Федорович, Іщенко, Міщенко, Тищенко. Самі бачите, яка черга! І всіх надрукувати треба. Та що це я таке кажу? Треба!.. Та ми просто зобов’язані це все надрукувати, бо все це речі непересічні, небувалі, правдешньо новаторські твори наших найкращих майстрів слова! Світочів! За честь нашому журналу, так сказать…
– Так‑так, – закивав Головащук. – Хіба я не розумію? Чи інакше думаю? Чи хіба мене може не радувати, що наші провідні прозаїки, як і завжди, не відстають від запитів сьогодення, на вістрі, так сказать, і в перших лавах…
Вибийоко посміхнувся і бадьоро провадив далі:
– Отож я і кажу: з великим би, так сказать, задоволенням! Ви ж знаєте, як я вас ціную, але все вже сплановано на півтора року вперед, треба зачекати, бо інакше, повірте, ну ніяк не вийде. Я вже і Загребельному пообіцяв, і Дрозду, і Кручика в чергу поставив, ну і інших…
– Розумію, розумію! – Головащук підвівся. – Я все розумію, я почекаю…
– Та чого ви, Петре Максимовичу? – негадано‑несподівано сполошився Вибийоко. – Образилися чи що? Чи поспішаєте кудись? А то, може би, чаю з вами, так сказать, випили?
Головащук мовчки сів. Хоча, коли чесно, він таки й поспішав: дружина веліла забігти на Бесарабку купити картоплі. Але відмовлятися від чаювання було би нерозумно – все‑таки головний редактор провідного літературного журналу запрошує, а не хтось там такий‑собі!..
Вибийоко тим часом знову полистав Головащуків рукопис і, зітхнувши щиро, відклав його вбік.
– Так‑так, Петре Максимовичу, з великим би задоволенням, так сказать, бо ж бачу, що річ солідна і перспективна, але, їй‑богу, раніше як під кінець наступного року ніяк не зможемо! От якби ви принесли нам щось із шухляди…
– Із шухляди? – здивувався Головащук. – Звиняйте, щось я вас не зовсім, так сказать, зрозумів…
Вибийоко усміхнувся, ще й підморгнув по‑свійськи, мовби змовляючись.
– Ну, з недрукованого…
– А, це можна! – Головащук, хоч і був дещо збентежений несподіваною пропозицією, та одначе вмить повеселішав. – Цього добра у мене достобіса!
– Та ні ж бо, Петре Максимовичу, ви мене не зовсім так, так сказать, зрозуміли! Не просто недруковане, а таке, що не могло бути раніше надрукованим з ідеологічних причин. Бачите, нам зараз дуже не вистачає саме чогось такого. Дисидентського, так сказать! І якби ви принесли щось таке, то обіцяю, що одразу пішло би в номер. Збагнули?
– З ідеологічних причин? – ледь чутно перепитав Головащук. – Антирадянське тобто?
– Та що ви, що ви! – замахав руками Вибийоко. – Господь з вами, Петре Максимовичу! Чого зразу антирадянське? Це, звичайно, зараз модно, але ж хто його зна, як воно повернеться!.. Просто таке, що викривало певні недоліки, викривлення, так сказать, генеральної лінії…
Головащук насупився, мовчав і думав: чи не провокація це?..
Вибийоко занервував.
– Розумієте, Петре Максимовичу, нам це зараз позаріз треба! Он погляньте на інші журнали: в кожному номері щось із шухляд дають. А чим наш, так сказать, гірший?
Головащук нарешті ожив. Кивнув головою і проказав:
– Та нічим не гірший!
– От‑от! – натхненно підхопив Вибийоко. – Ми ж із вами теж не бездумні і покірні виконавці партійних рішень, ми ж також не тільки зображали, а й бачили, так сказать, що воно й до чого…
– Бачили, – погодився Головащук. – І не тільки бачили, а й, так сказать, помічали навіть!
– От‑от! Помічали! І я певен, Петре Максимовичу, що у вас у шухляді щось є таке! Неодмінно має бути! – Вибийоко аж запінився. – Ви пошукайте, Петре Максимовичу! Гаразд? А ми надрукуємо. Без будь‑яких затримок надрукуємо. І гонорар підвищений, на рівні лауреата державної премії, вам обіцяю! Домовилися?

2

Ну що ж, треба то й треба. Треба із шухляди – буде вам із шухляди. Скажете – з мисника, то й із мисника буде. Які тут можуть бути заперечення чи вагання? Якщо Вибийоко каже, що треба, значить, є така лінія. Що ж тут, так сказать, мудрувать? Зробимо. Все‑таки не до когось там звернувся, а до мене персонально. Мені запропонував, а не комусь там іншому. Значить, не просто так, а довіряють і перспективу, так сказать, бачать…
Так, що тут у мене? Ну‑ну… Про війну, про партизанів червоних… З цим тепер далеко не заїдеш, а тим паче що й тоді ніяк не вдавалося кудись пропихнутися, і так переписував, і те дописував, а все ніяк, куди там було за тими Збанацькими і Дольд‑Михайликами пролізти!.. Тепер, так сказать, і взагалі… Вбік! Тема не та. І взагалі. Які можуть бути викривлення генеральної лінії в героїзмі народних месників? Героїзм він і є героїзм. Вбік!
Далі… Ні, знову не те. Лірика, пейзаж, любов. Де тут взятися недолікам? Хіба що… Хе‑хе!.. Тоді й слова такого не знали!..
А це що?
«Перший секретар райкому партії Пилип Іванович Городняк був чоловіком ставним – високий, чорнобровий, кароокий. Вся його могутня, широкоплеча постать випромінювала крицість і непохитність. Його поважали люди, бо кожен міг прийти до нього зі своїми бідами, і для кожного Пилип Іванович знаходив привітне і щире, мудре батьківське слово…»
Боже, невже це я колись писав такий маразм? У кошик!..
У кошик?.. А постій‑но, постій‑но!.. Ану‑но, ану‑но ще разок: «Перший секретар райкому партії Пилип Іванович Городняк був чоловіком…»
А якщо так: «Другий секретар райкому…»
Ні, не те! Не те!..
Стій‑но, а якщо його понизити в посаді і зробить заввідділом? Чи, це ще навіть краще, інструктором!
«Інструктор райкому партії Пилип Іванович Городняк був чоловіком…»
Гм, тут треба поміняти, ось так: «…був чоловіком миршавеньким, з вилинялими бровима, короткозорим…» Це вже щось! Ану‑но далі: «Одне слово, був він тип неприємний, поваги серед людей не мав, бо був непривітним, черствим душею, навіть просто перекинутись із пересічною людиною словом не вмів…»
Так‑так, оце воно і є! Те, що треба. О, це буде бомба! Уявляю, як забігає уся ця братія, як будуть усі вони пенькати від заздрощів. А що ж ви думали?! Головащук вам не тюхтій, Головащук ще двадцять… та що там двадцять – тридцять!.. тридцять років тому помітив, що не все гаразд у нашому суспільстві, якщо такі типи, як Городняк…
Ну і так далі…

3

Вибийоко дочитав останню сторінку машинопису, хвилину чи дві сидів мовчки, не підводячи погляду, аж нарешті озвався:
– Невже, Петре Максимовичу, це було написано у шістдесят другому?
Головащук насторожився:
– Що ви хочете цим сказати?
– Та нічого, окрім того, що це просто чудово! – Вибийоко підвівся, вийшов із‑за стола. – Дозвольте, Петре Максимовичу, потиснути вашу мужню руку! Без перебільшення: ви – провісник перебудови і незалежності!
Злегка ніяковіючи, Головащук подав Вибийоку пухкеньку долоньку.
– Отже, надрукуєте?
Вибийоко широко всміхнувся, ствердно кивнув головою:
– Звичайно, Петре Максимовичу! Неодмінно! Які тут можуть бути сумніви? Як і домовлялися! Ось тільки…
Зам’явся на якусь мить.
– Треба трохи почекати. Розумієте, тут он Павло Архипович приніс дещо із шухляди. І Володимир Олександрович, так сказать, теж. І Юрій Михайлович. І Володимир Григорович. І…

1992

Банальна сценка із дешевенької мелодрами

Новела

Ми не бачились літ вісім.
– Та ні, дев’ять! – заперечила вона.
Невисока, пишногруда, засмагла, із блискучо‑каштановим волоссям, заплетеним у товсту косу, – глянула на мене весело і лукаво.
Мені ж чомусь хотілось, аби очі її – на мить хоча б! – витьмянили смуток. Або ж бодай натяк, ледь вловимий натяк на смуток.
І я зрозумів, що ця наша мимовільна, негадана зустріч нічого не змінить ні у моєму, ні у її (в її – тим паче) житті, нічого не додасть і нічого не відбере.
Певно, саме тому й подумалось: «Ліпше було б не стрічатись!..»
Справді, так було б краще. Принаймні, для мене. За ті вісім («Та ні, дев’ять!») років я змінився, і то дуже, і не на краще… Тепер я вже не романтик, тепер мені вже байдужі, незрозумілі і цілком чужі всілякі там сентиментальні випендраси – я без жалю, хоча й зозла, хрясьнув об тротуар окулярами з рожевими скельцями («Тими самими, подарованими тобою на моє двадцятиліття…») у день твого весілля, і тієї ж миті в мені сконав наївний мрійник.
Мабуть. я повинен бути тобі вдячним за це. Тією зрадою ти багато чого змінила в моєму житті і в мені. В мені – на гірше, в житті – на краще…
– Знаєш, ти не повіриш, але я тобі дуже вдячний.
Вона усміхнулася і, поправляючи долонею зачіску, зиркнула з деяким подивом.
– Вдячний? За що ж, цікаво?
Ми якраз дійшли до перехрестя і спинилися навпроти кав’ярні, прозваної у місті «Вежею». Вісім років тому це була напризволяще лишена і забута всіма стара водонапірна башня – пристанище голубів та здичавілих котів.
– Зайдемо, – запропонував я. – Тут, здається, можна побавитись досить пристойною кавою.
– Зайдемо.
Вона несподівано взяла мене під руку й рішуче ступила із хідника на «зебру».
Рухи й жести її були швидкими й граційними, і я піймав себе на думці, що моя колишня… (тут я не наважився навіть подумки назвати її ані коханою, ні навіть полюбовницею, і так само подумки поставив, як і оце зараз на папері, три крапки)… зовсім, здається, не змінилася.
Така ж рішуча, така ж владна і така ж самовпевнена.
Після цього відкриття мене вже не цікавило, як вона прожила ці вісім («Та ні, дев’ять!..») літ; тепер я був певен того, що нічого особливого, нічого такого з нею не трапилось, що все у неї як треба – квартира, дача, жигуль, чоловік з хорошою посадою і заробітком, які варті того, аби робити вигляд, що його кохаєш…
Не знаю чому, але мені заманулося все це виповісти їй.
Мабуть, то була безглузда витівка. Понад те – очевидно, це виглядало на нечемність, на непорядність навіть. І вона мала повне право спалахнути гнівом і, давши мені ляпаса (колись вона дуже полюбляла саме цей арґумент), забратися геть.
Однак, хоч як не дивно, вона не образилась навіть.
Чи, може, тільки зробила вигляд, що не образилась?
Мабуть, таки просто зробила вигляд, бо якийсь час, аж до входу в кав’ярню, йшла мовчки, опустивши додолу погляд і пильно вдивляючись собі під ноги, начеб сподівалася на щось натрапити.
Можна було б подумати, що слова мої зачепили її за живе, але ж я не помітив у жодному її жесті хоча б мізерного прояву пригніченості, навіть – невеличкого натяку на подібне…
Скидалося на те, що вона просто над чимось задумалась.
І мені подобалась ця її мовчазливість. Це було щось нечуване: вісім («Та ні, дев’ять!..») років тому чогось такого щодо власної персони вона не дозволила б нізащо!
Отже: щось таки трапилося в її житті?
– Оце ти так мені вдячний? – спитала із не зовсім зрозумілою мені веселістю, коли, потягнувши масивні дубові двері, я кивком голови запропонував їй зайти першою.
І вже за порогом:
– Мушу віддати тобі належне: ти дуже оригінально мені віддячив! Правда, не знаю, за що саме, та все ж…
Вісім (чи дев’ять) літ тому я, мабуть, порожевів би і, достоту сповнившись почуттям провини, кинувся б вибачатися, переконувати, що нічого такого й на гадці не мав, що вона мене не так зрозуміла, що я, зрештою, просто незграбно висловився.
Тепер же нічого подібного не сталося. Та й статися не могло. Все‑таки ми помудрішали, обом нам вистачило глузду не псувати одне одному нервів з‑за якоїсь необачності.
І все‑таки я дав собі слово надалі бути ввічливішим і поводитися по можливості якомога шанобливіше.
В залі на другому поверсі я замовив каву й шампанське, і поки неповоротка, сонлива кельнерка підпенсійного віку споряджала столика, закурив.
– Міг би й дамі запропонувати.
– Пробач…
З несподіванки я навіть трохи знітився.
– Але ж ти не палиш. Не палила тобто…
– О, коли то було!
Усміхнулася. Легко, без щонайменшох тіні силуваності чи незручності.
Висмикуючи з пачки сигарету, відвела погляд убік, немов дослухаючись до якихось задалених, тільки їй чутних звуків.
Я пам’ятав цю її манеру. Зрештою, не манеру навіть, ні, а такий собі стиль поводження, коли без видимих на те причин вона раптом відсторонювалась думками кудись деінде, забуваючи на одну‑дві хвилі про все на світі, здавалося – і про саму себе також. Той її стан був схожий на самозреченість, а чи було так насправді, чи то було вправне акторство – судити не берусь. З певністю можу сказати тільки те, що у цій задумливості була вона дуже і дуже привабливою. Не зараз, а тоді, колись…
Зараз же нагадала мені матір, якою пам’ятав її з часу останніх своїх відвідин; так само сиділа того вечора навпроти, так само схилила голову набік, стараючись дивитись куди завгодно, тільки не на мене; не було між нами сварки, не було ніякого непорозуміння, просто ми обоє відчували непотрібність і зайвість якихось слів…
Замислившись про своє, не відразу й збагнув, що до мене щось говориться – слух мій уловив оише закінчення фрази:
– … з дешевенької мелодрамки.
– Що? – перепитав, схаменувшись. – Не розчув. Пробач.
В очах її застрибали кокетливі бісики.
– Ти такий неуважний! Аж можна подумати, що не викликаю у тебе ніякого інтересу. Не кажу вже про інше!
Сказано це було жартома нібито, але вкрай ущіпливо.
Я промовчав.
Власне, вона й не сподівалася відповіді. А може, мені здалося, що не сподівалася…
Загалом, дивнувато все якось складалося. Від самого початку дивнувато. Зустрілися негадано‑нежданно і, не змовляючись, попрошкували навмання містом, перемовляючись здебільшого про речі малозначимі, а то й зовсім нікчемні, як люди, що бачаться мало не щодень. І навряд чи це було намаганням приховати, утаїти справжній душевний стан. За мною, в усякому разі, цього не велося. Та й вона теж, наскільки я можу судити, не блазнювала.
А втім, чужа душа – то завжди чорний ящик.
Навіть коли це душа твоєї колишньої «три крапки».
– Так от…
Вона торкнулася нігтиком ніжки келишка, і з нього видобувся тихий звук, що примусив нас обох затамувати дух – до того він видався мелодійним і чистим.
– Так от, – повторила вона, коли звук розсіявся, – не знаю, як тобі, а мені наша зустріч нагадує сценку з такої собі традиційної і банальної мелодрами.
Я пильно глянув на неї, і мені здалося, що вона очікує заперечення. І ще я завважив її до дивного глянцеву шкіру, що вилискувала із широкого вирізу плаття.
І чомусь мені забаглося розчарувати її.
Отож, кивнувши, удавано знічев’я промовив:
– Цілком можливо. Цілком…
Вона подивилася мені прямо у вічі, і в тому позиркові я раптом запримітив особливий якийсь відсвіт, що немов пробивався із глибини, пробивався обережно і полохливо, наче боявся наштрихнутися на байдужість чи й того гірше – на осоружність.
Цей позирк, цей мигцевий зблиск багато чого відкрили мені!
Я міг сумніватися, і мав на це право, але не сумнівався: то був біль за колись втраченим; несподіваний, непідвладний і швидкоминущий. То був спалах жалю, смуток, якого не розуміють і, може, навіть не відчувають.
Цей позирк, цей мигцевий зблиск ураз навіяли мені дивовижне відкриття, повірити в яке було важко, неможливо майже, але від того воно не змаліло й не зробилося менш правдивим, – я збагнув, що всі ці роки вона була десь поруч зі мною; дарма, що рідко коли й згадував про неї – вона все одно, попри все, була десь поряд, в невидимій личині безобрисної ілюзії, якоїсь чомусь шкода і – певно – боляче зрікатися.
Ми довго, дуже довго, сиділи мовчки, та не переймалися тим, не дратувалися. Навпаки! Ця мовчанка тішила нас, ми відводили в ній душу незгірш, аніж за довірливої, щирої балачки.
Тепер на її обличчі я бачив тиху, несміливу лагідність, що причаїлася в тоненькій, немов нитка бабиного літа, борізці над переніссям, і серце моє оповила така зворушеність, що наступної миті я ладен був згоріти із сорому – до того та моя зворушеність соба самому здалася за мить напускною й нещирою.
І нараз мовчання зробилося нестерпним!..
Навіть кав’ярня, до цього мила й затишна, по якійсь хвилі вже справляла враження гнітючого склепу, з якого хочеться чимшвидш вивтікати й ніколи більше, ні за яких обставин більше тут не з’являтися.
Важко уявити, що я міг би вчинити наступної миті – за того душевного сум’яття я здатен був викинути якого завгодно коника, міг би повестися найбезрозсудніше і, можливо, ганебно навіть, за що потім картався і зневажав би себе.
Та на моє щастя з‑під стелі полинула тиха музика; то була якась класична блюзова річ: ніжні барокові звуки, здавалося, зависали на синюватих пасамужках диму від наших сигарет, та й самі ті пасма погойдувалися в тому ж таки обнадійливо‑веселенькому ритмі.
– Що це?
Вона здивовано кліпнула повіками, обличчя її прибрало навпрочуд миленького виразу – можна було подумати, ніби щойно прокинулася в незнайомому місці й ніяк не збагне, де і, головне, для чого вона?
– Не знаю.
Я для чогось намагався удавати, що мелодія не справляє на мене якогось особливого враження.
– Якась джазова композиція.
Мої слова викликали у неї іронічну посмішку.
– Звісно, що не хор імені Мотузки!
По хитринках, що спалахнули в її очах, я здогадався, що зараз буде якась пишномовна й глузлива тирада.
І не помилився.
– Я завжди знала, що ти тонкий знавець музики! Ніяк тільки не втямлю, чому тебе потягнуло в гуманітарний вуз, а не в консерваторію? З тебе вийшов би першокласний…
Докінчити їй я не дав:
– Облиш!
Не дав докінчити не тому, що слова її ображали, ні. Вони не могли зачепити мене за живе – розумів же, що то всього‑навсього жарт. Просто не хотілося, аби наша розмова перетворилася на таку собі нічого не варту балаканину, яка забудеться й вивітриться з пам’яті, не лишивши по собі ніякої більш‑менш посутньої згадки.
Мабуть, це легко читалося з мого обличчя, з виразу очей, бо вона, тільки‑но глянувши, одразу все зрозуміла, – випростала руку над столиком, накрила мою долоню своєю, промовила:
– Гаразд, не буду…
Ця несподівана, негадана, цілковито неочікувана готовність порозумітися, готовність поступитися, це уміння схаменутися – було щось у тому незбагненне, неймовірне і дивне.
Колись ми були близькими, але цієї миті мені здалося, що то все – чистої води вигадка, що все те я колись придумав, а до справжньої, без жодної фальшивинки близькості нам треба було прожити ці вісім («Та ні, дев’ять!..») літ – прожити їй без мене, мені без неї, не страждаючи, не згадуючи, не прагнучи повернути втраченого, врешті‑решт і не думаючи, ніби щось втрачено…
Це відчуття мене захопило і вразило, але я і не подумав обмовитися про нього хоча б парочкою‑другою слів, бо знав: тоді й насправді скидатимусь на сентиментального геройчика із дешевенької мелодрамки.
– Знаєш, – сказала вона, – у мене таке враження, ніби ми щойно познайомились і зрозумівши, що подобаємось одне одному, перейнялися раптом пекучими сумнівами: чи порядно це – отак відразу взяти й сподобатися?
– Авжеж, – сказав я, – порядного тут мало.
– Не блазнюй!
Вона різко забрала руку.
Я зовсім не збирався блазнювати, але тепер, після її надмір дратівливої реакції на мою загалом безневинну репліку, мені забаглося саме цього.
– Яке в біса блазнювання! – почав я, турбуючись більше не тим, що говоритиму (бо знав: верзтиму якусь ахінею), а тим, щоб не дозволити собі посміхнутися. – Я вже давно не такий, яким був колись, і погляди мої на деякі речі зазнали кардинальних трансформацій. Я, можна сказати, став пуританином. І, щоб ти знала, бачу в цьому великий сенс…
Вона пирхнула смішком.
– А як же секс?
То був бездоганний контратакуючий маневр – мені залишалось тільки підняти руки вгору і сказати: «Здаюсь!»
Що я і зробив.
– Здаєшся, отже?
Вона торжествувала.
– На милість переможця?
Її долоня знову накрила мою. Але цього разу (здалося?) з невтаєною і несподівано відвертою ніжністю.
Я ще роздумував, що це мало б означати, як вона несподівано завимагала:
– Ходімо! Мені тут набридло!
Я повинен був здивуватися. Але з якоїсь причини, і досі мені незрозумілої, врапт відчув збайдуженість до всього: було все одно, чи сидіти тут, чи кудись іти; хотілося одного – аби все скінчилося, аби ми розпрощалися, аби вона нарешті лишила мене у спокої. Бо відчував (і боявся цього відчуття): вона знову входить у моє життя. Я не знав, як надовго, але знав, що вгарбується владно і усерйоз…
Не знав і не розумів, навіщо це їй, що вона з того хотіла мати. Бажання повернути миттєвості юності? Наївно і безросудно. Намір завести коханця? Цілком можливо, цілком. Але!.. Нерозумно. Нерозумно вибирати на цю роль мене – нас зв’язують спогади, а вони річ не завжди безпечна. А може їй просто не було куди себе подіти, не мала з ким убити кілька годин вільного часу, а тут підвернулася така мила (без жодного натяку на іронію!) сентиментальна пригодка?..
Я навіть трохи розхвилювався од цих думок. Не те щоб дуже, але все ж зволодати із негаданим сум’яттям було нелегко.
Може, мені варто було б придумати що‑небудь, послатися на якісь конче важливі й невідкладні справи і, позиркуючи раз‑по‑раз на годинника, стурбовано пояснити, що запізнююсь на ділову зустріч, – але я не мав годинника, а іншого акторського прийому щось ніяк не міг видобути із закапелків раптово збіднілої пам’яті; отож. клянуючи убогість власної уяви, підвівся услід за нею і, тицьнувши кельнерці цілком (і навіть більше!) прийнятливу куп’юру, нагнав мою колишню «три крапки» на виході із кав’ярні.
Може, дарма? Дарма наздоганяв?
Може, вона мала намір щезнути? Без зайвих слів, без будь‑яких пояснень, без певною мірою принизливої для обох сценки прощання, – просто вийшла і зникла, наче й не було ніякої зустрічі…
Та, подумавши так, я раптом відчув в собі гнів і образу; важко, мабуть, було змиритися з тим, що одного вже разу – тоді, вісім («Та ні, дев’ять!..) літ тому – мене вже було обдурено в такий же спосіб.
Мені запраглося реваншу!
Я не знав. яким він має бути, але зажадав його несамовито!
Звісно, не був би я чоловіком, коли б насамперед не подумав: «Ліжко! Її треба затягнути в ліжко!»
О, то була б оригінальна помста!.. Був впевнений, що зміг би подарувати їй ніч, якої ніколи в неї не було. Мене вистачило б обдарувати її такою силою ніжностей, якої вона не спізнавала жодного разу. Вона б купалася в моїх ласках, як героїні екстравагантних любовних фільмиків у ваннах з шампанським… Я зміг би півночі просидіти побіля неї, пестити її ноги, торкаючись – тільки ледь‑ледь торкаючись! – губами її колін, а завваживши, що вона, змлоєна моєю лагідністю, візьметься пальцем за гудзика на спідничці, прошепочу: «Не зараз, не зараз… Ще трохи пізніше…» Або ж ні, скажу: «Дозволь, я сам…» Все буде красиво, нечувано красиво й повільно, і вона буде враженою до безпам’ятства, вона плакатиме від усвідомлення того, що ніхто ще так її не здобував, а потім, по всьому, ридатиме, зрозумівши, що ніколи більше нічого подібного у неї вже не буде – ні зі мною, ні з кимось іншим…
Всі ці фантазії промайнули в моїй голові протягом однієї миті – для них вистачило кількох кроків від сходів до краю хідника, де чекаоа чи то мене, чи зеленого сигналу світлофора та, котрій я щойно був намірився так незвичайно, так неймовірно жорстоко помститися.
– Ну і куди тепер? – спитала вона.
Спитала таким тоном, ніби не вона, а я за п’ять хвилин перед цим завимагав піти з кав’ярні.
Я зітнув плечем і здобувся лише на:
– Не знаю…
Вона всміхнулася з погано прихованою глузливістю (а може й не збиралася її маскувати?), цієї миті якраз блимнуло зелене вічко світлофора – і вона, наступивши на смужку переходу, кинула на ходу:
– Що ж, бувай!
Я не зрушив з місця. Я навіть не дивився їй услід. Чи, може, й дивився – тепер уже з певністю не пригадати.
Пригадую тільки, що вона, перебігши на той бік вулички, обернулася на хвильку, наче не вірячи моєму намірові не наздоганяти її, і – зрозумівши, що таки не наздоганятиму, – крикнула докірливо:
– А я сподівалася на більше!..

1994

Троє за столом, не рахуючи закуски

Увертюра

001

І було їх за столом троє:
1) Антоній Олексійович;
2) Влад;
3) Федя.

002

…а більше не було нікого, бо випивка й закуска в розрахунок не бралися, бо й брати до уваги це діло нема резону, бо ж ідеться про істот живих, тобто про духовне, а не черевне.

003

…а із випити було:
1) пляшка самогону від тьоті Тоні;
2) ще одна пляшка самогону від тьоті Тоні;
3) ще одна пляшка самогону, але вже від Влада.

004

…а із закусити:
1) хліб житній 1 сорту, нарізаний грубими скибками;
2) огірок малосольний, дрібно покришений і приправлений олійкою;
3) цибулина;
4) сало копчене, ще тепле.

005

…а на розливі був Влад.
Що означає: врешті‑решт усе це дійство повинне скінчитися якою‑небудь пригодою, бо коли розливає Влад, то інакше й бути не може.
Антоній Олексійович це добре знав, але взятися до розливання саморуч не ризикнув – з однієї досить простої і очевидної причини: він був не проти, аби застілля закінчилося хоч і маленькою, але все ж оказією. А інакше для чого продукт переводити? Тим більше, що Антоній Олексійович вже добрий тиждень марудився саме з причини плавності й умиротвореності буття, що, взагалі‑то, шкідливо позначалося на його здоров’ї, отож йому прагнулося нових відчуттів, ба навіть потрясінь.

006

– Ех‑хе‑хе! – вигукнув він, коли Влад взявся за тілесо пляшки. – Хочеться чогось такого! Ну, навіть і не знаю!..
– Випити хочеться, чого ж ще? – глибокодумно зауважив Влад і люб’язно наповнив чарчину Антонія Олексійовича по самісінький верх.
– Та ні, – слабо заперечив Антоній Олексійович, розтягуючи слова на манір Єльцина чи іншого поважного алкоголіка. – Випить, Владику, не штука. Випить – це, так сказать, другорядне…
– Ну ні! – захитав головою Влад. – Випить – це випить. Я в цьому вбачаю навіть дуже великий філософський сенс.
– Гм… Ану, скажи.

007

– Кума мого знаєте?
– Це якого?
– Льошку. Того, що в Америку виїхав. Вольський.
– Не знаю, – чесно признався Антоній Олексійович, бо ще не випили, а отже він ще не був п’яним, а то б неодмінно сказав, що знає, і вся інтрига на тому була б вичерпаною.
– О! – виструнчив пальця до стелі Влад. – Геніальний чоловік! Інколи говорить дуже мудро й корисно. Ну ось, наприклад, така його сентенція: «Людина тільки тоді стає людиною, як добряче нап’ється!»
– Н‑да, – Антоній Олексійович круть‑вертьнув головою і на хвильку замислився. – Нічого не скажеш, дуже справедливо! За це треба випити.

008

– Мені не наливай…
Це сказав Федя.
– Ти ж знаєш, інсульт…
Це знову сказав Федя.
– Не можна йому, – підтвердив Антоній Олексійович.
– Жаль, – із щирим співчуттям зітхнув Влад.
– Вам же більше буде, – кисло всміхнувся Федя.
Кисло, бо жарт не вдався. А не вдався тому, що десб у глибині душі Федю заціпило. Та воно й не дивно. Дивно було б, якби не заціпило: люди, бач, п’ють, а тобі тільки й лишається, що облизуватися…
– Інсульт, – теж зітхнув, і теж співчутливо, Антоній Олексійович. – Серйозна штука. Треба берегтися.
– Щоб воно тобі швидше попустило! – побажав Влад.
– Щоб ти собі ні в чому не відмовляв! – приєднався Антоній Олексійович. І додав, спохопившись: – Коли минеться це лихо…

009

Після першої.
– І звідки вона береться, ця напасть, на хорошого чоловіка?
– І не кажіть!
Хрум‑хрум! – огірочками.
– Ти б, Федю, з’їв чогось.
– Ні‑ні, хлопці, не турбуйтесь. Ви собі їжте, закушуйте. Мені…
– …не хочеться.
– Воно й так. Яка там їжа, коли випить не можеш. Я б не зміг так. Їй‑бо, не зміг би.
– Я теж, – докинув Влад.

010

Після другої.
– Не заздрю тобі я, Федю!
– Та чого там… Переживу якось…
– Це ж, якщо розсудити тверезо, ніякого повноцінного життя. Ні чарки випити, ні закурити…
– Потроху вже посмалюю.
– Ти це покинь, Федю! – строго, по‑батьківськи. – Із серцем гратися не варто. Оклигаєш, от тоді вже…
– Це вірно! Слухай, Федю, що чоловік каже. Молодий ще, наженеш потім, а поки що побережись.

011

Після третьої.
– Не повіриш, але мій швагро теж колись інсульта заробив був. Такий, знаєш, здоровезний бугай, а візьми і його вхопи ця зараза. Так він у лікарні провалявся всього три дні, а на четвертий утік.
– Бути цього не може!
– Не може? А ти в баби моєї спитай, вона не дасть збрехать.
– Справді втік? Після інсульту? На четвертий день?
– Ну, на п’ятий, може.
– На п’ятий?
– Ну да, на п’ятий.
– На п’ятий, мабуть, міг…

012

Після четвертої.
– Отож кажу, утік на п’ятий день.
– За жінкою, мабуть, скучив?
– За якою там в бісове ребро жінкою! До ганделика побіг, бо відчув: як не прийме на грудь ста грамів – здохне.
– І що?
– Що‑що! Ще й досі живе. Як ото прийняв сто грамів, а затим ще сто, то зразу й виздоровів.
– Та ну!
– Як не віриш, то в баби моєї спитай.
– Чого це не вірю? Все може бути. Он я читав в газеті, що американці експериментували над мавпами. Одним щодня по триста грамів давали, а другим нічого не давали…
– Зовсім нічого?
– Ну, крім їжі. Причому годували їх, наче якихось там сенаторів чи мільйонерів, а тим, кому триста грамів, то майже ніяких харчів не давали, а тільки хліб і оселедці…
– Так це ж першовкласна закусь!
– Ну да! Так от, хліб тільки й оселедці.
– І що ж?
– А те, що ті, які жрали, як сенатори, вже загнулися, а ті, що віскі хлептали, ще й досі живуть, тільки тепер їм триста грамів малувато, то дають вже по півлітра.
– Хотів би я тією мавпою бути! Випити й закусити щодня, та ще й надурняк – оце життя!..

013

Після п’ятої.
– Хлопці! Може, і мені трохи?
– Федю, не треба! У тебе ж інсульт.
– Ну, трішечки…
– Ні, Федю, не треба ризикувати!
– Крапелиночку хоч…
– Федю, візьми себе в руки!
– Да! В руки себе, Федю, візьми!
– У тебе жінка, діти!..

014

Перед шостою.
– Шкода все‑таки хлопця! Не випити тобі, ні закурити…
– І не кажіть навіть!
– І з бабою теж, мабуть, не розженешся…
– Яке там! Після інсульту рік навіть думати про це не можна!
– А давай‑но Федю спитаєм.
– Давайте.

015

– Федю!
– Хлопці, дайте й мені…
– Ні, Федю!
– І не проси!
– Скопитишся тут, а щоб нам тоді перед жінкою твоєю?!
– Потерпи, Федю! Потім надолужиш.
– О, за це треба випить!
– За що?
– Щоб він, як виздоровіє, всі радощі життя втричі більше згаяного вкушав!

016

Після шостої.
– От візьми для прикладу хоч би й Федю.
– Ну, взяв.
– Хороший хлопець, правда?
– Правда.
– Але чого саме його ця напасть вхопила?
– Чого?
– Хлопці, не мучте!..
– Я скажу, чого…
– Ну, хлопці!..
– Скажіть.
– Через те і вхопила, що він хороша людина.
– Тільки через те?
– Тільки.
– А чого?
– Бо всякі сволочі ходять по світу…
– Ходять.
– …ходять собі й ходять і ніяка зараза їх не бере. А чого, питається?
– Чого?
– Бо сволочі вони.
– Справді?
– Справді!
– А Федя?
– Федя не сволоч. Через те його і вхопила ця зараза.
– Треба випить за Федю.
– За Федю треба. Хороший він хлопець. Чесний, завжди послухається. Погано тільки, що не п’є.
– Мій кум Льоша каже: хто не п’є, той або дуже хворий, або дуже велика сволоч.
– Федя не сволоч! Федя хворий.
– Хлопці!!!
– Федю, не скімли. Ми за тебе зараз пить будем!
– А може, йому трохи?
– Зовсім трішечки, хлопці!
– Федю, тобі не можна! Інсульт у тебе. І не нервуй. Нервувати тобі ще більше, як пити, не можна.

017

Поміж шостою і сьомою.
– А все ж добре, що ні в мене, ні в тебе ніяких інсультів немає.
– Звісно, що добре.
– Ти ось можеш собі уявити, що тобі не можна ні випить, ні закурить, ні бабу…ех‑хе‑хе!.. як годиться.
– Та я краще повісився б!
– Ну, це ти вже перегнув!
– Хто ригнув?
– Перегнув, кажу, а не ригнув.
– Кого?
– Хлопці, що це ви?
– Ти, Федю, не влазь!
– Не лізь, Федю!
– Та випийте краще, їй‑бо! І я з вами.
– Давай, Федю! Нарешті…
– Та ти що! Йому не можна!
– Трішечки я, зовсім трішечки…
– І трішечки не можна!
– Ми самі, Федю. Та й горілки зовсім мало лишилося…

018

Після сьомої.
– Що це ти там про кума казав?
– Про кума?
– Про кума.
– Про якого?
– Свого.
– Про свого?
– Еге, про свого.
– Про Льошку?
– Ну да, про Льошку.
– А, про Льошку… Нічого про Льошку не казав.
– Так вже й нічого?
– Нічого! Я вашого кума взагалі не знаю. Свого кума Льошку знаю, а вашого не знаю.
– Не знаєш?
– Не знаю.
– То й добре, що не знаєш, бо то така зануда, така сволоч! Краще хай би його інфаркт звалив…
– Інсульт!
– …а не Федю.
– Він що, хапав Федю? За барки?
– А то ти не знаєш?
– Та я йому! Федю, якщо хтось тебе хоч мізинцем зачепить, ти мені скажи! Я кому хочеш за тебе голову назад скручу і скажу, що так було.
– Вір йому, Федю! Владик слів на вітер не кидає. Я його знаю.
– Ти тільки скажи, Федю! Я все для тебе зроблю!
– Справді?
– Справді! Все зроблю!
– Ну… То налий мені… Трішечки!
– А що, не наллю? Думаєш, мені шкода?!
– Не можна йому! Не можна тобі, Федю! У тебе ж цей… як його…
– Інсульт.
– Во‑во, інсульт.
– Інсульт? У Феді?
– У Феді. Як не віриш, то в баби спитай.
– Вірю.
– Вип’єм?
– За Федю!
– Хай його інсульт стоїть сто років і щоб ніяка моль його не зжерла!
– Яка моль?
– Всяка.
– А що, моль всяка буває?
– Буває. Це як жінки. А жінки всякі бувають.
– Це точно…
– Особисто мій кум знає шістнадцять видів.
– Молі?
– Якої молі? Жінок!
– Шістнадцять видів жінок? Так мало?
– Мало? Та якщо хоч один вид у вас в хаті заведеться, то всі ці килими пожре за тиждень! Мій кум каже…
– Знов ти про свого кума! Набридло вже. Давай краще вип’єм.
– За кума треба випить! У мене такий кум, що за нього не гріх і стоячи!
– Да, стоячи теж непогано. Пам’ятаю, коли працював на ламповому, була у нас там в цеху Зіночка…

019

Після восьмої.
– А ти чого не п’єш?
– Йому не можна, здається…
– За мого кума й не можна?
– Хлопці, я вип’ю!
– Федю, не смій!
– О, це ж Федя?
– Федя.
– А! То йому ж не можна!

020

– Так от кажу, що в Америці над неграми експерименти проводили…
– Ти ж казав, що над мавпами.
– Може і над мавпами теж. Не пам’ятаю.
– Несерйозно ти до науки ставишся, несерйозно!
– Я несерйозно ставлюсь? Та я для неї що завгодно!.. Хочеш, на голову стану?
– Не треба!
– Ні, ти скажи: хочеш чи не хочеш?
– Не хочу!
– А Федя ось хоче. Правда, Федю?
– Не хочу…
– Ну звісно ж, куди йому хотіти! Йому не можна, у нього інсульт, а при цьому ділі хотіти не можна, бо бабу треба оформляти по повній програмі, бо інакше вона пошле тебе під три чорти й заведе собі трахаря!
– Н‑да, баби – сволочі!
– Не те слово! Вони гірші від любого інсульта. Ця напасть вже як вхопить, то не відпустить, поки всю кров не вип’є…

021

Після дев’ятої.
– А де це Федя?
– Не знаю.
– А чого це тут моя старуха метушилася?
– Може, закуску приносила?
– Ні, цього буть не може.
– Чого?
– Цього буть не може, бо… бо… бо бути цього не може в принципі.
– Але де Федя?
– Сало, може, коптить?
– Та ми ж його ще вдень упорали!
– Тоді не знаю.
– Оце так оказія! Був чоловік і не стало…
– Щез кудись чи що?
– Не інакше, як нечиста прибрала!
– Може, жінка приходила?
– То й кажу ж!..

022

…і були під столом двоє:
1) Антоній Олексійович;
2) Влад.

023

…а Феді вже не було.

024 (епілог)

… і мчався вулицями нічного міста «рафик» швидкої допомоги…
…і хто його знає – нічого, може, й не сталося б, коли б ті двоє, змилостивившись над третім, вцідили йому у чарку хоча б кілька крапелинок. А так!..

025 (резюме)

…і ходять по світу білому сволочі, ходять собі й ходять – і ніяка напасть їх не вхопить! Де ж справедливість? Де?..

1995

Тінь минулого

Етюдик з натури

Іноді його можна здибати на Великій Бердичівській. Плюгавенький такий дідок з ціпком із червоного дерева. Влітку, хоч би яка спека не стояла, неодмінно – в синьому костюмі‑«трійочці» і понсовій краватці; взимку – у шкіряному пальті й «генеральській» папасі.
Йому за сімдесят. Сорок із них просидів у партдіячах різного калібру. Зрештою, високих посад не доскочив, інструкторство в обкомі партії було найвищим його злетом.
Вхожі у його дім розповідають, що він цілісінькими днями сновигає квартирою, мов причинний, вічно щось бубонить й мало не щохвилини присікується до дружини. Спокою від нього не має сердега ані вдень, ні вночі.
Хоч би що вона не робила, він неодмінно має «указать на нєдостаткі»:
– Соня, ти слішком мєдліно моїшь пасуду! Нада бароцца за повишєніє проізводітєльності труда бєз ущєрба качєству!
Коли дружина куди‑небудь відлучається на якийсь час – у крамницю чи просто посидіти із сусідками на лавці біля під’їзду, – після повернення на неї завжди чекає справжній допит «с прістрастієм»:
– Соня, ти гдє била? Гаваріла с етімі глупимі тьоткамі? Соня, сколько я тібє наказивал, што ані нам ні ровня і што вопшє нє стоіт дажє сматрєть в сторану етой плєбєйской наволочі, етіх апартуністов і нігодяїв!!! Ти би лучше сходіла к Даманскаму, узнала, кагда будіт партсобраніє і с какой павєсткой дня!..
Або така ситуація.
– Соня! – гукає з клозету.
– Чєво тябє? Бамажку?
– Бамажку?!. (Пауза). Ах да, бамажка… Ти вот што, Соня… ти нє забудь абізатєльно подшіть для отчьота о продєланой работє!
Чи за обідом:
– А што там у нас по трєтьєму пункту?
І завжди, коли дружина заходить до «кабінету» – кімнати з масивним столом, за яким екс‑чинуша й донині зранку до смерку «разрабативаєт» якісь резолюції, пропозиції, проекти рішень, протоколи засідань, довідки, звіти і тому подібне, – підводить голову і, не приховуючи невдоволення з того, що його «оторвалі от важних дєл», суворо «вопрошає»:
– Ви, собствіно, по какому вапросу, таваріщ?

1996