Василь Врублевський 
Мертвому півню фагот не потрібен

Аннотация

Попри іронію, подекуди солонувату й нищівну, цей твір просякнутий любов’ю до «пересічної людини», з одного боку, а заодно переповнений неприхованого їдкого сарказму стосовно властолюбців найрізноманітнішого калібру, від дрібних клерків і до «небожителів». Загалом же роман «Мертвому півню фагот не потрібен» є своєрідною мозаїчною картиною життя на периферіях сучасного світу, периферіях не так географічних, як цивілізаційних, де все нібито просто і зрозуміло, де час, як і сама оповідь, пливе аж занадто повільно, одначе у цій заколисуючій розміреності таяться воістино шекспірівські пристрасті і безліч карколомних, глибоко законспірованих сюжетів, що не надаються до швидкого і однозначного розшифрування.

Василь Врублевський
Мертвому півню фагот не потрібен

Або Каїруанські хроніки

Sekcio1: malespero kaj exaltation

Чужак. Посоромлена мимра Копонешро. Розпач Старого Ірландця. Рятувальна місія Сильви і Дане. Побіжна згадка про Аґне Кобуза. Місяцеві не шкодить виття собаки.

До нашого невеличкого одноповерхового Каїруана – надто сірого й нічим непримітного містечка, що притулилося до підніжжя пологого кам’янистого узгір’я у глибині Ломасорійських лісів за десятки миль од автомагістралей і залізниць, – трапляється, роками не загляне жодна стороння душа, того й не дивно, що з’ява будь‑якої нової особи вмить сколихує розмірений, сонливий ритм тутешнього існування, збурюючи просто таки дикий ажіотаж, отож коли однієї травневої днини, пообіді, навпроти салуну злодієро О’Негрі пригальмувало старе пошарпане авто, закиптюжене і вкрите пилюкою так, що годі було розгледіти його первісний колір, і з нього вийшов кремезняк у фетровому капелюсі, рудому демісезонному пальті і з триденною щетиною на обличчі, звістка про прибульця облетіла Каїруан швидше, аніж він устиг здолати кільканадцять метрів від авто до дверей ресторації.
– Той чужак приїхав здалеку! – категорично заявила мимра Копонешро. Загалом, відколи її чоловік примудрився несподівано розбагатіти на якихось непевних оборудках (а сталось це не так давно), вона взяла за звичку навіть про очевидні і безсумнівні речі висловлюватися зі зверхністю пророка, що милостиво вказує заблукалим вівцям дорогу.
– Ще б пак! – іронічно відізвалася мимра Лін Дане. – Навіть якби він прибув з Авкинівраку, це однаково неблизько.
– Не скажіть, – уперто зауважила мимра Копонешро, конозисто складаючи бубликом щедро наквецяні помадою губи. – Сорок вісім миль у наш час не можна вважати великою відстанню. Мій Потер на нашому «Форді» добирається до Авкинівраку за три години.
– І одну ніч! – уштрикнула мимра Дане, недвозначно натякаючи на ту обставину, що Потер Копонешро, тільки‑но у нього завелися грошенята, найняв собі секретарку, юну мимзю Юті Моканеш, котра тепер супроводжувала його в усіх поїздках за межі Каїруана.
Мейра Копонешро густо почервоніла, та все ж спробувала, як кажуть у нас, не дати мишам себе з’їсти.
– Ну, у Потера багато роботи…
– А хто сумнівається? – пирхнула їдкуватим смішком мимра Дане. – Сачкувати йому зась! Усім відомо, що відколи у його конторі з’явилася та фифочка, клопотів злодієро Потеру прибавилося.
Посоромлена мимра Копонешро пробелькотіла щось на кшталт того, що їй конче треба перевідати матінку, і чкурнула у бік поштамту, намагаючись чимподалі відбігти од знущальної репліки мимри Дане:
– Кажуть, ви придбали нове ліжко? Таке широченне, що й утрьох запросто поміститесь!
Тим часом звістка про несподіваного візитера вже прибилася і до пивниці Юджіна Кіллі на протилежному кінці містечка.
Старий Ірландець – а саме так його здебільшого і називали в Каїруані (хоч був він, далебі, не таким вже й старим, бо мав лише якихось п’ятдесят з хвостиком; але у містечку був ще один ірландець, Джеффі Мейр, на кілька літ молодший од Юджіна, отож звиклі до простоти і зручності каїруанці відповідно й охрестили їх Старим і Молодим Ірландцями) – зачувши новину, вмент спохмурнів, знесилено опустився на стільця і схопився рукою за серце.
– Це крах! – прошерхотіли його губи.
Перед очима Юджіна зримо постали події дванадцятирічної давності: тоді також якийсь зайда не придумав нічого гіршого, як навідати салун тієї рудої свині О’Негрі, і хоч пробув він там всього‑навсього якихось півгодини, після чого назавжди щез із Каїруана, одначе цього виявилося цілком достатньо, аби хитрун О’Негрі переманив клієнтів Старого Ірландця здешевленим питвом та побрехеньками, що незнайомець збирався за тиждень‑другий завітати знову. Ясна річ, він не об’явився ні через тиждень, ні через місяць, згодом про нього вже й згадувати забули, але справа була зроблена: збиратися на посиденьки в салуні О’Негрі для каїруанських чоловіків увійшло в звичку, а звичок своїх вони дотримувалися з більшою шанобою й ретельністю, аніж законів і заповідей Христових. Бізнес Юджіна Кіллі почав занепадати, він став подумувати усерйоз, чи не спродати пивницю та дім і перебратися в якесь інше місце, хоч би в Шнеярак чи Таурхаб, але тут несподівано віддала всевишньому душу його дружина; похорони, як водиться в Каїруані, зібрали усеньке містечко, сім днів поспіль Старий Ірландець поїв у своїй пивниці кожного, хто навідувався розділити з ним печаль, відтак мало‑помалу тут перебувало у кільканадцять заходів все чоловіче населення Каїруана – і історія повторилася з точністю до навпаки: завсідники салуну О’Негрі перекочували до Юджіна Кіллі…
І ось тепер навчений гірким досвідом Старий Ірландець в одну мить втратив душевний спокій; сили, здавалося, безнадійно полишили його. Він навіть не міг підняти погляд і хоч би побіжно окинути спорожнілий за якихось кілька хвилин зальчик, бо знав і боявся, що серце його не витримає цієї наруги, – із дна затуманеної свідомості зринуло раптом безжалісне усвідомлення того, що сенс усього його життя саме у цій пивниці і що ніщо йому її не зможе замінити: ця втрата, певно ж, буде набагато відчутнішою і ятрішою, аніж смерть дружини – хоч він її по‑своєму й любив, але звістку про її кінчину сприйняв, сказати б, із покірністю перед фатумом, а от нове банкрутство – і саме тепер, коли ще якихось півгодинки тому ніщо не віщувало трагедії! – Юджін не міг сприйняти інакше, як злий ошкір диявола та найбільшу з усіх можливих і неможливих несправедливостей.
«Боже! – затрясся в судомі Старий Ірландець. – За що? Чим завинив я перед тобою?»
Та, видно, господь полишив пивницю та, приєднавшись до ватаги зрадників, подався із ними до салуну О’Негрі.
Старому Ірландцю лишалося хіба що покластися на диво. Але дива трапляються в Каїруані ще рідше, аніж навідини зайд – навіть у найвіддаленіших закапелках Юджінової пам’яті нічого такого, що можна було хоч би з великою мірою умовності назвати дивом, не віднайшлося… Юджіна опосів такий безпросвітний відчай, що коли б під цю пору він наклав на себе руки, це виглядало би цілком логічним і не позбавленим певної вишуканості драматичним фіналом, яким, ймовірно, задовольнився б навіть сам старина Вільям.
На щастя, господь, здається, бодай краєм вуха, а таки вчув Юджінові молитви і, не маючи ніякої охоти вертатися до салуну особисто, спровадив на спасіння ледь живої душі Старого Ірландця нерозлучних приятелів Ноля Дане (чоловіка вже згадуваної мимри Лін) та Марсела Сильву – співзасновників, співредакторів і співавторів єдиної місцевої газетки «Каїруанські хроніки». Щоправда, хоча б натякнути їм про винятковість перекладеної на них місії він чи то не мав часу, чи не вважав за доцільне посвячувати простих смертних у божі справи, отож, піднімаючись рипливими дощатими сходами пивниці, обоє були твердо переконані, що жене їх сюди не промисел господній, а багаторічна звичка збавляти передвечірні години у Юджіновій пивничці.
Зазвичай Сильва і Дане обирали столик у закутку, замовляли віскі з льодом, лимон та холодний чай і заводили неквапливі теревені на літературні теми, щедро присмачену іменами, цитатами, специфічними термінами і категоричними присудами, з‑поміж яких графоман, примітив, банальщина і убозтво виглядали порівняно з іншими мало не як похвала, – обоє ж бо приписували себе до письменницької братії й плекали просто таки наполеонівські плани, а те, що ні одному, ані другому ніяк не вдавалося пробитися на сторінки якого‑небудь із двох дюжин передплачуваних напару товстих журналів, списувалося на зверхність столичного літературного бомонду до авторів з провінції. «Треба вириватися з цієї багнюки!» – вже не один рік твердили вони один одному, однак полишати насиджені гніздечка не поспішали, тримаючи собі на умі, що краще грітися біля свого вогнища, аніж обпектися біля чужого. Як на те, невдачі додавали їм азарту, чим дошкульнішою була критика рецензентів їхніх опусів, тим затятіше вони вірили, що базгранина їхня чогось варта – бо ж, як відомо, камінцями жбурляють тільки у ті дерева, на яких щось вродило. Все ж двічі на місяць Сильва і Дане хоч і ненадовго, але виривалися з «цієї багнюки» до Авкинівраку на збіговиська літературного клубу «Дубове листя», яким керував підстаркуватий поет Болє Славич (він же Зак Лунний) – правду кажучи, поетик так собі, але з непомірно роздутими претензіями і таким же непомірно роздутим черевом, хронічно загостреною виразкою самозвеличення і жовчного несприйняття будь‑чого хоча б трішечки талановитого: будучи, загалом, далеко не дурнем, він просто не міг не скласти справжньої ціни своїм здібностям і сумнівним заслугам, тож панічно жахався однієї лише думки, що хтось наміриться спихнути його із п’єдесталу. Оті збіговиська «Дубового листя» значили для нього те ж саме, що й пивниця для Старого Ірландця, та тільки на відміну од Юджіна, котрий радше згодився б бути повішеним, аніж пропонувати клієнтам не вельми якісне питво, Болє Славич тільки тим і займався, що вихваляв низькопробне віршомаззя. Ту його політику Дане із Сильвою розкусили давно, та все ж намагалися не пропускати жодного зборища, на що була цілком поважна причина: на «Дубове листя» сповзалося, мов гусінь, чимало молоденьких (і навіть геть юних) поетичних натурок, серед яких траплялися й достоту перспективні та багатообіцяючі; і хоч подейкують, що обіцяного три роки треба чекати, а все ж деякі із них сповнювали обіцяне того ж вечора…
Власне, переступаючи поріг Юджінової пивниці, Дане із Сильвою саме жваво обговорювали вчорашню вилазку до Авкинівраку, від якої в обох лишилися щонайприємніші емоції; і хоча упродовж дня приятелі вже з десяток, якщо не більше, разів переповідали один одному подробиці романтичної оказійки з двома приблудними таурхабськими дівицями, та однак хвилі солодких споминів накочувалися знову й знову і вони нізащо не могли відмовити собі в задоволенні заново полоскотати збуджену уяву ще достоту свіжими і незбляклими враженнями з поминулої ночі. Здавалося, ніщо не здатне було похитнути піднесеного настрою друзяк, але незвична тиша й безлюддя у пивниці умить вивітрили з голів ловеласів думки про вчорашні подвиги і змусили прикипіти очима до згорбленої постаті Старого Ірландця.
– Що сталося?
Юджін підняв до них скаламучений погляд і його обличчям, від гостро випнутих вилиць до тонких землистих смужок губ, проповзла тінь жалюгідної гримаси. Виглядав таким пригніченим і прибитим, що вистачило його тільки на невдалу спробу кволо відмахнутися рукою та майже нечутно прошамати:
– А‑а…
Приятелі перезирнулися і в німих запитаннях їхніх поглядів, супроводжуваних розгубленим знизуванням плечима, відбились цілком щирі збентеженість та занепокоєння.
– Ради бога, Юджіне! – не витримав Дане. – Поясни, зрештою, що все це значить?
Одначе Старий Ірландець ніяк не відреагував на слова Дане, немовби й зовсім їх не почув. Зрештою, так воно, мабуть, і було направду.
– Чи він, бува, не вхлебтаний? – смикнув Дане приятеля за рукав сорочки.
– Та ні, бути цього не може, – озвався Сильва. – Ти ж добре знаєш, що Юджін зайвого собі нізащо не дозволить.
– Всяке буває.
– Але не з Юджіном! – уперто заперечив Сильва. – У нього залізна витримка.
– Дивлячись на нього зараз, можна у цьому й засумніватися.
– Ні, це щось інше.
– Що ж?
– Звідки мені знати! – знизав плечима Сильва.
– То не ручайся! – роздратовано хмикнув Дане. – Теж мені адвокат вискіпався!
Сильва зміряв його здивованим поглядом, усміхнувся поблажливо: мовляв, що з тобою, дружище? – і врапт немовби стрепенувся від ледь вловимого і ще недокінечно зрозумілого поруху, що його зазвичай називають інтуїцією, й наступної миті повітря розітнув владний і гнівний окрик:
– Що за чортівня, Юджіне? Якого біса? Чого ти розсівся, як бовдур? Два віскі, Юджіне! Два віскі!
Цей немислимий вибух невдоволення – несподіваний тим більше, що нічого подібного за Сильвою не водилося з незапам’ятних часів, а про його дивовижну здатність за будь‑якої ситуації зберігати самовладання ходили легенди – справив на Старого Ірландця просто таки чудодійне враження: Юджін скочив зі стільця, ніби викинутий катапультою, крутнувся дзигою, метнувся до стійки, вхопив на бігу рушника, шмигнув кулею до столика у закуті і, змахнувши з його глянцевої поверхні невидимий пил (невидимий і, швидше всього, неіснуючий, бо більш ідеальної чистоти, аніж у Юджіновій пивниці, годі було й бажати), виструнчився й засвітив на вустах променисту посмішку:
– Прошу!
– Зовсім інший коленкор! – задоволено сплеснув долонями Сильва, небезпідставно тішачись зі своєї витівки, хоч для нього самого вона, чесно кажучи, була не менш несподіваною, аніж для Юджіна, і коли б Сильві довелося комусь пояснювати, як вона прийшла йому в голову, зробити він це навряд чи спромігся б. Але, зрештою, то не так вже й важливо.
– З тебе вийшов би першокласний психолог, – не без захоплення констатував Дане і, підбадьорливо поплескавши Сильву по плечу, поцікавився в Старого Ірландця: – Скажи‑но, Юджіне, де це всі поділися? Помер хтось чи що?
Старий Ірландець одразу ж скис, і хоч до глибокого трансу цього разу справа вже не дійшла, все ж відповідь його прозвучала сумливо і підупало:
– Гірше! Набагато гірше!..
– Та що ж, врешті‑решт, трапилося?
– Чужак об’явився, ось що! – люто блимнув Юджін.
– Отакої! Що ж у цьому поганого?!
Юджін відвернувся, похнюпив голову і украдьки змахнув тильним боком долоні непрохану сльозу.
– А куди, ви думаєте, його занесло?! – голос його здригнувся. – До ганделика того сучого сина!
– О’Негрі?
– А що, в Каїруані є інший сучий син?
Звісно, вони знали іншого сучого сина, ймення якому було Аґне Кобуз, але зараз їм було не до нього, тож і ми не станемо випереджати події й наразі обмежимося тільки побіжною згадкою про його існування й відкладемо ближче знайомство на потім, для більш слушної придебенції.
Втім, жоден з приятелів нічого не встиг відказати, бо їхню секундну загаяність Старий Ірландець розцінив як мовчазливу згоду, і це додало йому сил накинутися з потроєною завзятістю на ненависного конкурента.
– Отож‑бо що нема! Такі покидьки народжуються раз у століття! Авжеж, свиня є свиня! Хіба її відучиш рити? Дзуськи! Її тільки шпичка зупинить!
– Але ж, Юджіне! – спробував вгамувати його Дане. – Хіба О’Негрі винен? Це ж чиста випадковість, що той чужак утрапив до його забігайлівки!
– Випадковість? – аж захлинувся з люті Старий Ірландець. – Та я певен, що сам О’Негрі це все підлаштував!
Дане тріпнув головою, відкидаючи з‑над очей чорного, аж смолянистого, чуба, і у погляді його шмигнула метка допитливість:
– Ти так думаєш?
– Я не думаю! – загамселив себе кулаком у груди Юджін. – Я переконаний! Я не маю у цьому жодних сумнівів! Ця свиня здатна ще й не на такі підлості, аби тільки звести мене зі світу!
– Легко когось ганьбити, якщо не бачиш перед очима дрючка, – глумливо прорік Сильва, беручи зі стійки пляшку віскі. – Звісно, ти маєш право так думати, – розважливо й спокійно провадив далі, відгвинчуючи закрутку, – але я більше схиляюся до того, – пошукав очима посудину, – що ти дещо перебільшуєш! – хлюпнув віскі на денце склянки. – Більше того, я певен, що усі твої звинувачення ніщо інше, як гіпертрофований витвір неадекватної реакції уяви, ураженої синдромом перманентної банкрутофобії.
– Гіп… ур… ур… що? – затнувся Юджін, відчуваючи, як непосильні для його розуміння слова застрягають у мозкові, ніби уламки черепиці в дощовій ринві.
– Та так, нічого, – відмахнувся Сильва, ховаючи посмішку й підносячи склянку до губ. – Твоє здоров’я, Юджіне! Побережи нерви, бо весь цей гармидер ні до чого. Це те ж саме, що собаці вити на місяця. Який від того валування місяцеві збиток? Отож! Так само й О’Негрі від твоїх прокльонів. Аніж без толку витрачати сили, ліпше поворуши звивинами, яким чином прихилити фортуну на свій бік. Якщо бажаєш, дам тобі пораду: якщо ти так вже впевнений у підступності О’Негрі, віддяч йому тим же. Я навіть можу взятися тобі у цьому допомогти.
– Допомогти? – виглипнувся Юджін. – Але чим? Як?
Сильвині слова надто сповільнено і мляво добиралися до схарапудженої бурхливими емоціями свідомості Старого Ірландця. Якоїсь миті здалося навіть, що їм взагалі судилося щезнути безслідно, наче мильним бульбашкам, і Марсел вже було зібрався махнути рукою на цю безнадійну справу, – аж тут на Юджіна таки зійшло просвітлення.

Sekcio 2 (retrospecto): netie kajneen ĉi tiu momento

Минуло бозна‑скільки часу (не вічність, зрозуміло, та все ж і кілька тижнів щось значать!), а Леон Коузак ніяк не міг дати собі раду й розібратися з тим розгардіяшем, що осоружно млоїв його душу. Постійна ворожнеча із самим собою підточувала Леонові сили, він марнів буквально на очах, від безсонних ночей та надмір спожитих спиртного і кави у голові шуміло, і вже зранку він занурювався у понурий транс, під час якого нічого і нікого не помічав – притулиться в куточку, втелещить погляд куди‑небудь і сидить, не ворухнеться, немов воскова фігура з музею madame Tusseau, тільки губи іноді ледь помітно здригнуться примарою усміху або сіпнеться, мовби од нервового тіпу, брова… Колеги (а то були суціль одні жінки) перешіптувалися: може, Леон навчився спати з розплющеними очима? А що подібна сцена повторювалась тепер щодень, то почали йому заздрити: це ж треба таке! Гульвісить собі ночі напротик, а на роботі відсипається, та ще й так хитро, що начальство ніякої рахуби скласти не може: ну, сидить собі чоловік, замислився, то в нього ж робота така – думати, а не мішки тягати!.. Оживав Леон (дами все‑таки вважали, що просинався) перед обідом; на якийсь час до нього навіть поверталася здатність відпускати коники – він знову ставав тим Леоном, до якого всі звикли і яким його любили.
– Леоне, ти якийсь сьогодні не такий, – улесливо підкочувалась котрась. – Леоне, а Леоне, що з тобою? Перетрудився, бідненький?
– З вами хіба не перетрудишся! – плескав Леон її по сідничках.
Відстрибувала, але на таку відстань, аби він без проблем міг знову дотягнутися долонею до її задка: за тих кілька літ, відколи Леон тут працює, ті його поплескування стали чимось на зразок ритуалу, й ніхто на них не ображався; ба, більше того! – дами так до них звикли, що вважали те дійство мало не головним Леоновим обов’язком і навіть починали приндитись, якщо він протягом дня хоча б по одному разочку кожну з них не підшльопне. І Леон, треба визнати, не відлинював. Навіть товстозаду, аби не сказати непристойніше, Ґілларі, котра вже збиралася на пенсію, не обходив, бо й загалом не вмів і не любив ображати жінок. Через ту його сердешність, власне, й трапилась та катавасія, що так нагло вибила Леона з колії й мало не довела до чортзна‑чого!..
І хто б міг подумати, що взагалі таке могло статися! Щоб у Леона, котрий узагалі ніколи ні за що не переживав, мало дах не зсунувся через сущу єрунду?!. Ще й не таке ж траплялося з ним, були такі зальоти, про які ниньки й згадувати бридко, були пригоди, після яких на душі пошкрібувало й остерігався наближатися до дзеркала, бо сором пік перехрестити погляди із самим собою (ну воістину: хіба не повіриш, що очі – дзеркало душі?!); в такі напади самоколупання Леон по кілька днів не голився, ощетинювався, і то було запорукою й передумовою одужання, бо тоді на нього неодмінно наїжджала шефова секретарка, дівиця тупувата, але закохана в Леона до опупіння, до того ж – зі стрункими ногами, осиною талією й буферами з епохи Ренесансу.
– Леончику! – муркала вона, підловивши його де‑небудь у коридорчику. – Ох, як мені подобається твоя небритість!
І, витягнувшись навшпиньки, підсовувала до його підборідка декольте та, хихочучи, терлася вилогом білястих грудей об шорстинки.
– Ох, як вони звабно поштиркують!
По тому витягувала губки великою літерою «О», хапала Леона за зап’ястя, нетерпеливо смикала руку вгору і, азартно підкотивши повіки, легенько покушувала кінчик великого пальця.
– Леончику, придумай що‑небудь!
Придумувала, правда, здебільшого сама: в опочивальні шефа; на своєму столі, упершись головою в селектор, аби не ковзатись; навзгинці і навколішки у вбиральні; у себе вдома, коли чоловіка відсилали у відрядження; за лаштунками в театрі, коли там проходили збори акціонерів, саме під час довгого, нудного і безбожно брехливого шефового виступу; ще десь – усього й не згадаєш!..
Не скажеш, що Леон був в особливому захваті од тих здибок; від них відгонило вульгарністю, все відбувалося надто швидко і запрограмовано – з того, як вона посміхалася, до чого торкалася, якою частиною тіла терлася, він вже безпомильно знав, чого вона запрагне. І хоч давно вже не спалахував до неї тим азартом, що в перші рази, та йому подобалося, неймовірно подобалося, наставляти роги шефові, тож все‑таки гріх було твердити, нібито не мав Леон з тих l'amour‑ів насолоди. Щоразу, отримавши в такий спосіб сатисфакцію за шефові наїзди, він утішався вчиненою помстою (бо шеф таки його недолюблював і частенько розпікав з приводу і без), душа його звеселялася і в ній на якийсь час вже не знаходилося місця для сумнівів та гризот. Може, так воно було б і тепер, але секретарка повіялася на курорт (ясна річ, із шефом!!!), і Леонові раптом відкрилося, що іншого ефективного способу побороти меланхолію, окрім як насолити шефові, він не відає… З цим було важко змиритися, і він нібито й не збирався миритися, – але що з того? Гра не варта свічок, якщо свічки погасли!.. А Леон хоч і був натурою сильною, та все ж не настільки, аби протистояти власним слабкостям, тим паче, що не мав до того аніякої спонуки, щиро вважаючи, що насильство над собою ні до чого доброго не приведе: у кожного своя доля і свій шлях широкий…
Леонів широкий шлях починався підобідньої пори з вузенького проходика між облупленими одноповерховими будиночками позад контори – через захаращений усяким мислимим і немислимим непотребом дворик, повз скопище безхатченків і п’яничок, котрі облюбували цей п’ятачок під самісісіньким носом мерії і полісменів, невдалік від найдешевшого винного погрібка з претензійним найменням «Titanik», де за кілька мідяків можна було розговітися на порцію смердючої текіли; з дворика цього навіть за найвітрянішої погоди не видимались характерні для відхожих місць запахи і будь‑який випадковий зальотник чимдуж тікав звідси геть, затиснувши пальцями ніздрі; Леон же вважав цей п’ятачок такою ж візиткою міста, що й помпезний Музей астронавтики чи пішохідний міст через Віретет, перетинав його без поспіху, ніздрі пальцями не затуляв і до «дворян» ставився без презирства. Чому так, і сам не знав; чесно кажучи, і не замислювався над тим. Може, просто йому було все одно, бо й жалощів ніяких до тих нещасних також не відчував ніколи – були вони йому байдужі так само, як і музеї, і мости, і сотні інших речей, з якими давно вже зжився, звикся і змирився. Та й був Леон трошки лінькуватим, і саме лінь, вочевидь, прокладала йому маршрут через цей дворик, бо інакше, щоб дістатися «Акваріуму», у якому зазвичай підобідував, довелося б тіпати в обхід зайвих півкілометра.
Публіка в «Акваріум» вчащала різна. Із самого рання, тільки‑но годинник на мерії бемкав сьому, сповзалися з усіх щілин, немов таргани, синьошноблики, бо о цій порі ще ніде в доокружжі не наливали, та й ціни були тут майже божеські: пляшка пива – один кучмеро, а склянка віскі – й того менше, якихось шістдесят п’ять пуствиків. Трохи згодом, десь під дев’яту, підтягувалась богема, здебільшого – у футболках навипуск та халамидних штанях; у масі своїй була богема безгрішною – не у розумінні праведного способу існування (в тому гріх її було запідозрити), а з огляду на протяги в кишенях. Стрельнути цигарку чи зачепитися хвостом за чашечку дармової кави товариство це вважало ледве не справою честі. В обід набігала татарвою дрібна чиновницька орда – перехилити наскоро по п’ятдесят грамів бренді та обмінятися з колегами новинами й плітками; клерки, як правило, розкладали пас’янси вірогідних звільнень і призначень, а клеркині утаємничували одна одну в більш приземлене: хто‑коли‑кого і де‑що‑почім, – причому з таким азартом, ніби на службі убивали час не на те саме!.. По обіді на якусь годинку наставало відносне затишшя, а ближче під вечір заходила на друге коло богема, розріджена студентством, невдовзі (і вже надовго!) завертало розслабитися після виснажливих восьми годин байдикування чиновництво, услід за ними окуповували кілька столиків дрібні вуличні і базарні торговці. Забредав на вогник ще всякий інший люд – одні заходили, інші виходили, ні на мить не даючи спокою нещасним дверям; рейвах і вовтузня в усьому нагадували який‑небудь привокзальний буфет, не вистачало лишень оголошень про прибуття‑відправлення поїздів. Та, попри все, у всьому тому були свій шик і безперечні переваги; надто для натур, подібних Леонові. Він не брався судити, що саме заваблює сюди весь цей забрід – найфайніша у місті кава, дешеве спиртне, бажання розвіяти нудьгу чи ще там щось; йому до того не було ніякого діла, чужі спонуки і резони не цікавили Леона. Його ж самого зманювали в «Акваріум» рибки – не ті, з викладеної на стіні мозаїки, а ті, що легко ловились на гачок притишено‑манірного:
– Рибонько!..
Їх тут завжди водилось достобіса. Далебі, їх можна було називати і зайчиками, і зіроньками, навіть кізками чи антилопками – все одно, аби лиш їхнім вушкам вчувалися ті ж таки заманливі, обіцяючі й бентежні інтонації…
Діставшись кав’ярні, Леон уповільнював ходу; нібито задля того, щоб докурити цигарку (яку чомусь неодмінно припалював за десяток кроків від «Акваріуму»), насправді ж – аби, неквапом дефілюючи вздовж вікон (всього їх було п’ять), профільтрувати очима натовп усередині приміщення, із цілком практичним наміром заздалегідь застрахуватися од небажаних зустрічей, це раз, а заодно висмикнути чіпким натренованим поглядом претенденток на жваве й недаремне – на предмет відомих перспектив – спілкування.
Під кав’ярнею Леон неминуче наштовхувався на Іґна Атьєва – приземкуватого товстуна, котрий мав звичку о цій порі «торгувати» тут побрехеньками. Були вони знайомі літ із двадцять, все й про все у них уже було перебалакано, тож спілкування їхнє тепер обмежувалося тим, що Іґн Атьєв розповідав двійко (чомусь саме стільки, не більше й не менше!) анекдотів, які Леон одразу ж забував. Забував не тому, що були вони не надто удатливими (у цій царині Іґн Атьєв був визнаним спецом), а тому, що над помислами Леоновими владарювали інтереси значно кардинальніші: пекло пірнути в пекло згубних випадковостей і випадкових згуб…
Переступав поріг кав’ярні повільно і поважно; на правах завсідника із багаторічним стажем обслуговували його тут без черги, тож, забачивши Леона, кельнерки мило усміхалися, а він, відповівши їм тим самим, відходив углиб зали зайняти місце за столиком під вікном і розгорнути прихоплену в кіоску по дорозі газету. Утім, читати йому, як правило, не доводилося. Ледве встигав пробігти очима заголовки на першій шпальті, як перед ним поставала стара в’єтнамка Же Ня.
– І коли ти начитаєшся! – шипіла прокуреним голосом, виставляючи на столик філіжанку з кавою, склянку віскі і хот‑дог на фаянсовому блюдечку. – Лучче би на мадмульок п’ялився!
– Ти ж знаєш, Же, я не по цьому.
– Як же, не по цьому! – переходила на змовницький шепоток Ня. – Хіба, думаєш, не виділа учора, як ти, безстиднику, в обнімочку з тею чорною перед закриттям виходив! А ще говоре, що не по цьому…
– Помиляєшся, Же! Просто дама попросила показати їй дорогу до бібліотеки.
– За дурнувату мене держиш? – хитала головою, невміло намагаючись зобразити осуд, в’єтнамка. – Яка бібліотека в одинадцять ночі!
– То й що? Як кажуть росіяни, учення – світло.
– До мунґи мені твої росіяни! – лаялася Же, і у цьому випадку Леон не сумнівався у щирості її слів, бо знав, що стара в’єтнамка люто ненавиділа росіян, вважаючи їх головними винуватцями усіх своїх бід і поневірянь, й була певна того, що тільки через них мусила покинути Сайгон…
– Це я вже чув, – під’юджував Леон. – Ось тільки, Же, ніяк не можу уявити, як вони всі помістяться у твоїй… ну, не буду уточнювати… Ти ж така мініатюрна!
– Хай тебе це не хвилює! Якось постараюсь, тільки б їм напакостить…
– Гаразд, гаразд, – зупиняв її Леон, не даючи спалахнути русофобській пристрасті, що загрожувала Же нервовим стресом. – Облишмо цю тему й поговорімо про щось приємніше.
В’єтнамка на хвильку вмовкала, а тоді знову навертала розмову до його походеньок:
– Але ж і фруктик ти, Леоне! От мені інтересно, коли ти вже… ех‑хе‑хе!.. начитаєшся?! Скільки ти вже всяких книжок різних перечитав, хоч можеш полічить? І нащо їх тобі стільки?
– Розумієш, Ня, je veux un trésor qui les contient tous!
– Обзиваєшся вумними словами, да? – насторожувалась Же.
– Боже збав! – відхрещувався Леон. – Просто я хотів сказати, що погана та миша, яка знає лише одну дірку.
– А при чому тут миша? – ошелешено підсмикувала брови в’єтнамка. – Ясне діло, я, як і всяка женщина, боюсь мишей, но нащо мені цим пекти очі?
– Миша тут і справді ні до чого, – терпляче пояснював Леон. – Це варто розуміти так, що поганий той читач, котрий читає тільки одну книжку.
– Ти таки дочитаєшся коли‑небудь! – добродушно сварилася пальчиком Же Ня й нарешті відчалювала у свої пенати, бережливо несучи під пахвою порожню тацю, як який‑небудь дрібненький чинуша – безцінну для нього теку з крокодилячої шкіри; і подібність ця була настільки разючою, що від одного лише позирку на цей спектакль Леона починав розбирати сміх…
Але останнім часом, відколи спостигла його та незбагненна напасть, до причини якої не міг докопатися, Леон раптово й рішуче зрадив своїй багаторічній звичці вчащати до «Акваріуму», лише зазирав обідньої пори наскоро вихилити порцію віскі, запихнути в пельку хот‑дога й запити його кавою. Не приваблювали його сюди вже ані теревені з благодушною в’єтнамкою, ані перспективи знайомства з рибками‑кізками, ані будь‑що інше, – нудьга, відстороненість, байдужість поволі заполонювали й вихолощували його душу, відчував, що твориться з ним щось страшне й непідвладне його волі та бажанням; його переполовинювало й ламало, світ відчужувався від нього, а він ставав чужим світові, і те уподвоєне відчуження перетворювало його на цілком протилежні мікроскопічні істотки (а може, і неістотки вже?), котрі з уподвоєною ж космічною швидкістю мчать напролам крізь усе до розчахнутих навстіж воріт непередбачуваного – до тієї Чорної Діри, у якій все никне й щезає назавжди.
Йому снилися дивні, схарапуджені й геть неймовірні сни, можливо, у тих маячливих видіннях і приховувалась відгадка чи бодай натяк на неї, але вони неодмінно закінчувалися різким пробудженням й одразу ж забувалися, стиралися з плівки пам’яті, полишаючи по собі лише невиразні емоційні сплески і тягучий розпач від усвідомлення власного безсилля зачепитися хоча б за якусь дрібничку, який‑небудь крихкий відламок, що міг би стати поживою для роздумів чи, принаймні, утішливою ілюзією її.
Він нуртувався, хапався то за те, то за інше, але ніщо не приносило йому спокою, ні в чому не міг віднайти опертя, мучився і страждав, – треба було рятуватися, але чим? Випробував, здавалося б, усе – горілку, коньяк, пиво, заспокійливі пілюлі, висіння на турнику донизу головою, холодний душ, читання «дефективів» упереміш із серйозними науковими статтями, – але ніщо, ну геть ніщо, не діяло: попустить на якусь мить, а потім знову те саме, та ще й з більшою силою!.. «Який же біс тебе точить? – не раз, і не два, а десятки, сотні разів злостував на самого себе. – До чого ці копирсання в собі? Що, зрештою, сталося?..» Але відповіді не знаходилося…

Sekcio 3: altibajos

Багаті теж плачуть. Диявольська гра Янґ‑Ола. Юті Моканеш жертвує своєю честю заради процвітання фірми.

Rien n'est plus difficile que de reconnaitre
un bon melon et une femme bien.

Потер Копонешро прокинувся ополудні з важкою головою і мульким неспокоєм.
Та коли перше після учорашньої гульби, що затягнулася до глибокої ночі, було річчю закономірною (надто якщо взяти до уваги гримучу суміш спожитого спиртного – шампанське, бренді, віскі, знову шампанське, а настанок ще й пиво), то для другого важко було знайти хоч яке‑небудь пояснення. Потер увіч не бачив причин для занепокоєння і був певен, що тривожитися немає з чого. Бізнес його йшов угору, гаманець з кожним днем все тугіше набивався грошвою, вдоволена давно омріяним статусом заможної дами дурепа Мейра, здається, нарешті заспокоїлась і перестала діймати ревнощами та усілякими несусвітніми претензіями, а молоденька Юті Моканеш виявилася доволі тямливою не лише в конторських справах. Чого ж, питається, ще бажати, коли й так усе складається якнайкраще? Зрештою, він і не бажав. І не складав ніяких грандіозних далекосяжних планів. Звичайно, було б зовсім не кепсько розвернутися ще крутіше, але навіщо надриватися без нагальної потреби? І так заздрісників розплодилося довкруг, все не можуть заспокоїтися, як це йому вдалося за такий короткий час збити непоганий капіталець.
«Ух, ненавиджу!..» – люто скреготнув зубами Потер, й одразу ж був за це покараний: необережний різкий рух відізвався страшенним болем у скронях та потилиці, і крізь стражденно викривлені уста продерся скімливий, як рип старої половиці, мимовільний стогін: «Оh shi‑i‑it…»
Потер знеможено склепив повіки й завмер, боячись навіть пальцем поворушити. Неабиякий досвід підказував йому, що будь‑яка необачність може обернутися нестерпною пекельною мукою, тож найліпший вихід у цій безрадісній ситуації – відлежатись пластом, поки не попустить.
Але дочекатися вистражданого полегшення Копонешро не судилося: тільки‑но лещата, що стискали його нещасну голову, ледь‑ледь ослабли, до кімнати, грюкнувши дверима, влетіла осатаніла Мейра.
– Негідник!
Очі її палали неврастенічним збуренням.
– Скотина!
Мейрине обличчя перекосила гримаса несамовитого гніву.
– Merde, quelle merde!..
То вже було більш ніж серйозно: коли Мейра починала лаятися французькою, це означало, що в ній прокидається лихий норов її навіженої матусі, яка уславилась тим, що добряче попила крові не тільки зі свого нещасного благовірного і з усіх близьких та далеких родичів, але й залляла сала за шкіру не одній сотні каїруанців.
– Кнуряка некастрований! – Мейра погрозливо замахала кулачками і рушила на Потера.
– Ти що, рехнулася? – цілком реальна небезпека змусила Потера умить забути про болячки і зготуватися до відсічі. – Якого чорта?! У мене й так голова розколюється на шматки!
– Zut alors! – заверещала Мейра, бризкаючи на всі боки слиною. – Виставив мене на посміховисько та ще й дурника клеїть! Через тебе мені хоч на вулицю не потикайся! Падлюко! Дійшло до того, що навіть та курва Дане з мене глузує! А все через твою сучку секретарку! І це я, поважна дама, повинна терпіти знущання через якусь кривоногу шмаркачку?!
– До своїх спершу придивись! – огризнувся Потер.
– Що‑о‑о? – сторопіла Мейра.
Чого‑чого, а такої зухвалої підлості вона аж ніяк не чекала.
– Ти на що натякаєш? – обличчя її вкрилося лататтям кривавих цятринок, губи ображено задрижали, а у раптово змарнілому погляді застигло тривожне вичікування.
– Та провались ти крізь землю! – намацавши слабинку у бойових редутах ворога, Копонешро заволодів стратегічною ініціативою і, не даючи Мейрі отямитися, перейшов у наступ. – Що ти собі дозволяєш? Думаєш, я терпітиму твої вибрики? Подивись, подивись на себе! Забула, у чому ходила ще рік тому? Теж мені леді вискіпалась! На чиї гроші одягаєшся? На чиїх харчах від’їла задницю? Я кручусь, як білка в колесі, щоб у домі був достаток, а ти цілими днями вештаєшся по знайомих, тринькаєш гроші на що попало, ще й набираєшся нахабства влаштовувати мені скандали!
Потер на хвильку замовк, аби перевести подих перед тим, як завдати вирішального удару, що повинен був, за його задумом, остаточно деморалізувати і знешкодити противника.
– Тобі щось не подобається? Нема проблем! Пакуй свої манатки і забирайся геть, хоч до чорта в зуби, хоч до своєї біснуватої матінки! І то негайно!
Одначе його упевненість в перемозі виявилася поспішною. Ворог ще мав достатньо сил для опору і так просто здаватися не збирався. Навпаки, Мейра не тільки вистояла, але й перейшла в контратаку.
– Volontiers! – розітнув повітря войовничий клич і блуза на масивних Мейриних грудях напнулася й затріпотіла, немовби бойове знамено. – Mais oui! Я так і зроблю! Але не думай, що тобі це легко минеться! Так тебе знеславлю, що довіку не одмиєшся! Варто тільки натякнути кому‑небудь, що не ти мене прогнав, а я сама тебе покинула, бо ти немічний у ліжку і від тебе тхне, як із бочки з сечею! О, будь певен, після цього жодна каїруанська шльондра не спокуситься на твої крадені грошики! Та це ще не все! О, далеко не все! Досить мені шепнути кому слід, звідки до тебе ті грошики прип…
Удар пудового кулачища обірвав Мейрині погрози на півслові, а сама вона, відірвавшись од підлоги, пролетіла кілька метрів і брикнулась навзнак на модерний, a la Ludowik XIV, розкішний фотель з масивною високою спинкою, оздобленою інкрустаціями і химерними візерунками, що був доставлений на днях аж із столиці за спеціальним замовленням і який, власне, й був приводом учорашньої гульби: Копонешро давно вже знемагали жадобою похизуватися чимось рідкісним і незвичайним для тутешніх країв, отож щойно випала нагода, не поскупилися на щедрі витрати і влаштували звану вечірку для найвпливовіших і найдостойніших каїруанців, до яких належали, ясна річ, перші чини мерії, поліцейський комісар Пад Люка, податковий інспектор Янґ‑Ол, директор департаменту бізнесу і торгівлі Хабаряну‑батько, старший чиновник представництва федерального комітету дозволів і заборон Хабаряну‑син, а також ще дехто з менш солідних місцевих клерків та діячів, підтримувати приязні стосунки з якими Потер вважав далеко не зайвим…
– Досмерділась, гівнючко?
Нокаутована хуком справа Мейра розпласталась на осерді сімейної гордості, карачкувато розкинувши ноги і знетямлено вирячивши очі, й скигливо постогнувала.
– Бач що скотина надумала! – прошипів, хижо либлячись перекошеним ротом, Потер. – Зажди, я тобі не таке ще справлю!..
Мутний позирк його банькуватих очей вихопив під задертим краєм Мейриного плаття рожеву смужку мереживних трусиків, і Потер раптом відчув просто таки дикий позив. Гаряча хвиля спохоті плюхнулась в скроні, обпекла мозок і двигочучи, ніби вулканна лава, стрімко поповзла донизу.
– Зараз узнаєш, який я слабак! – залящав у Мейриних вухах мстивий регіт.
Нещадно розправившись з тендітною матерією одним посмиком руки, Потер накинувся на Мейру з таким знавіснілим оскаженінням, на яке навіть не кожен звір здатен. Вона спробувала боронитися, але Потер брутально ухопив її за патли, і нестерпний біль – ніби з тебе заживо здирають скальп! – умить згасив Мейрин опір…
– Задоволена?
Мейра принижено схлипувала, її губи вивергали лайку і прокльони, а очі палали ненавистю.
– Ще б пак! – Потер не збирався обмежуватися лише фізичним збиткуванням, для повного задоволення йому потрібно було добити жертву морально. – Запам’ятай, сучко, що зі мною жарти кепські! Добре запам’ятай!
Він неквапом перетнув кімнату з виглядом людини, що не почуває за собою жодної провини та цілковито впевнена у власній правоті, і зупинився перед вікном.
– Остерігайся мене дратувати, бо іншого разу я з тобою церемонитись не буду. Якщо коли‑небудь почую ще бодай одне криве слово, зроблю з тебе криву. Зрозуміла, ma chere? Не чую? Ну‑мо ж! Як це там на твоїй клятій французькій: je comprend? Так, здається? Oui?
Мейрине схлипування посилилось, поволі переходячи у ридання.
– Перестань ревіти! – гаркнув Потер. – Я сказав, перестань! Бо інакше…
Можна лише здогадуватися, у що могло вилитись те «інакше» і скільки ще відер сліз коштувало б воно мимрі Копонешро, якби не раптова поява у проймі дверей рудої чуприни водія, котрий приніс звістку про те, що у конторі на Копонешро чекає інспектор Янґ‑Ол.
– А чого йому треба?
– Не знаю.
Водій розвів руками і вкрадливо зиркнув на зарюмсану мимру Мейру. Потер спаленів: не вистачало ще, щоби усяка дрібнота тицяла носа у його сімейні справи!
– Забирайся геть!
Нещасного ніби вітром здуло, а Мейрі дісталася чергова порція злостувавання.
– Догралася? Тепер цей бовдуряка казна‑що може подумати! Я ж попереджав тебе, щоб припинила!
Мейра відвернулася, підтягла під себе ноги й скупилася калачиком, ховаючи обличчя в долонях. Тіло її здригалося від беззвучних схлипів, та даремно було сподіватися, що вони спроможні викликати в Потеровій душі хоч би краплину жалю. Навпаки, пригнічений і нещасний Мейрин вигляд наюджував його до нових капостей, і Потер, безперечно, з величезним задоволенням продовжив би екзекуцію, але просто не мав на те часу, бо мусів поспішати: як би там не було, а примушувати Янґ‑Ола нудитись очікуванням не варто.
«Хоч би Юті вкумекала чогось йому налити!» – занепокоївся, не маючи ані йоти сумніву, що приперон Янґ‑Ола викликаний нічим іншим, як бажанням поправити здоров’я.
Бідолашний Потере!
Наївний злодієро Копонешро!
Як же ти, сердего, жорстоко помилявся! Коли б ти лишень знав, як!..Учора (власне, сьогоднішньої ночі), коли ви з Янґ‑Олом ніяк не могли розпрощатися й разів зо три вхлюпували на брудершафт у свої ненаситні пащі келихи шампанського, тобі здавалося, що віднині Янґ‑Ол у тебе на гачку й ніякі каверзи з податками тобі вже більше не загрожують. Правда ж, ти думав саме так і саме про це? І хоч тебе нудило від слинявих Янґ‑Олових губ, ти ладен був терпіти ту жертовну процедуру ще і ще, скільки б того вимагав урочистий момент братання бізнесу з фіскальними органами. А натомість? «Який мерзотник, який мерзотник! – за якусь годину скреготатимеш безсило зубами, гасаючи, мов кіт, якому наступили на яйця, вздовж стіни своєї конторки, час від часу спиняючись, насторчуючи вуха, під щільно запнутим вікном свого ж кабінету. – Який підлотник! Яка скотина! Нелюдь!» Але то буде запізніле прозріння, у якому рідко хто і коли віднаходить утіху. Бо ж сказано: запізніле…
І поки ти оце зараз щодуху збігаєш сходами, застрибуєш в авто і гаркаєш водієві: «Газуй!», – податковий інспектор Янґ‑Ол, зручненько примостившись у кріслі навпроти юної мимзі Моканеш, неквапливо посьорбує чайок з лимончиком (запропонувати чогось міцнішого Юті таки не здогадалася) і в паузі між ковтками кидає більш аніж відверті позирки на гостренькі колінця твоєї секретарки. Колінця, правду кажучи, так собі (розмірковує Янґ‑Ол), та й груди (підводить погляд вище) теж не дуже… однак, чорт візьми (прицямкує й облизується), молоденька ж яка! Можна сказати, дівча ще зовсім! (В голові Янґ‑Ола трохи макітриться, очі встилає легенький туманець). Цікаво, це правда, що вона шуримурить з цим пузатим пацюком? (Янґ‑Ол чмише носом і трясе головою. Це дивно, але згадка про зв’язок Юті Моканеш та Копонешро, що вже устиг стати в Каїруані притчею во язицех, сколихнула в душі податківця несподіване й не зовсім вловиме відчуття, чимось схоже на неприємний осад). Препаршиво улаштовано світ! (Янґ‑Ол дратівливо смикається, виловлює пальцями із чашки кружальце лимона і, заздалегідь скривившись, закидає його до рота). Геть паршиво!.. (Лице Янґ‑Ола перекошується, вії дрібко лопотять, наче крильця метелика, вибиваючи з очей сльозу). І що такі молоденькі кізки знаходять в тих товстих смердючих козлах?! Фу‑у‑у!.. (Янґ‑Ол збриджено хитає підборіддям). Гроші! Тільки вони їх і манять! Яке безглуздя… Сьогодні вони є, а завтра їх може і не бути. Та варто мені тільки захотіти – умить цього вискочку Копонешро перетворю у жебрака! (В прояснілих очах Янґ‑Ола з’являється войовничий зблиск). І цю розсунь‑ніжку варто було б провчити! Он як бундючиться. Сидить, уваги на мене ніякої не звертає, ніби я для неї пусте місце. Нічого, нічого! Не довго пташечці літати! (Янґ‑Ол вдоволено потирає руки, відкидається на спинку крісла і благовійно усміхається, тішачись передчуттям скорої розради).

Копонешро раптом забракло повітря. Ухопившись рукою за серце та пробелькотівши щось невиразне, він позадкував до вікна, з неабияким зусиллям переставляючи здерев’янілі ноги.
Янґ‑Ол, ніби нічого й не сталося, спокійно доцмулив бренді і, по‑єзуїтськи либлячись, провадив далі:
– Ви ж розумієте, дорогий мій Потере, що цього вимагає від мене службовий обов’язок. Я нітрохи не сумніваюсь, що ви поставитесь до цього як годиться. Коли б ви тільки знали, як мені іноді важко доводиться. Гадаєте, ці перевірки така вже й приємна річ? Де там! Ніде правди діти, багато хто ладен мене живцем зарити в землю. Ці людці вбачають у моїй сумлінності казна‑що! І ненажерливим псом обзивають,і шулікою, цідять крізь зуби, що я любитель копирсатися у чужій білизні і таке інше. А за що, спитаю я вас? За що? Чим я заслужив такого нешанобливого ставлення? Хіба людина, яка прагне чесно відпрацьовувати свою платню, варта зневаги? От уявіть хоч би й себе на моєму місці. Як би ви поводились? О, знаючи вас, я впевнений, що чинили б ви так само, як і я. Бо людина ви добропорядна і призвичаєна до закону. Кому ж, як не вам, знати, що у будь‑якій справі, тим паче у пов’язаній із фінансами, без ретельності і самовіддачі нізащо не обійтися. Як жаль, як жаль, любий Потере, що більшість наших співгромадян цього не усвідомлюють. Справді, жаль! Але ж ви, слава богу, не такий. І я, слава богу, не такий. От хоч би й сьогодні: я міг би, звісно, не квапитись, відкласти цей візит на якийсь час, тим більше після такого прекрасного учорашнього прийому, яким ви з мимрою Мейрою потішили еліту нашого містечка… До речі, передавайте вашій дружині найпалкіші вітання!.. Так‑так, міг би, але ж ви чудесно розумієте, що наші приятельські стосунки не можуть стояти на заваді справам. Справжня і щира чоловіча дружба не визнає поблажливості. Друзі повинні дбати про реноме одне одного, друзі не мають права давати підстави для звинувачень у потуранні протизаконним діям. Ви згодні зі мною, мій дорогий Потере?
Пика Янґ‑Ола світилася цинічним блюзнірством, гострі вилиці блищали, ніби ретельно вилизаний дубовий паркет у приймальні каїруанського мера.
– Чого ж ви мовчите, любий Потере?
Руки Копонешро тремтіли, і голос його, коли він нарешті наважився заговорити, здригнувся:
– Т‑т‑так, злодієро… е‑е‑е…
Потер затнувся й розгублено закліпав повіками.
Йому перемикнуло пам’ять і він, хоч як не старався, ніяк не міг пригадати імені цього самовдоволеного віслюка, що розсівся на канапі у глибині кабінету, недбало закинувши ногу на ногу, підкреслено демонструючи усім своїм виглядом зухвалу зверхність та безперечну перевагу свого становища. Серце Копонешро калатало у грудях, ніби камінець у прив’язаній до котячого хвоста бляшаній банці, в занедбаних нетрях свідомості безпорадно скавуліли кволі, наче старий облізлий пес, думки, а голова налилася такою тупою важкістю, що навіть сповна усвідомити весь трагізм та нікчемність власної безпорадності Потер був безсилий.
У цій ситуації Янґ‑Ол повівся як тонкий психолог і досвідчений інквізитор. Спершу він засміявся. Засміявся коротко і сухо. Затим вишкірив зуби, зображаючи презирлливу гримасу. І, нарешті, знову обернувся в люб’язного, щирого й задушевного співрозмовника.
– Заспокойтесь, мій друже! Вам нічого боятися. Я, повірте, не прагну вашої крові. Звісно, прикро, що ви забули записати до декларації двадцять тисяч кучмеро. Але то не така вже й велика біда, все можна поправити. Який мені резон тягнути вас до суду?! Що я з того матиму? Подяку від начальства? Подяками не наїсишся, ви й самі це добре знаєте.
– Умгу! Умгу! – спробував вичавити з себе посмішку Копонешро, але зробив це обережно, можна навіть сказати делікатно. Після останніх слів Янґ‑Ола від серця йому дещо відлягло і поволі поверталася здатність більш‑менш адекватно реагувати на виткувате плетиво фраз, що злітали з вуст податкового інспектора.
Разом з тим Потер розумів, що беззастережно довіряти Янґ‑Олу після уього, що сталося, не можна, з такими покидьками треба добре пильнуватися, аби знов не ускочити в халепу.
– Знаєте, мій дорогенький, – поміж тим вів далі Янґ‑Ол, стишивши голос і надаючи йому інтимних відтінків, – бувають дні, коли я майже нічого не їм… Ні‑ні, борони вас боже, нічого такого! – замахав руками, встеживши Потерів погляд, що було метнувся до сейфу. – Не тому, що немає за що. Просто за цією клятою роботою інколи немає коли навіть угору подивитися, не те щоб думати про сніданок чи обід. А втім, чого критися! Чесно кажучи, коли й випадає вільна хвилина, і апетит, здавалося б, розіграється такий, що й слона з’їв би, то не дуже й розженешся. Самі знаєте, які нині ціни… А ви, мушу вам сказати, молодчина! Такий диванчик файний відхапали, що аж‑аж! Усіх в Каїруані переплюнули, навіть самого мера. Та що там в Каїруані, всій окрузі показали, де раки зимують! Це ж подумати тільки, які гроші ви вгепали! Вісім тисяч! Я такої суми ніколи і в руках не тримав. А хотілося б, їй‑бо, хотілося б! Якби хто дав мені такі гроші хоч би день‑два поносити у гаманці, похизуватися перед знайомими, я для такої людини пішов би на що завгодно! До біса декларації, несплачені податки, все до біса. На все заплющив би очі. Все‑таки вісім тисяч! Така сума будь‑кому заплющить очі. Що б ви не сумнівалися!
Янґ‑Ол умовк, але у вухах Копонешро усе ще настирливо лящало: «Вісім тисяч!.. Вісім тисяч!.. Вісім тисяч!..» Лящало, доки до нього не дійшло: цей знахабнілий ірод, цей безсовісний козел вимагає хабаря!
Потер відчув, що ноги остаточно зраджують йому. Гаряча кров шугонула в скроні, перед очима застрибали темні м’ячики. Непідвладне його волі тіло почало осідати, і, аби втриматися, Копонешро широко розкинув руки й відчайдушно ухопився за металеве пруття віконної решітки.
Янґ‑Ол пирхнув, мало не захлинувшись нежданим смішком.
– Ну, йопеме, ви як Христос на розп’ятті, хай мене господь простить! – насмішкувато прорік, відкашлявшись. – Що це з вами? Ви ніби сам не свій. Невже після учорашнього ніяк до тями дійти не можете, га?
Копонешро несамовито захитав головою, аж щоки залопотіли, наче фана на вітрі. Що то мало значити, сказати важко: може, висловлював у такий спосіб заперечення, а може, намагався прогнати спередочей мару і переконатися, що все це – лише поганий, дурний сон.
– Перестаньте, врешті‑решт, трясти головою! – роздратовано гримнув Янґ‑Ол. – Теж знайшли забаву! Я, до речі, прийшов у справах, а не так собі. Але якщо ви не налаштовані на конструктивну розмову, то можемо перенести її на інший час і в інше місце. Здогадуєтесь, куди?
Копонешро тріпнувся і застиг, відморожено втупившись у податкового інспектора. Його обезбарвлений погляд ні про що не говорив і, загалом, видавався порожнім та скляним.
Ця чудасія Янґ‑Олу вже починала обридати, а випробовувати власне терпіння охоти він не мав. Гучно плеснувши долонями по колінах, інспектор досадливо зітхнув:
– Бачить бог, я цього не хотів! – і рвучко підвівся з канапи. – Що ж, прийдеться передавати діло по інстанції…
Це був відвертий, нічим не приховуваний шантаж. Примітивний, невигадливий, банальний, але разюче ефективний шантаж, що вмент вивів Копонешро зі стану глибокого шоку.
– Заждіть! – залементував з остраху, що Янґ‑Ол візьме й направду піде. Або ж просто щезне, розчинившись у повітрі на кшталт нечистої сили (і якби так сталося, Копонешро анітрохи не здивувався б: уся дотеперішня поведенція податкового інспектора кого завгодно підштовхнула б до думки, що Янґ‑Ол знається із дияволом). – Не поспішайте! Я згоден!
– Згодні? – Янґ‑Ол спробував приклеїти на вуста вираз святої наївності. – Про що це ви?
– Ну… – зам’явся Копонешро.
Сполошено обернувшись, окинув доскіпливим поглядом двір. Там не було жодної душі. Ця обставина його трохи заспокоїла, але для більшої певності він ще й кілька разів смикнув защібку вікна.
– Якого біса ви там вовтузитесь? – невдоволено поцікавився Янґ‑Ол.
– Та так, пусте, – озвався Копонешро, витираючи об штани спітнілі долоні. – Перевіряю, чи зачинене…
– Для чого? – зобразив глузливу посмішку податковий інспектор.
– Ну як же? – здивувався його нездогадливості Копонешро. – Обережність, самі розумієте, у такому ділі річ не зайва.
– В якому ділі?
– Ну… ну… Я про вісім тисяч… – пробелькотів Потер.
– А, ви про це! – забігали у Янґ‑Ола очі.
– Тільки…
– Що таке? – насторожився Янґ‑Ол.
– Може… – несміливо почав Копонешро. – Може б… того…
– Що ви там м’ямлите?
– Може б ми домовились про половину?
Копонешро склав руки на грудях і звів на Янґ‑Ола сповнений вселенської туги погляд.
– По‑приятельськи, так би мовити. Га?
– Стоп! Стоп! – замахав руками Янґ‑Ол. – Я так розумію, що ви хочете відбутися лише чотирма тисячами?
– Авжеж!
Вселенська туга в очах Копонешро змінилася вселенською надією.
Однак збутися їй не судилося!
– Та що ви собі думаєте?! – не на жарт розізлився податковий інспектор. – Ми що, на базарі, щоб торгуватися?! – забігав вздовж стіни, кидаючи на Копонешро нищівні позирки. – Давайте порахуємо! Ви приховали від оподаткування двадцять тисяч, так? З цих двадцяти тисяч ви повинні сплатити тридцять процентів. Скільки це буде? Правильно, шість тисяч. Плюс тридцять процентів штрафу, а це ще шість тисяч. Разом вже дванадцять, так? Тепер додайте пеню. П’ять відсотків за кожен місяць множимо на дев’ять. Маємо ще дев’ять тисяч. Приплюсуємо до дванадцяти. Скільки вийде?
– Двад… двад… двадцять одна? – вражено пробурмотів Потер й знесилено плюхнувся на стілець. – Ви не помиляєтесь?
– Ха‑ха‑ха! – одізвався рипливим сміхом Янґ‑Ол. – Ви мене розсмішили! На штрафах, санкціях і пені я, мій дорогенький, зуби з’їв! Ось, погляньте, – піддер пальцем верхню губу, демонструючи поріділу шеренгу щербатих та гнилих зубів.
– Але як же це? – розпачливо простогнав Копонешро. – Ви ж нарахували більше, аніж я приховав!
– Все чин‑чин, не сумнівайтесь, – «заспокоїв» його Янґ‑Ол. – На що ж ви сподівалися? Жартувати з податками треба уміючи, бо інакше рано чи пізно ці жарти вилізуть боком. Ще й так вилізуть, що не зоглядишся, як опинишся у задниці африканського слона!
Копонешро відкинувся на спинку стільця, задер голову до стелі і знеможено склепив повіки.
Синя прожилка сонної артерії на його шиї неспокійно пульсувала, з кутиків рота продиралося глухе спазматичне хрипіння.
«Даремні потуги! – хмикнув Янґ‑Ол. – Хочеш розжалобити? А дудки. Раніш треба було думати. Вкрав – поділись, щоб і тобі було добре, і мені не кепсько. А ти що? Тільки про свої інтереси дбав! Жлоб, одним словом. Натуральний жлоб’яра. Що ж, доведеться зайнятися твоїм перевихованням, ідіоте!»
– І ото не набридло вам ще стогнати? – гидливо поморщився. – Корчите, звиняйте на слові, дурника. Чи ви, може, розраховуєте, що все владнається само собою? Ну що ж, помрійте. Я бачу, що каші з вами не звариш, тож робіть собі як знаєте, а я вмиваю руки. Вже й так занадто багато часу на вас убив, пора й честь знати. Тільки майте на увазі, що тепер я й пальцем не поворухну. Викручуйтесь самі, як можете, а мене ваші проблеми більше не займають!
– Навіщо ж ви так? – подав благальний голос Копонешро. – Хіба ми не могли б домовитися, так сказать, полюбовно?
– Чого ж ні? Звичайно, можемо, – ствердно кивнув Янґ‑Ол. – Було б тільки бажання. Але ваша поведінка, чесно кажучи, породжує сумнів, чи є воно у вас.
– Та є! Є! – поквапився запевнити Копонешро. – Як же інакше?!
– У такому разі, – лице Янґ‑Ола осяялось вдоволеною посмішкою, – я не бачу жодних перепон. Скільки вам треба часу, щоб зібрати необхідну суму?
– Ну… – заметушився Копонешро.
Його все ще не полишала надія виторгувати бодай яку‑небудь поблажку.
– А можна частинами?
Янґ‑Ол заперечливо мотнув головою.
– Це виключено! Уявіть собі, що ви загнетеся, не розрахувавшись зі мною повністю. Хто мені відшкодовуватиме збитки?
– Але ж я не збираюся загинатися! – розпачливо вигукнув Копонешро.
– Хіба я казав, що ви збираєтесь? Але все може статися. Від смерті ніхто у цьому світі не застрахований і ніхто не може знати, коли і де вона його спостигне. Ви ж не можете ґарантувати, скажімо, що не розіб’єтеся на своєму «Форді» де‑небудь по дорозі в Авкиніврак! Тим паче, що до мене доходили чутки, що ви надто ризиковано водите авто. Зрештою, то ваша справа. Хочете ризикувати – ризикуйте. Але я особисто ризикувати своїми доходами не бажаю.
Копонешро схвильовано засовався на стільці. Від Янґ‑Олових пророцтв йому зробилося моторошно. В грудях похололо, серце обволік крижаний панцир.
Янґ‑Ол же, ні на що не зважаючи, продовжував:
– Я повинен дбати про своє майбутнє. Хто його знає, як все обернеться! А раптом народ сказиться і усі поголовно почнуть справно платити податки? Хіба я зможу тоді прожити на свою мізерну платню? Дзуськи! І що? Прослужити стільки років, трудитися, як віл, і не забезпечити собі пристойну старість? Ні, я не можу цього допустити. Тож звиняйте, мій друже, але задовольнити ваше прохання просто не маю права.
Він зробив паузу, аби перевести подих.
– Сподіваюсь, резонність моїх слів не може викликати у вас заперечень. На моє глибоке переконання, у вас немає підстав на мене ображатися. А втім, чого тільки не зробиш заради приятеля! Чесно кажучи, я міг би погодитися на те, щоб дещо підкоригувати суму. Шість тисяч замість восьми вас влаштує, мій дорогий Потере?
«Дорогий Потер» мало не очманів від милостивого дарунка долі.
– О, так! Так! – залепетав, не тямлячись од щастя. – Звісно! Звісно, що влаштує!
– От і славненько! – натхненно вів далі Янґ‑Ол. – Я радий, мій любий друже, що ми нарешті можемо дійти згоди. Повірте, це для мене дуже важливо. Дуже! Не приховуватиму, ви мені завжди були симпатичні, і коли б між нами пробігла чорна кішка, мені по‑спражньому було б прикро. Надзвичайно прикро! Я собі, мабуть, ніколи цього не простив би. Таким людям, як ми з вами, треба триматися купи. Сьогодні я вам чимось допоможу, а завтра, дасть бог, і ви мені у чомусь підсобите. Це життя, любий Потере, і від цього нікуди не подітися, не втекти, не сховатися.
– Та ясне діло, – підхопив Копонешро, – життя штука складна і заплутана.
– Нічого заплутаного якраз і немає! – повчально заперечив Янґ‑Ол. – Все надзвичайно просто: ти мені – я тобі. Ось і вся премудрість. От податкові документи справді можуть бути дуже навіть заплутаними. Це я вам ручаюсь! Хто‑хто, а я цю науку засвоїв досконало. Так при бажанні можу заплутати, що ніяка ревізія нізащо не докопається.
– Дивовижно! – захоплено вигукнув Копонешро, улесливо викочуючи очі. – Ґеніально!
– Перестаньте! – відмахнувся Янґ‑Ол. – Я не потребую ваших компліментів. І взагалі! Облиште це підлабузництво, воно мені противне. Не пудріть мені мізки, я на таку дешевизну не купуюсь.
Яка муха укусила податкового інспектора, збагнути важко, але він раптом так розходився, що бідолаха Потер просто не знав, куди подітися.
– Отак ви всі! Сподіваєтесь лестощами відкупитися! Не раджу тримати мене за ідіота! Не раджу! Запам’ятайте, дорогуша: нічого у цьому світі не робиться за гарні словечка і лагідні погляди. А це значить, що за свою поступливість я маю повне право вимагати компенсацію!
– Та хіба я проти? – розгублено забелькотів Копонешро. – Як скажете… Чого ж ви хочете?
Здавалося, він згоден на все, аби лиш Янґ‑Ол утихомирився.
– Вашу секретарку!
– Що‑о‑о‑о?
Янґ‑Ол тицьнув тонким, як у підлітка, пальцем у бік дверей.
– Вашу секретарку!
Копонешро остовпів і, безуспішно силкуючись збагнути зміст Янґ‑Олових слів, бездумно глипав по‑жаб’ячи виряченими очицями.
– А‑а‑! – плеснув себе по лобі. – Ви хочете узяти її до себе?
– Ви що, зовсім рехнулися? – Янґ‑Ол покрутив вказівним пальцем біля скроні. – На який фрукт вона мені у конторі здалася?! Я тільки хочу побавитися з нею!
– Тобто як?
Щелепа Копонешро відвисла аж так, що здалося: ще трохи – і вона відвалиться.
– Елементарно, Ватсон! – підленько ошкірив зуби Янґ‑Ол. – Як у пісенці:

Туди‑сюди, туди‑сюди
По рейках ходять поїзди.
Туди‑сюди, туди‑сюди,
Немає ліпшої їзди!

– Але ж… – почав було Копонешро.
– Я не наполягаю, – зловісно обірвав Янґ‑Ол, – я тільки пропоную!
Лице його при цьому врапт окостеніло, очі застигли і вимогливо приклеїлися до Копонешро.
Копонешро зрозумів, що Янґ‑Ол загнав його у безвихідь й нізащо від свого не відступиться.
Опиратися не було сенсу…
Він мусив змиритися з цим. І змирився. Єдине, що непокоїло його – як умовити Юті. Він чомусь був упевнений, що це неможливо, і заздалегідь налаштувався на важку й безрезультатну розмову, і навіть готовий був змиритися з тим, що доведеться через секретарчину непоступливість розкошелитися на повну котушку…
І тому був немислимо вражений тим, що Юті майже не опиралася. Важко сказати, чого більше було у тих його почуваннях – подиву чи розчарованості. Все‑таки він сподівався, що юна мимзя Моканеш протестуватиме проти такого ґанебства. Навіть уявив, як вона уся тремтітиме, і тремтітиме не так од сорому, як від обурення. Йому ввижалася гримаса огиди на її гостроносому личику. Можливо, у пориві праведного гніву вона надає йому ляпасів, пригрозить поскаржитися окружному судді або хоча б розплачеться і, кинувшись у ноги, благально квилитиме: «Потере, одумайся! Я люблю тебе і ніхто, крім тебе, не володітиме моїм тілом!»
Але нічого такого не трапилося.
Вислухавши Копонешро, Юті лише поцікавилась:
– Де і коли?
– Ти не повіриш, але він хоче зараз, – пролепетав Потер. – У моєму кабінеті…
– Зараз так зараз, – байдуже повела плечем Юті і діловито розпорядилася: – Іди покарауль на вулиці, щоб ніхто не приперся.
Й зацокотіла каблучками до дверей кабінету.

…Коли Янґ‑Ол з’явився на ґанку, його обличчя світилося щасливою посмішкою п’янички, котрому поталанило похмелитися.

Sekcio 4:Big Vivo estas mallonga, kaj eterna ve

Старий Ірландець згадує минуле. Комісар Пад Люка. Запаморочлива ідея Юджіна Кіллі.

Uxor contenta est, quae bona est, uno viro.

Годинник над дверима пробив восьму вечора.
Тримаючи спорожнілий келих у випростаній на рівні зіниць руці, Юджін Кіллі зосереджено роздивлявся краплі вина, що, ніби кров, облямовували тонкі стінки боґемського кришталю. Усякий, хто глянув би цієї миті на Юджіна зобіч, наразі дійшов би висновку, що ніщо інше, окрім цього зачудування, його не турбує і не займає.
Та насправді думки Старого Ірландця блукали деінде, біля брудного ґанделика рудої свині О’Негрі.
Сильва та Дане, надававши цілий лантух порад і добряче причастившись за Юджінів рахунок, розійшлися по домівках, залишивши бідолаху наодинці з його невеселими роздумами. Але ображатися на них причин він не мав. Навіть навпаки, бо тільки завдяки їм Юджін і не занепав остаточно духом. Вони примусили його повірити у те, що справи його аж ніяк не безнадійні, а отже для того, щоб прихилити до себе фортуну, потрібно не так вже й багато: всього‑навсього не опускати руки.
«Можеш на нас розраховувати!» – запевнили наостанок, і навіть якби то був лише благородний жест, Юджін однак прийняв би його із вдячністю. Але то був не просто жест, Старий Ірландець це знав напевне. Тож, провівши приятелів до дверей, мало не пустив сльозу: «Які милі хлопці! Дарма, що писаки!» – й поклав собі з наступного місяця передплатити «їхню нікчемну газетку».
Нарешті він опустив руку, поставив келих на стіл і перевів погляд за вікно. Вечірній туманець, протятий рожевими променями сонця, що поволі закочувалося за лисий череп гори, стелився північним схилом її підніжжя, поволі сповзаючи вниз, у долину Ка‑М’янки. На хвильку замилувавшись тією майже ідилічною картинкою, Юджін особливо гостро відчув сум за сповненим турботами буттям, коли час летів непомітно й ніколи було приязнитися із печаллю. Йому здалося, що час той бозна‑як давно відійшов, і Юджін нізащо не хотів повірити в очевидність, що відтоді, як лиха вість про чужака перетворила цей гамірливий оазис на німотну запустінь, спливло всього‑навсього якихось кілька годин. Кожна хвилина видавалась йому тепер нескінченним і сірим, змарнованим марудним неробством днем, і він відчував просто таки нестерпну втому, що намертво прицвяшила його до мулького стільця, відібрала сили бодай зворухнутися, вихолощила думки і важким кіптявим рядном огорнула душу.
Мабуть, так вже влаштована людина, що у такі миттєвості зарадити їй можуть тільки пекельне відчуття самотності, біль за утраченим, туга за справжнім і світлим, що було у житті і що було віддано на поталу дрібному, ницому і нічого не вартому.
Мабуть, такі миттєвості прозріння рано чи пізно (далебі, таки пізно!) навідуються до кожного. Навідуються по‑різному, за різних обставин, але навідуються. Приходять раптово чи поволі, але завжди – непідкупні, невблаганні і суворі, як Терміна Тор.
Однак занурення у минуле витягло з глибин Юджінової пам’яті не так вже й багато. Кілька незначних епізодів, які й споминами назвати важко. І як він не силувався пригадати щось яскраве і важливе, ті його потуги були безуспішними. Якоїсь миті Юджін відчув пронизливий холодок у всьому тілі, і услід за тим розпалений мозок зродив жахливе відкриття: усе його життя – суцільна смуга невдач. Він невдало появився на світ – саме тоді, коли батько, проциндривши сімейні статки, звіявся світ за очі, залишивши немічну дружину і тримісячного сина без будь‑яких засобів існування. Він невдало пішов до школи – першого ж дня на нього звалився з підгнилого дерев’яного помосту посеред вестибюлю важезний бронзовий бюст президента, з ушкодженим хребтом Юджін п’ять літ пролежав у нерухомості без будь‑якої надії на одужання, і хоч все‑таки якимось дивом вичуняв, до школи вже більше ніколи не ходив. Він невдало одружився – покійниця Месаліна його не любила, ще й виявилася рідкісним стервом, невгамовно охочою до чужих чоловіків, отож життя із нею перетворилося на безкінечну муку, та Юджін, одначе, героїчно терпів її вибрики, тішачи себе надією, що все минеться, що Месаліна одумається і, врешті‑решт, зважить на його почуття (бо хоч там що, а він таки її любив: спершу нестямно, згодом просто любив, ще пізніше намагався переконати себе у тому, що таку жінку, як Месаліна, любити неможливо, але докінечно схолодніти до неї так і не зміг – варто було їй лишень приязно усміхнутися чи мовити лагідне слово, вогонь кохання умить спалахував в Юджіновому серці з новою силою); коли ж Месаліна таки одумалася, було вже пізно – певно, у покару за безпутність її з усіх боків обсіли болячки, вона то розпасалася до непристойності, то марніла і перетворювалася в жалюгідну, худу і змарнілу подобизну жінки, весь прибуток з пивниці йшов на її лікування, по яких тільки лікарях та санаторіях Юджін її не вивозив, але таки домігся свого: Месаліна знову розквітла, набралася здоров’я. Але на ту пору їй уже добігало до сорока, про дитину не могло бути й мови, та й навряд чи вона змогла б завагітніти… А потім… Хто б міг подумати, що вистраждана і виплекана неймовірними зусиллями і жертовним Юджіновим терпінням тиха сімейна ідилія урветься так нагло і безглуздо! Легке нездужання, на яке ні він, ні Месаліна не вважали за потрібне звертати увагу, обернулося запаленням легенів, що за кілька днів поклало Месаліну в домовину…
Гірке зітхання (чи радше стогін) сколихнуло німотний присмерк пивниці.
Старий Ірландець підвівся. Дрібочучи, прочовгав у закут за стійкою. Намацав рукою ширму, що прикривала вхід до підсобної комірчинки, наосліп дотягнувся пальцями до прикритого ширмою вимикача.
Спалахнуло світло. Але на душі від того не прояснилося…
Годинник над дверима показував за чверть дев’яту.
Юджін журливо захитав підборідком, окинув тлумним поглядом порожній зал. За чверть дев’ята! Якби не той триклятущий чужак, зараз би гульба у пивниці була в самісінькому розпалі: попід стелею снували б руді пасма цигаркового диму; Коцибуль Ялубиц розважав би компанію байками зі свого холостяцького життя; брати Тітофф вишукували б, перед ким розщедритися компліментами з єдиною і більш аніж прозорою метою – напитися і наїстися надурняк; Алекс Вольськи чмихав би безперестанку носом і з усіх сил пнувся би зав’язати з ким‑небудь суперечку – про що саме, йому було байдуже, аби лиш зчепитися; Михай Лосич сидів би набундючений, мов сич, спогорда зиркаючи на галасливе ґурбище за сусідніми столиками, вичікуючи, коли хтось надумається до нього звернутися, бо із власної ініціативи долучатися до нікчемних балачок вважав не гідним свого статусу; Ґієн Капшо, Рим Арук і Матія Маріос уболівали б за долі світу, тавруючи постіндустріальне суспільство та пророкуючи Новий Апокаліпсис, заодно переймаючись тим, аби до його настання їхні заґартовані організми засвоїли якомога більше винайдених людством божественних напоїв – віскі, бренді, коньяків, бальзамів, джинів, текіли etc; Вальдемар Вайсброу та Мойсей Коен, прихопивши по пляшці пива, починали б торувати шлях до виходу, що завше було для них справою непростою, бо полишити пивницю, не зачепившись на коня чи не біля кожного столика, їм рідко коли вдавалося; опинившись врешті‑решт на вулиці, вони неодмінно всілися б на сходи і, обнявшись, заревли б у два голоси «Повзуть злодієро із салуну рачки» або «Дай мені, шинкарко!»…
Юджін на якийсь час знову відчув, що весь світ для нього спорожнів, зробився чужим і безцільним, відчув, що йому в ньому до такої міри самотньо, ніби він уже поза ним, начебто втратив будь‑який зв’язок з усім, що оточувало донині. Знову згадав і знову щиро пожалкував за минулим днем, і позаминулим, за тими зазвичайними вечорами, коли затримувався у пивниці далеко за північ і коли навіть уві сні (хоч вкладався спати, утомлений до краю, не раніше третьої й одразу засинав) його не полишали думки про дрібні буденні клопоти.
Як тепер бути, як усе обернеться, з ким поділитися сумнівами, у кого спитати поради? Якби була жива Месаліна, певно, йому було б набагато легше… Хоча хто його знає! Він стільки натерпівся з нею, стільки разів вона утоптувала його душу і почуття в багнюку, стільки разів наштовхувався на її крижаний, неприховано ворожистий погляд, стільки разів його щирість розбивалася об стіну нерозуміння й байдужості, що важко сказати, чи змогла б вона у такі хвилини, як зараз, підтримати його, допомогти, зарадити чутливим, заспокійливим словом.
На думку йому раптом прийшло те, про що ніколи раніше не замислювався: адже Месаліна була єдиною в його житті жінкою! Інших жінок, навіть легковажних хвойдочок, він не мав ані за її життя, ані після її смерті. Спробував пригадати, чи хоча б коли‑небудь, бодай мимоволі, навідувалися до нього думки про зраду. І не зміг…
Він був далекий від того, аби приписувати собі бозна‑яку ґречність, тим паче був далекий од думки про власну винятковість і безгрішність, але мозок його спалахнув: «А Месаліна? Чи хоча б коли‑небудь, хоч би ненадовго, навідувалось до неї почуття провини? Чи картала себе за зради? Чи визнавала хоча б у глибині душі, що це ґанебно?»
– Ет! – відмахнувся од стражденних запитань, як від незносної мухи. – Чого тепер цим мучитися?
І раптом сполошено здригнувся, не упізнаючи власного голосу, що пролунав у порожньому залі непринадно і глухо, ніби із діжі.
– Певно, саме так починають виживати із ума, – кисло усміхнувся. – А що ж! Як нема людині чим зайнятися, так всякі дурниці і лізуть до гол…
Обмовк на півслові. Здалося: важко гупаючи, хтось піднімається сходами.
Юджін укляк, напружено вслухаючись у звуки за дверима.
Ні, радісно забилося серце, таки не причулося!
В душі Старого Ірландця здійнявся сущий шквал обнадійливих почуттів. А може, запульсувало у скронях, насправжки сталося диво? Може, ніякого прибульця не було, і ватага одурених чоловіків, добряче нам’явши боки рудій свині О’Негрі, повертається оце зараз до милої їхнім серцям затишної пивниці старого друзяки Кіллі?
Що ж, Юджін не триматиме на вас зла! Не товпіться в порозі, проходьте. Це добре, що ви провчили того облудника. Бач, що надумав негідник – водити за носа пристойне панство! Це ж треба таке! Певно, бовдуряка сподівався, що такі штуки йому легко минуться? Коли б не так!..
Двері прочинилися і перед зором Старого Ірландця постала огрядна постать поліцейського комісара Пада Люки.
За інших обставин його з'ява пробудила би в Юджінові хіба що осоругу та мулький неспокій: так вже повелося, що навідини цього одіозного типчика неодмінно завершувалися якою‑небудь капостю.
Загалом, такі ж емоції приберігала для Пада Люки переважна більшість мешканців Каїруана, за винятком малолітніх дітей, з яких йому нічого було здерти (вірніше, він ще просто не додумався до того, що і з них можна мати бодай якийсь нікчемненький зиск), а також мера, окружного прокурора, судді та ще кількох осіб, що посідали вищі од нього щаблі в тубільній владній ієрархії і, відповідно, всіляко заохочували Пада Люку до належних їх становищу виявів лояльності. Не можна сказати, що такий стан речей його не влаштовував, та однак коли приходив час засвідчувати комусь із них повагу, Люку ввижалося, що заодно із презентом чи конвертиком, напханим новенькими купюрами, він передає у чужі загребущі руки скривавлений окрайчик власного серця. І хоч рани на понівеченому серці затягувалися доволі швидко, не лишаючи й рубця, ним оволодівала хижа жадоба на комусь відігратися. І хай би як тоді не намагалися, знаючи його лютий норов, догодити йому, хоч би як гостинно не приймали, Пад Люка все одно віддячував чорною неприязністю й не проминав найменшої нагоди розжитися бодай на якийсь дріб’язок. Не гребував нічим, і докори сумління йому були невідомі.
Багато хто схильний був вбачати причини такої його поведінки у тому, що нинішню посаду Пад Люка здобув порівняно недавно, а до того вічно потерпав від нестатків, отож коли з'явилася можливість покращити свій добробут, накинувся на ці можливості, як зголоднілий вовк на здобич.
Так воно, ймовірно, і було.
Принаймні, чимось іншим його ненажерливість та патологічну заздрість, що розповсюджувалися на все і всіх, пояснити важко.
Вседозволеність та безкарність розбещували Пада Люку з дивовижною легкістю, не зустрічаючи в його зіпсутому нутрі жодного спротиву. І, як це часто буває, він не лише утратив почуття міри, але й позбувся елементарної обачності. Складалося враження, ніби Пад Люка абсолютно не задумується над наслідками або ж, навпаки, як ніхто інший передчуває, що довго так тривати не може, і поспішає сповна скористатися моментом.
Тепер, мабуть, вам зрозуміло, чому іншим разом при появі комісара настрій у Старого Ірландця неодмінно зіпсувався б. Але ниньки Юджін із чистим сумлінням радо привітав би кого завгодно, навіть нечистого.
Хоч Пад Люка і звик до запопадливості перед його персоною, та все ж йому вистачало в голові оливи не брати на віру щирість подібних виявів. Тож не дивно, що неймовірна люб’язність, яка світилася на Юджіновому обличчі, видалася йому підозрілою, тим паче, що Старий Ірландець ніколи раніше явною улесливістю не грішив і обмежувався у стосунках з комісаром лише сухою, сказати б чисто формальною, ввічливістю.
Пад Люка нервово мотнув головою. Його великі банькаті очі неспокійно забігали, гарячкувато вишукуючи пояснення незвичній поведенції Старого Ірландця, однак ні за що підозріле зачепитися комісаровому погляду не вдавалося. На те ж, що у пивниці немає жодного відвідувача, збентежений Пад Люка, хоч як це фантастично не виглядає, чомусь не звернув абсолютно ніякої уваги.«Щось тут не те, – подумав він. – Схоже, цей клятий виродок, ця ірландська почвара замислив якусь каверзу!»
Проковтнувши слину, Пад Люка пройшовся залою і мовчки усівся за столиком навпроти Юджіна.
– Віскі? – улесливо звів брови господар.
Пад Люка кивнув.
І поки Юджін, квапливо метнувшись за шинквас, видобував з холодильника пляшку та протирав серветкою склянку, ще раз обвів доскіпливим поглядом пивницю.
Лише тепер, та й то не одразу, до нього дійшло, що пояснення своєму «Щось тут не те…» треба шукати в незвичному для цього місця, та ще й такої пори, безлюдді.
– Що за хурня? – упівголоса пробелькотів Пад Люка, нервово пригладжуючи спітнілою долонею коротенького чубчика. – Юджіне, де усі ці виродки поділися?
– То ви нічого й не знаєте? – опечалено поморщив лоба Старий Ірландець.
– А що? – нащуривши вуха, подався вперед Пад Люка.
– Поперлися до О’Негрі, – проказав Юджін понурим голосом та, одвернувши голову, міцно стис зуби і застиг, дивлячись кудись у порожнечу.
Пад Люка засовався на стільці і ще більше подався вперед.
– Якої хури?
– Подивитись на прибульця, – тихо, ледь зворухнувши губами, озвався Старий Ірландець.
– Якого ще прибульця? – сторопів Пад Люка.
– То ви й справдінічого не знаєте? – здивовано заблимав на комісара Старий Ірландець.
– Та що я повинен знати? – не стримався Пад Люка.
Юджінова схарапудженість розізлила його не на жарт.
– Ти мене дістав! Можеш по‑людськи пояснити?
– А що пояснювати? – розвів руками Старий Ірландець. – До ґанделика тієї рудої свині заявився якийсь приблуда, от вони і…
– Який ще приблуда? – аж підскочив Пад Люка.
– Звідки мені знати, я ж його не бачив.
– То й що? Бачив не бачив, який з того хур? – заверещав Пад Дюка. – Хто такий? Звідки взявся?
– Казали, приїхав на автомобілі.
– На машині?
– Так казали.
– Що за машина?
– Тобто?
– Легкова чи вантажівка?
– Кажу ж, що не бачив.
– Це якась хурня, Юджіне! – невдоволено вигукнув Пад Люка. – Ні хура не бачив, ні хура не чув!
Ліва брова комісара кілька разів роздратовано сіпнулася, лице перекосилося зловіщою гримасою.
– Але… – спробував чи то виправдатись, чи то заперечити Старий Ірландець.
Та вислуховувати його Пад Люка не збирався.
Заклавши руки за спину та широко розставивши ноги, Пад Люка хижакувато розправив плечі і грубо скомандував:
– Віскі! Прутко!
Одним махом виплюснувши у широкий, як халява його надраєних до дзеркального лиску чобіт, рот стограмову порцію аqua vita, комісар смачно хекнув, задоволено обтер губи долонею і несподівано доволі приязно поцікавився:
– Признайся, Юджіне, це правда, що ти ніколи не розводиш віскі водою?
– Як можна! – ображено підгорнув губи Старий Ірландець. – Ніколи!
– Ти, Юджіне, бовдур! – покрутив мозгівнею Пад Люка і зареготав, мов жеребець. – Це ж нерозумно. Ясна річ, солідним клієнтам ти повинен услужувати без усяких фіглів‑міглів, але на якого хура втрачати приварок на інших?
– Для мене усі клієнти однакові, – гордо заперечив Юджін.
– Справді? – осклабив зуби Пад Люка. – То ти хочеш сказати, що немає ніякої різниці між мною і якимось виродком, від якого тхне потом і ще хур знає чим?
– Боронь боже, – зблід Старий Ірландець. – Нічого подібного? Я мав на увазі..
– На який хур мені знати, що ти мав на увазі! – здибився Пад Люка. – З вогнем граєшся! Розвів тут, бляр, димосратію. Знаєш, чим це пахне? Ні? А я знаю. Натуральний екскремізм! Неповага до влади! Я цього не потерплю, так і знай!
Від гнівних і, головне, несправедливих звинувачень у Юджіна пробіг по тілу морозець.
Старий Ірландець безпорадно знизав плечима і укляк, розгублено шукаючи рятівні слова.
– Роби висновки, Юджіне! – у голосі Пада Люки вчувалася погроза.
– Ну так я ж… – приречено зітхнув Старий Ірландець, дістаючи із сідничної кишені штанів портмоне.
Пад Люка задоволене хмикнув і, краєм ока озираючи з‑під примруженої повіки, як Юджін, послинивши пальця, шерхотить лоскотливими для полісменового серця папірцями, узяв зі стола пляшку і, задерши підборіддя, вхлюпнув у себе віскі прямо з горличка.
– Я ж тебе попереджав, щоб поношених не давав, – неприязно блимнув, повертаючи Юджінові кілька злегка засмальцьованих купюр. – Заміни!
– Залишились тільки дрібні, – винувато розвів руками Старий Ірландець.
– Ну гаразд, – примирливо кивнув комісар. – Тільки більше щоб цього не було!
– Авжеж! – з поспішною догідливістю пообіцяв Юджін, подумки дякуючи богові, що найгірше (тьху‑тьху‑тьху!) вже минулося.
І раптом у його мізках народилася ідея, від якої аж подих перехопило: а що як підкупити Пада Люку, аби він якимось робом випровадив зальотника із забігайлівки О’Негрі?

Sekcio 5 (retrospecto): kiam li diras pasio, juĝo estas silenta

Ліфт різко загальмував, гойднувся і зупинився. Заскреготіли, роз’їжджаючись, половинки дверей.
Леон засунув руки в кишені плаща, затримав на якусь мить подих – так робив завжди, коли треба було звільнитися од нерішучості.
«Ну, ні пуху!» – подумки побажав собі.
«До чор… чор… чор…» – прорипіло за спиною.
Леон зиркнув ліворуч і йому врапт здалося, що помилився адресою: двері, на яких зупинився погляд, були оббиті дерматином, а він же їх пам’ятав неоковирно пофарбованими жовто‑брудним суриком!..
«Невже Марта обзавелася хазяїном? – штрикнула думка, і він мимоволі зіщулився. – Цього ще не вистачало!»
Леон ніколи не мав довіри до гороскопів, але цієї миті мимоволі згадалося: «Овнам належить бути обережними: на них чигає смуга невдач» (здається, то було позавчора: Діана забула вимкнути телевізор і крізь шпарину недопричинених дверей до спальні проривався голос ведучої «Астрологічного прогнозу»)…
– Ти?
Марта виглядала здивованою і розгубленою.
– Я, – Леон удав, що не завважив ані першого, ні другого. – Можна?
– Заходь…
– Я ненадовго, – сказав, переступаючи поріг, і метнув погляд в куток біля вішака.
Його капці були на місці, і то вже був добрий знак.
– Ти завжди ненадовго, – зітхнула (з полегкістю? з досадою?) Марта.
– Справи! – розвів руками Леон.
– Знаю я твої справи, – підкопилила губи Марта і потупцяла на кухню. – Каву будеш? – поцікавилась на ходу, навіть не озирнувшись.
– Якщо нічого іншого немає…
Леон не договорив, бо Марта нараз зупинилася й докірливо захитала головою.
– А совість у тебе є? – спитала тихим, грудним шепотом.
– Совість? – пересмикнув плечима. – А до чого тут совість?
– Дійсно, совість тут ні до чого! – хмикнула Марта і, не кажучи більше й слова, поспішила щезнути в дверях.
Леон затримався в коридорчику, силкуючись збагнути, що мала б значити та її вередливість (а що була то саме і тільки вередливість, сумніву не було), та, на щастя, вчасно схаменувся й навіть покпинив над даремністю тих потуг, бо ж відомо, що поведінка жінки позбавлена логіки і намагатися її зрозуміти – надто невдячна й зарані приречена на невдачу справа.
Коли зайшов на кухню, Марта поралася біля плити, зосереджено маніпулюючи джезвою над синюватими язичками полум’я, хоч те дійство (власне, треба було мати багату фантазію, аби таке банальне і доведене до автоматизму заняття назвати дійством) навряд чи вимагало аж такої вже запопадливості. Тут було щось інше.
– Може, поясниш, що все це значить? – Леона аж ніяк не приваблювала перспектива потрапити в залежність від нікчемних жіночих примх, тож він вирішив одразу домогтися ясності. – Якщо ти не рада мені, так і скажи.
Вона не обернулася, але від Леона не приховалося, як ледь помітно здригнулися Мартині плечі, і хоч це було промовистішим од будь‑яких слів, цього йому здалося замало.
– Ну, чого ж ти мовчиш? – його голос, зміцнівши, забринів наполегливістю та рішучістю. – Чи мені піти?
Це вже було щось схоже на облогу, а Марта ніколи не відзначалася умінням чинити опір. От і тепер: відвела голову вбік, навпомацки сягнула короткими пухкими пальчиками до чорних кружалець на панелі плити, загасила вогонь, та так і застигла, тримаючи у руці паруючу джезву і не наважуючись обернутися, – остерігалася стрітись поглядом й виказати свої справжні почуття.
– Ти не зважай, – тихо, майже пошепки промовила по якійсь миті. – Це у мене щось з нервами…
Вона немовби вибачалася, – утім, чому: немовби? Без усякого сумніву, Марта й насправді почувалася винуватою, а це говорило про те, що все минулося і тепер можна з полегкістю перевести подих, спокійно окинути зором невеличку й затишну кухоньку, з насолодою вдихнути аромат запашної кави і мимоволі замилуватися тонкою Мартиною шиєю, лискучим каштановим волоссям та достоту звабливою поставою.
– Нерви, кажеш?
Схитнулася нарешті із місця.
– Атож, – кивнула, поставила джезву на золотисту тацю скраю стола та задивилася у вікно, за шибами якого звисали густі клапті туману, та за мить вуста її скривилися гримасою, яка, либонь, мала б означати усмішку чи, принаймні, усміх. – Ще й ця нікудишня погода!..
– Раніше ти на такі нісенітниці уваги не звертала.
– Ну… – Марта кинула на нього квапливий позирк, з якого годі було чогось дотяти, на якусь мить уклякла в задумі, ніби щось зважуючи на невидимих терезах, а тоді рішуче, мовби стріпуючи вагання, стенула плечем. – Знаєш, відколи ми не бачились, у моєму житті дещо змінилося.
Леон здригнувся і відчув раптовий холодок у грудях.
– Може, заміж вийшла?
– Знущаєшся?
Мартині губи сіпнулися пригніченою посмішкою.
– Заміж мене, любасику, не беруть…
– А тобі так вже й хочеться?
– У моєму віці хотіти вже шкідливо…
– У твоєму віці?
На її обличчя набігла тінь, і Леон збагнув, що переступив межу. Треба було якось залагодити цю недоречність, але він не знав – як? Говорити банальності – справа пуста й безнадійна. Навпаки, ними можна було ще більше загострити і без того дурну ситуацію. Бо й справді: щось дурніше придумати було годі! Мав би вже звикнути до Мартиних нарікань на свій вік, що повторювалися майже щоразу. І хоч говорилося те все почасти з іронією та нібито поміж іншим («Ой, хлопче, і нащо тобі стара баба?» – «Не нащо, а на що!» – «І на що ж?» – «На те саме!»), він добре знав, як дошкуляє Марті різниця у їхньому віці, і як він не намагався переконати її в абсурдності і нікчемності зважання на такі дурниці, повністю примусити її позбутися цього комплексу йому не вдавалося. «Скажи, тобі зі мною добре?» – допитувався він. «Дуже!» – аж млосно заплющувала очі вона. «І мені з тобою чудово! Неймовірно чудово! А про що це говорить?» – «Про що?» – «Про те, що ми створені одне для одного і дати наших появ на світ тут ні до чого!» – «Так то воно так, але якби ми були ровесниками…» – «То й що?» – «Тоді, можливо, між нами була б ще більша гармонія!» – «Дурниця! Я знаю десятки пар приблизно одного віку, між якими немає й натяку на гармонію. Головне – почуття, пристрасть!» – «Так, головне… Але ж не найголовніше!» І т. д., і т. п.
(Леон не лукавив: у їхніх взаєминах вікової проблеми для нього й справді не існувало. Хто ж винен, що його величність Випадок уклав їх у ліжко, не поцікавившись записами у посвідченні особи?! Виглядала Марта на тридцять п’ять, це по максимуму, а якщо була у гарному гуморі, сяйливість її променистих очей могла увести будь‑кого ще в більшу оману, – так і сталося: коли вони познайомилися на вечірці у Скнаєра, Леон був певен, що їй тільки‑но тридцять з куценьким хвостиком, і навіть мимовільна Мартина фраза про те, що із Скнаєром вона знайома ще зі школи, якимось дивним чином не змусила його замислитися і вдатися до найелементарніших арифметичних підрахунків; зрештою, він так захопився прискіпливим підгляданням за Мартиними принадами, аж геть забув, що сабантуйчик Скнаєр влаштував з нагоди свого сорокаріччя!.. Лише серед ночі, ніжачись у Мартиній постелі і блаженно теревенячи про всілякі дурниці, він раптом згадав ту її побіжно зронену фразу – і несподіване відкриття обпекло його мозок. Було б неправдою сказати, що той гарячковий здогад примусив його вжахнутися чи, принаймні, одлунився неприємними емоціями; та однак від умиротвореності й майже атараксичного спокою, які ще якусь мить тому колисали Леона на хвилях майже райської насолоди, не лишилося бодай примарного сліду.
– Що з тобою? – стривожилася Марта.
Замість відповіді Леон повернувся на бік, висмикнув з пачки, залишеної на тумбочці, сигарету і чиркнув запальничкою.
– Послухай, – промовив, переборовши вагання, – учора ввечері ти обмовилась, що знайома зі Скнаєром ще зі школи…
– Так, ми вчилися в паралельних класах, – з готовністю відказала вона і знітилася, наштовхнувшись на його вражений погляд. – А що?
– Оце сюжетик! – видихнув Леон і захитав головою, начеб йому раптом запаморочилось.
– Та ти не турбуйся, у мене з ним нічого не було!
Це її поспішливе й нічим з його боку не продиктоване виправдання викликало у Леона напад давкого сміху.
– Звідки ти взяла, що мене це турбує?
На Мартиному обличчі відбилися збентега і розгубленість.
– Ну… я думала… що ти думаєш…
– Та ні про що таке і гадки не мав! – нахилившись, він швидко поцілував її і зашепотів на вухо: – Коли я народився, ти вже, мабуть, бавилася з чоловіками!
– Що‑о? – Марта з силою відштовхнула його від себе. – Що ти сказав?
Її темні очі врапт зробилися ще темнішими.
– Ой, господи! – пролепетала, закриваючи обличчя долонями. – Як же так? Як же це так? Навіщо?..
– Чого ти бідкаєшся? – хмикнув Леон. – Особисто я нічого поганого у цьому не бачу.
– Що ж ти тоді бачиш? – озвалася хрипло з‑під долонь.
– Бачу, як раз‑по‑раз здимаються під простирадлом горбики твоїх тугих груденят!
– Ти ще й знущаєшся! – Марта зірвала із себе простирадло. – На, дивись! Надивляйся! Добряче надивляйся!
Леон спробував її пригорнути, але Марта вислизнула з рук і, з відмаху пожбуривши простирадло в куток, скочила з ліжка.
– І не соромно тобі лізти до старої виварки?
– Стули пельку!
Він сподівався, що грубий окрик примусить її вгамуватися, але прогадався.
– Молокосос! – вибухнула Марта гнівом. – Сцикун! Розпусник!
– Ну, тут можна й посперечатися. Це ще питання, хто з нас…
– Виродок! Потвора!
– Це діагноз чи комплімент? – Леон таки ще не втратив надії врятувати ситуацію, перевівши усе на жарт.
– Щоб духу твого тут не було! – Марта просто таки несамовитіла і, здавалося, от‑от кинеться до нього навкулачки.
Проте він і не думав зупинятися:
– Дух вивітриться, сліди сперми виперуться, а спогади залишаться…
– Ух, вигребок!
– Говори, говори! – їй‑бо, цей спектакль йому вже починав подобатися. – Може, полегшає.
– Іди к бісу!.. – вона навмання вхопила перше, що підвернулося під руку, і замахнулася на Леона.
– Цим ти мене не вб’єш! Візьми щось важче!
Марта враз схаменулась, обм’якла і з подивуванням прикипіла очима до того, що тримала в руці; здавалося, вона ніяк не може утямити не тільки того, що збиралася щойно вчинити, а й загалом, що то за річ.
– Твій халат, – підказав їй Леон. – Мушу зізнатися, виглядаєш ти в ньому просто грандіозно. Але ось такою, абсолютно голою, ти мені подобаєшся ще більше…
Ще пригадалося, як трохи згодом Марта зайшлася – спершу – мало не істеричним сміхом, а затим, розревівшись, стала благати, аби він щез назавжди з її життя.
– Гаразд, хай буде по‑твоєму, – пообіцяв він, і та обіцянка на ту мить була, мабуть, щирою.
У всякому разі, тоді він і насправді вірив, що слова свого дотримає. Може, так би воно й було, якби все те сталося під ранок і він мав би можливість одразу ж забратися геть. Але до світанку було ще довго, тож залишок ночі їм судилося – однак! – провести в одному ліжку, бо у Мартиній квартирці не було більше де притулитися. А опинившись знову під однією ковдрою, вони дуже швидко забули про просьби‑обіцянки, обіцянки‑просьби, – а вранці, проводжаючи його до дверей, Марта раптом спитала, ніби й не було тих її нічних бунтів: «Ще зайдеш?»)
– Ти ніби й не рада мені?
– А чого би я мала радіти? – метнула їжакуватий позирк.
– Злишся, що довго не заходив?
Марта не відповіла; сиділа, утупивши погляд в сутінки за вікном – трохи байдужа, трохи роздратована, трохи відсторонена.
– Я був у від’їзді…
Вона промовчала.
– Тільки вчора приїхав…
Здригнулася.
– Навіщо брешеш?
Але погляду від вікна не відвела.
– Не брешу.
– Позавчора бачила тебе у місті…
Леон не почервонів, хоча й треба було б, не зайорзав на стільці, лише відчув незручність.
«Де вона могла мене бачити? І з ким?»
Спробував пригадати, де його носило того дня, та одразу ж вилаяв себе подумки: «Якого біса я повинен звітувати? Яке їй, зрештою, діло? Я ж не цікавлюсь, хто їй двері оббивав…»
Та тільки‑но згадав про дерматин, як з язика одразу й злетіло:
– Дивлюся, що й двері у тебе…
– Що двері? – рвучко обернулася, і він помітив, як її бліді щоки ураз спалахнули.
«Ага, зачепив за живе!» – зиркнув уїдливо. Навіть переможно.
– Ніби новенькі. Не сама ж із ними вовтузилася?
Мартиним чолом пробігли брижі. Не вимовила, а ніби вирвала із себе – поволі, слово за словом:
– Ясна річ, не сама!
– Хто ж, якщо не секрет?
– Знайшовся майстер.
– Не за гарні ж очі старався!
Леону важко було приховувати дратівливість. Та він і не намагався.
А може то й зовсім не роздратування було? Може, то було бажання зробити боляче, помститися за непривітність та холодність? Чи, може, то були звичайні ревнощі?
– Чого ж ти мовчиш? – накручував себе. – Не за так старався ж, правда?
– Звісно! – Мартиними губами ковзнула тінь зухвалої посмішки. – Розрахувалася натурою…
Леон знесамовитів.
– Лярва! – скипів, підскакуючи до Марти в лихій нестямі.
Вона не встигла ані відхилитися, ані затулитися.
Відлетіла, вдарилась потилицею об виступ підвіконня і скоцюрбилася на підлозі…

Sekcio 6: Patriots Ludo

Лукавці Сильва і Дане. До кого топче стежку Коцибуль Ялубиц? Міцний горішок. Каліцтво Рима Арука. Похвальба чужинця улещує Мойсея Коена. Шкальничка із секретом. Салунний журнал О’Негрі.

Сильва та Дане злукавили перед Старим Ірландцем: ясна річ, вони не збиралися ощасливлювати сімейства несподівано ранніми приходами, бо ж після учорашніх гарцювань мусіли остерігатися утрапляння до обіймів своїх благовірних. Для подібної обачності, як ви й самі можете здогадатися, у них були досить вагомі підстави.
По‑перше, деяка виснаженість плоті.
Утім, з цією притикою друзяки ще так‑сяк зволодали б; якщо не самотужки, то за активної спонуки своїх вигадливих половин – це вже напевне.
По‑друге, єдина аптека, що трапилася їм учорашнього вечора дорогою до готельчика, виявилася брутально замкненою, унаслідок чого у душі нашим ловеласам закрадалися сумніви певного штибу: тепер, коли враження з проминулої ночі уляглися і зблякли, ні‑ні та й наверталися негараздні передчуття, що спонукали їх до думки про нагальність певних запобіжних заходів. Власне, вибір був невеликий, вірніше, всього‑навсього один: принаймні тиждень відкараскуватися од сповнення подружніх обов’язків.
По‑третє, їх кликав у мандри фаховий інтерес. Не висвітлити на шпальтах газети таку неординарну подію, як негаданий візит до містечка невідомця, каїруанські акули пера просто не мали права.
Отож, вийшовши з пивниці Юджіна Кіллі, вони, не змовляючись, завернули у протилежний їхнім домівкам бік і подалися до ресторації злодієро О’Негрі.
За кількасот кроків, біля мерії, їм здибався Коцибуль Ялубиц.
Це їх трохи подивувало – за законами логіки, він би мав зараз бути у салуні.
– Я там і був, – пояснив Коцибуль Ялубиц. – Вискочив владнати одну нагальну справу. Та незабаром повернуся.
– Ну, а що ж той чужак?
– Щось певне важко сказати, – розвів руками Ялубиц. – Дудлить вино і все більше мовчить.
– До когось приїхав чи як?
– Кажу ж, що нічого не розказує. Знаю тільки, що у нього авто без номерів і що звати його Леон.
– І це все?
– Все.
Ялубиц ще раз розвів руками і кисло всміхнувся, немовби почував за собою провину.
– Ну, побіг я…
– Куди це?
– Та домовився вранці з однією удовичкою, а хто ж знав, що така приденбенція станеться? Побіжу внести корективи.
– Хто така? – навперебій зацікавилися друзяки.
– Воно вам треба! – відмахнувся Ялубиц.
– Отакої! – ображено вигукнув Дане.
– Класна удовичка! – прицмокнув Коцибуль. – Давно вже її обходжую і, здається, ось‑ось укоськаю!
– То хто ж така?
– Секрет!
– Дивись, – погрозив пальцем Сильва, – все одно ж дізнаємось!
– Спробуйте! – засміявся Коцибуль Ялубиц і пірнув у морок.
– Ти бач, – докірливо захитав головою услід йому Дане, – який гонористий зробився!
– Псуються люди, – зітхнув Сильва. – Правдивого слова ні з кого не витягнеш. Із будь‑якої дурниці роблять бозна‑яку таємницю!
– Єрунда! – сплюнув під ноги Дане. – Хай‑но спитаю Лін. Не може такого бути, щоб жіноцтво не відало, до кого топче стежку Ялубиц.
– Авжеж! – погодився приятель. – Від них нічого не утаїш.
– До речі, – збуджено смикнув його за рукав Дане, – знаєш, якого фортеля викинув Янґ‑Ол?
– Не чув.
– Освоїв секретарку Копонешро!
– Та ну?!
– І знаєш де? У Потеровій конторі! На Потеровім столі!
– Не може бути!
– Ще й як може!
– А що ж Потер? Він знає?
– А то! Ще й власною персоною на шухері стримів!
– Оце так номер!
– Я давно казав, що цей Янґ‑Ол не такий вже й сухар. Бач, не все йому у голові одні лиш податки, на амури потягло!
– Н‑да, – цямкнув язиком Сильва. – Хто б міг подумати?! І як це йому вдалося?
– Залапав Копонешро на якихось махінаціях і поставив питання руба: або акт на штраф, або… хе‑хе… акт із секретаркою.
– Круто!
– Потер, правда, намагався відкрутитися, пропонував замість секретарки свою Мейру…
– Справді?
– Янґ‑Ол сам вихвалявся.
– Може, брехав?
– Який йому зиск брехати? – заперечливо поморщив лоба Дане. – На Потера це схоже. Сам знаєш, як вони з Мейрою живуть.
– Хоч би там як, а повірити в таке важко, – ніяк не міг перебороти сумнів Сильва. – Все ж, як не крути, а законна половина.
– Тиць‑миць! Чи ти не знаєш Копонешро? Та він же за пуствика батька рідного продасть!
– То батько, а то дружина!
– Облиш! – відмахнувся Дане. – І коли ти вже позбудешся цієї дурної звички думати про людей краще, аніж вони є насправді!
– При чому тут це? Мені просто у голову не вкладається, що можна викинути такого коника!
– А‑а!.. – скривив вуста Дане і рішуче пришвидшив ходу, виказуючи цим своє небажання продовжувати цю безглузду, у його розумінні, суперечку. – Як собі знаєш!
Невдалік протяжно пугикнула сова – вірна ознака того, що до салуну О’Негрі залишилася якась сотня метрів: одразу за ним починався ліс, здавна прозваний Совиним урочищем.
Залишок шляху приятелі здолали мовчки.
Думками вони вже були у салуні, їм нетерпеливилося поглянути на порушника спокою, котрий своєю наглою з’явою уніс сум’яття у тихоплинне життя містечка.
Помітили вони його одразу. Він сидів за столиком у компанії Вайсброу, Коена і Вольськи. Вальдемар саме щось захоплено оповідав, посилено жестикулюючи руками. Судячи із широких осклабин на обличчях Коена та Вольськи, Вайсброу був в ударі. І лише реакція незнайомця була на диво стриманою. Схоже, речі, навколо яких Вальдемар закручував фабули своїх баляндрасів, були йому чужими і мало зрозумілими.
Дане із Сильвою підсіли до Сида О’Ржевськи.
– Як він? – поцікавився Сильва, вказуючи поглядом на прибульця.
Хоч це, вичевидь, було зайвим: кого ж іще Сильва міг мати на увазі?
– Та, власне, ніяк, – розчаровано зронив Сид. – Вайсброу вже четвертий з тих, хто намагається у нього щось випитати. Але цей типчик, мушу сказати, міцний горішок.
– Треба було б підпоїти, – сказав Дане.
– Пробували. Але нічого з того не виходить. П’є, мов коняка, і хоч би хни! – в голосі О’Ржевськи з’явилися нотки захоплення. – Барило було спробував потягатися з ним, то тепер блює у кущах, аж кишки з нього лізуть. А цей, бачите, сидить і у вус не дме. Сила!
– Треба б покликати Рима Арука, – докинув Сильва.
– Нічого не вийде.
– Це ж чого?
– Посилали уже, – пояснив Сид О’Ржевськи. – Нездужає.
– Що з ним?
– Те, що й завжди. Ногу покалічив.
– Знову?
Сильва і Дане перезирнулися й ледве стримали вибухи реготу.
Історії з вивихами та переломами повторювалися в Арука мало не щороку. Але якщо хтось подумав, що ці неприємності підстерігали Рима внаслідок непомірного прикладання до чарки, то дуже й дуже помилився! Якраз навпаки: це траплялося саме у ті рідкісні моменти, коли Рим Арук бував абсолютно тверезим.
– Ірен недогледіла, – не чекаючи розпитувань, узявся виповідати подробиці Сид О’Ржевськи. – Ви ж знаєте, що після того, як Рим утретє чи вчетверте пошкодив ногу, вона почала ревно стежити, аби він, не дай бог, не забував залити за краватку. Не життя, я вам скажу, пішло у чоловіка, а рай! Вранці ще й зеньки не продере, а Ірен йому вже чарку підносить! Тут од своєї розсолу не допросишся, а його, бачте, примушують похмелитися. Рим, бувало, носа верне, так жінка йому силою заливати береться, на сльози нажимає або й погрожує: покину, як не вип’єш, бо мені з калікою більше мороки, як із п’яницею… Аж завидки беруть!
О’Ржевськи мрійливо стулив повіки, зітхнув із особливою, глибоко заздрісною скрушністю.
– А сьогодні, як на те, Арук з якоїсь мами прокинувся раніше звичайного. Може, до вітру приспічило, а може на туте йшлося, але факт лишається фактом: Ірен проґавила момент, а коли схаменулася, було пізно – Рим вже бамбернувся з ґанку! Але найобразливіше в цій катавасії, що не тільки кінцівку покалічив, а й з головою щось йому приключилося.
– Тобто?
– Пам’ять відшибло. Ніяк тями дійти не може, якого біса поперло його надвір. То ніколи до самісінького обіду носа на вулицю не показує, а це, вважай, ні світ ні зоря витягло…
– Може, зле зробилося? – висловив здогад Сильва. – Перебрав, може, вчора.
– Та ти що? – заперечив О’Ржевськи, обпікаючи Сильву таким зневажливим поглядом, ніби той змолов бозна‑яку несусвітицю. – Щоб Аруку погано зробилося?! Коли це ти таке бачив?
– Щира правда! – підтримав його Дане. – Швидше настане друге пришестя, аніж Аруку від спиртного щось сподіється. Йому давно вже місце в Книзі Гіннеса!
– Слухайте, а це ідея! – аж підскочив Сид О’Ржевськи. – Уявляєте, які грандіозні перспективи? Можна влаштувати в Каїруані міжнародний турнір випивох!
– Ти це серйозно? – збовванів Дане.
– А то ні! – очі Сида світилися непомірним захватом. – Ви тільки уявіть! Всесвітня слава! Телевізія! Інвестиції! Їй‑бо, у тебе грандіозна голова!
– Деякі панночки запевняють, що не тільки голова, – іронічно докинув Сильва, заледве стримуючи в собі давкий сміх.
– Авжеж! – не задумуючись, бовкнув О’Ржевськи.
– Тобі ж звідки знати? – зареготав, даючи волю емоціям, Сильва і, вхопившись за живіт, загупав ногами об підлогу. – Ти що, теж звідав його грандіозо?!
Ця бурхлива сценка не могла залишитися непоміченою, і увага всього салуну вмить зосередилася на їхньому столикові, а ще за якусь мить довкола трійці, штовхаючись та завзято орудуючи ліктями, згурбилося чи не все салунне товариство. Виняток складали лише сам господар, котрий, знаючи, що після подібних звихрень неодмінно зростає питна активність товариства, завбачливо чкурнув у підсобку за припасом спиртного, та Вайсброу з чужинцем. Утім, і вони не залишилися байдужими до заворушки, а той факт, що їх не виявилося у щільно спресованих лавак роззявляк, легко пояснити двома, осібними для кожного, причинами: Вайсброу просто лінувався підвестися, а чужинець волів спостерігати за незрозумілою йому товкотнечою звіддалік.
Взагалі‑то, Марсел Сильва не належав до тієї породи людей, які, потрапивши в центр уваги, підносяться, ніби на крилах, до висот блаженства і утішливо ніжаться в променях марнославства. Більше того, зазвичай він намагався уникати таких ситуацій; у вузькому колі друзів чи добрих знайомих він, правда, полюбляв викинути яку‑небудь штукенцію, але гра на натовп ніколи не була його стихією.
Отож, несподівано опинившись в незвичній для себе ролі, Сильва на якусь мить помітно розгубився. Раптово урвавши свій ухлебистий сміх, обвів здивованим поглядом застиглу в пожадливому очікуванні юрбу і, стенувши плечем, скупо всміхнувся: чого вам, мовляв?
У відповідь прошурхотів невдоволений гамір – народ відчув себе ошуканим і миритися з цим, схоже, не збирався.
В просякнутому спиртним духом повітрі вчувався запах грози…
Збурене єство народу жадало вдоволення необережно роздроченого інстинкту.
Народ прагнув ясності.
– Добре‑добре! – капітулював Сильва, здіймаючи руки вгору. – Але майте на увазі, що нічого виняткового ви не почуєте.
Народ мовчки насупився.
– Просто О’Ржевськи сказав, що у Дане грандіозна голова, на що я відповів, що деякі дами запевняють, що у нього грандіозна не тільки голова. Після чого О’Ржевськи візьми та й ляпни: «Я знаю!» От мені й стало цікаво, звідки він знає…
Народ заворушився.
– І що?
– То я й спитав Сида, чи він, бува, теж не звідав, як і ті дами, грандіозо Дане…
Народу сподобалося.
Народ вибухнув громовим ревом, дуже близьким до екстазу.
Гроза минулася…
– Що то було? – поцікавився прибулець у Вальдемара Вайсброу.
– А‑а, – сіпнув плечем Вайсброу. – Важко сказати. Але судячи з того, що обійшлося без мордобою, нічого особливого.
– А що, люди у вас агресивні?
– Агресивні? – здивовано вилущив з‑під темних брів маленькі круглячки карих очей Вальдемар. – Чого ви так думаєте? Ні. У нас човпуться не зі злості, а лише задля розваги. Бувають, звісно, винятки, але то трапляється надзвичайно рідко. Правда, Мойсяй? – закликав підтвердити свої слова Мойсея Коена, що якраз нагодився під цю розмову. – От пригадай‑но, коли востаннє у нас били морди насправжки?
Коен почухав потилицю, затим звів очі до стелі.
Зморшки, якими густо вкрилося його чоло, свідчили, що процес пригадування завдає його мізкам неабиякої мороки.
– Ні, не можу, – безсило зітхнув. – Хіба коли Ґієн Капшо вибив зуба Енокляну?
– Та ну! – відмахнувся Вайсброу. – По‑перше, той зуб у Енокляну був гнилий. А по‑друге, Ґієн лишень штовхнув Енокляну, а він не втримався на ногах і обанувся об ручку дверей.
– Точно! – посмикав себе за кінчик рудого вуса Мойсей Коен. – Саме так усе й було.
– От бачите, – злегка лясьнув долонею по столу Вайсброу. – Не хочеться вас розчаровувати, але, на жаль…
Вайсброу широко розвів руки, немовби вибачаючись перед чужинцем.
– Чому ж розчаровувати? – усміхнувся той, відчуваючи, як у душі його пробуджується симпатія до напрочуд милої безпосередності співрозмовника. – Навпаки. Я радий, що доля привела мене у ваше містечко. Може, ви й не повірите, але я відчуваю його тиху і щиру ауру, абсолютно не подібну на затхлість багатьох інших місцин. Будьте певними, кажу так не для того, щоб зробити вам приємність. Це щира правда! Ви навіть не підозрюєте, у якому благословенному куточку пощастило вам жити.
– Місця у нас гарні, це безперечно! – патріотично відгукнувся улещений несподіваною похвальбою чужинця Мойсей Коен. – Дехто, правда, вважає, що у нас нудно і нецікаво, а як на мене, то це зовсім не так. Звісно, людям, звиклим до суєти великих міст, наш Каїруан може здаватися сірим і нікчемним містечком, і з першого спозиру так воно ніби і є: життя тут неквапливе й одноманітне, тут кожен навидноті, всі про всіх знають. Навіть найсокровенніші думки, про які нікому не обмовишся й словом, рано чи пізно перестають бути таємницею. Розваг тут теж небагато. Зрештою, усього три: весілля, похорони і щовечірні посиденьки у пивниці Старого Ірландця.
– Тобто тут? – поцікавився прибулець.
– Ні, це салун О’Негрі, – заперечливо хитнув головою Коен. – Пивниця Старого Ірладця на іншому боці міста, під горою. Там ми і збираємося. Власне, збиралися до сьогоднішньої оказії.
– Що за оказія?
– Отакої! – вибалушив очі Мойсей Коен, дивуючись з нездогадливості чужинця. – Ваш приїзд, ось що!
Тепер настала черга дивуватися чужинцеві.
– Мій приїзд?
– Атож!
– Щось я не второпаю, – чужинець тернув долонею заросле густою щетиною підборіддя. – При чому тут я?
– Ну як же! – втрутився до розмови Вайсброу. – Все дуже просто. Як тільки Каїруаном рознеслася чутка, що у салуні О’Негрі об’явився невідомець, тобто ви, ми всі подалися з пивниці Старого Ірландця сюди.
– Але навіщо?
– Ну ви й чудні! – сплеснув в долоні Мойсей Коен. – Це ж неабияка подія! Востаннє таке траплялося з десяток літ тому!
– Майже тринадцять! – уточнив Вайсброу. – Двадцять шостого вересня…
– Двадцять третього! – заперечив Коен.
– Та ні! – затявся Вайсброу. – Я чудово пам’ятаю, що це було саме двадцять шостого!
– Двадцять третього!
– Двадцять шостого!
– Третього!
– Не мели дурниць! Двадцять шостого!
– Двадцять третього!
– Двадцять шостого!
– Третього!
– Шостого, йопеме!
Суперечка загострювалася, загрожуючи перерости у відчайдушну сутичку не на життя, а на смерть.
– Двадцять третього, кажу тобі!
– Дідька лисого! Двадцять шостого!
Сперечальники несамовитіли все більше.
В хмільному повітрі салуну знову запахло грозою.
– А яка, зрештою, різниця? – спробував примирити опонентів чужинець.
Хоч як не дивно, але це йому майже вдалося.
– Власне, майже ніякої, – осів Вайсброу.
– Дуже несуттєва, – закліпав віями Коен. – Всього лиш кілька днів…
Схоже, запалу до суперечки у нього було більше, а відтак зовсім відмовитися од намагання довести власну правоту він просто не міг.
– І все‑таки, – вдався ще до однієї спроби, – я добре пам’ятаю, що то було саме двадцять третього.
– Давай спитаємо у Кизяка, – запропонував Вайсброу. Йому теж не хотілося поступатися. – Хто‑хто, а він напевне повинен знати. Я навіть так собі думаю, що у нього це десь записано.
Вони побилися об заклад на літрівку «Сенатора» і, не відкладаючи справу до довгого ящика, відчалили за істиною до стійки, за якою О’Негрі млів від щастя і рясно вмивався потом, відчайдушно стежачи за власними рухами, аби часом не зловити ґаву й не вцідити комусь правдиву порцію, – хоч його шкальничка і так була з секретом, завдяки якому стограмова доза при переливанні у склянку стрімко зменшувалася на четвертину, О’Негрі все одно був би злютований до найглибиннішого свого єства, якби йому не пощасливило нагріти кишеню ще й на банальному недоливі.
Повернення друзяк до столика ознаменувалося помітно пісними й ураженими прикрістю мизами.
У кожного в руці матово полискувала пузата пляшка з чорною, як фрак англійського лорда, етикеткою.
– Ви ж, здається, закладалися на одну, – зауважив чужинець.
– Так, – кивнув Коен, – але ми обоє програли. У Кизяка записано, що то було не двадцять шостого, і не двадцять третього, а двадцять дев’ятого вересня…
– Дивовижа! – не без захоплення вигукнув чужинець. – Яка точність! Ніскільки не здивуюсь, якщо раптом з’ясується, що він веде щось на зразок бортового журналу, як на кораблях.
– І матимете слушність, – озвався Вайсброу. – Так воно і є.

Sekcio 7: ke tiu malbono kaj kun burĝonas feliĉo

Ніщо під місяцем не вічне. Терміна Тор рятує від погрому майстерню майбутньої знаменитості. Візит Мейри Копонешро. Оборудки Анирі Коко. Стрімкий злет Тюхи Коко.

А про удовичку Ялубиц збрехав!
Поспішав він до мимри при живому мужі. Щоправда, тимчасово відсутньому. Зрештою, ще більша правда була в тому, що та тимчасова відсутність вельми затягнулася; якщо бути точним, від того дня, як він змандрився, минув рівно рік – час цілком достатній навіть для відбуття жалоби по чоловікові умерлому. За супружником же живим, як відомо, тужити жінці невимовніше важче, тим паче, що й якихось сталих приписів, які конче треба було б про людське око справляти, на цей випадок просто не існує.
Не‑зовсім‑удовичку, до котрої пробирався неосвітленими й безлюдними закутами Ялубиц, звали Анирі Коко, а позаочі – Скульптуршею. Чи й дійсно її чоловік Тюха Коко був тим, за кого себе видавав, сказати важко, бо ніхто в Каїруані витворів його рук увіч не бачив. Звісно, якщо не уважати за такі неоковирні надгробки з нешліфованого каменю, замовлення на які він брав з превеликим задоволенням, аніскільки не переймаючись тим, чи варто розтринькувати талант на відверто далекі від мистецтва речі; од подібних сопливих сентенцій сумління Тюхи Коко надійно оберігали грубі гроші, що їх убиті горем родичі небіжчиків змушені були витрушувати з гаманців навіть за найпримітивніший могильний оздобок.
Але ніщо під місяцем не вічне, як співається в одній не менш банальній за Тюхові надгробки пісеньці, – і от якоїсь теплої ночі, коли Тюха, за звичним побитом поґиркавшись звечора із Анирі і таким робом убезпечившись од її надокучливих приставань, блаженствував на лавочці у садку в компанії з бутликом саморобного аличевого винця, приправленого добрячою порцією спирту, з якоїсь придибенції (чи не підозріло яскравий місяць став тому причиною?) у його мізки полізло всяке глупство. Можна сміливо сказати – ахінея, і то така, що він спершу навіть злякався, чи, бува, не божеволіє.
І треба сказати, що те перше його враження було не таким вже й далеким од істини. Бо коли Тюха, аби якось увихати безлад у голові, пожадливо приклався до аличівки, істина стрімко наблизилася до нього у всій своїй красі. Тобто, в усій неприглядності.
Тюху нарапт пригадалося, що йому скоро п’ятдесят, – відкриття, погодьтеся, і направду малопривабливе, навіть якщо ти й не жінка.
Услід за тим навідалася моторошна згадка про те, що й Анирі також аж ніяк не двадцять п’ять, – а таке відкриття, безперечно, увігнало б якого завгодно чоловіка у холодний піт.
Наступний сум’ятливий порух Тюхових звивин спровокував досадливі мислі про те, що роки біжать, і біжать даремно.
Від цих непотребних сентенцій він спробував відмахнутися, як це робив, і робив вельми успішно, неоднораз раніше. Але цього разу так легко спекатися гірких думок не вдалося.
Тоді Тюха Коко знову пригубастився до бутлика.
Але результат виявився діаметрально протилежним до очікуваного: замість сподіваного полегшення Тюху опосіла ще більша, просто‑таки незборима, досада.
З тією досадою він промучився всеньку ніч, а ні світ ні зоря, зібравши найпотрібніші для такого випадку манатки та вишкребши зі своїх та жінчиних заначок все до останнього пуствика, подався у вояж, залишивши нічого не підозрюючій Анирі, що саме на ту пору у зім’ятій світанковим нуртом постілі усолоджувалася додивлянням бентежних снив, куценьку записочку: «Вирушив скоряти Парнас! Уважно слідкуй за пресою і не прогав момент, коли одного чудового дня станеш дружиною знаменитого скульптора!»
Можливо, якусь іншу кобіту подібна райдужна перспектива і втішила б, але не Анирі!
Пробігши очима послання підло здимілого Тюхи, мимра Коко, навпаки, сповнилася такою злютованістю до супряжника, що найміцніші вирази найвульгарніших чоботарів у порівнянні з перлами, які вивергали її спаленілі вуста, справляють враження недолугого дитячого лепету.
У чаду гніву, озброївшись кайлом і ломом, Анирі войовничим маршем виступила у напрямі перехнябленого сарайчика в глибині двору, що допіру гордо йменувався майстернею; тепер в розпашілій свідомості Анирі він перетворився в лихе уособлення підступності та підлої зради.
Немає сумніву, що мимра Коко відігралася б на ветхій спорудці сповна; якщо маєте хоч трохи фантазії, то без проблем можете уявити, у що за якихось кілька хвилин перетворилося б мистецьке гніздів’я майбутньої знаменитості – даремно було сподіватися, щоб в урагані розбурханої жіночої мстивості уціліла бодай трісочка!.. І де тоді нащадки облаштовували б музей?
На щастя, коли до хибарки лишалося лише кілька кроків і Анирі, здійнявши над головою кайло, вже наготовилася прохромити нещадним ударом почорнілу дихту благеньких дверцят, за її спиною почулося сипливе кихкання.
То була Адабельґердина Терміна Тор.
– Добран, – втинаючи наполовину слова, прошамрала беззубим ротом гостя.
– Драсті! – непривітно одказала Анирі, так і тримаючи занесене над головою кайло.
Терміна Тор, здається, не звертала на те жодної уваги, ніби так і має бути, і тільки швидко заворушила губами, спантеличуючи Анирі нерозбірливою тирадою:
– Яхобазлоко…
– Що?
– Ах! – спохопилася Терміна Тор і, зіпнувшись обома руками на свого легендарного ціпка, раптом проказала навдивовиж мелодичним голоском: – Я би хотіла бачити злодієро Коко.
– Я би теж! – прошипіла собі під ніс Анирі, не забувши доточити подумки дванадцятиповерхову лайку.
– Звиняйте, – напнула вилиці Адабельґердина, прикипаючи зосередженим поглядом до вуст Скульпторши, – не розчула…
– Його зараз немає! – різко відрубала Анирі.
– Не кричіть, я не глуха, – спокійно зронила Терміна Тор, і, киваючи на кайло, поцікавилася: – Що це ви уклякли з цією штуковиною, ніби позуєте? Може, злодієро Тюха робитиме комусь такий чудний пам’ятник?
Коко знітилася, сіпнула бровою і, густо почервонівши, тільки тепер опустила руку з кайлом додолу.
– Та… – пробелькотіла. – Та… Авжеж… Ну так, пам’ятник…
– Я так і подумала, – все тим же спокійним розважливим тоном провадила далі Терміна Тор. – Певно, якийсь заможний замовник? Така робота, мабуть, вартує грубих грошей, еге ж?
– Та немалих, – буркнула Анирі. – А вам же чого треба?
Адабельґердина помовчала, немовби збиралася із думками, та зрештою повернула розмову у попередній плин:
– То скільки ж такий пам’ятничок потягне, га?
– Три тисячі кучмеро, – навмання, задля відчіпного, випалила Анирі.
– Забагацько! – захитала головою Терміна Тор і, різко розвернувшись, почимчикувала до хвіртки, широко, мов землемір крочнею, вимахуючи ціпком.
– То що ви хотіли? – загукала навздогін їй Коко.
Проте стара навіть не оглянулася…
Неждана й незрозуміла навіданка каїруанської чудниці, притлумивши в душі Коко одне незвладне почуття – засліплюючу та обезумлену ненависть до Тюхи, зродила натомість інше: у груди Анирі гадюкувато вповзло холодне, слизяве сум’яття.
Розімкнувши затерплі пальці, виронила знаряддя нездійсненого погрому на землю і, похитуючись, знеможено побрела до ґанку.
Присівши на цементні східці, прилаштувала долоні на округлі коліна і, схиливши набік голову, окинула байдужим, неначеб зчужілим, поглядом подвір’я. Все було при місці, все було звичним і звичайним, але душевний дискомфорт од того споглядання не станув і не почез. Неприкаяність думок, чи то пак цілковита їхня відсутність, відбивалася в осклілості очей і гірчкуватому бринливому усміхові в кутиках безбарвних вуст.
Цей її стан можна було б назвати трансом; та воно й справді на те скидалося, але все ж таки то був не зовсім транс.
Можна було б його наректи самозануренням, але й це теж не відповідало докінечно дійсності.
Можна було б назвати згорьованістю. Однак це тим більше було б далеким від істини, бо, власне, побиватися за Тюхом, котрий давно вже уївся Анирі в печінки, вона навряд чи могла. Єдине, що могло бісити її – лиш те, що безчесний паршивець, злинявши, лишив її без щербатого шеляга. Але на цю мить Анирі і це не займало.
Певно, той її стан був звичайнісіньким отупінням, така собі мивовільна зреченість.
І хтозна, як швидко те все минулося б, якби невдовзі у полишеній Терміною Тор навстіж розчахнутій хвіртці не об’явилася добре вже нам знайома Мейра Копонешро.
Оскільки ж подія ця мала місце за кілька місяців до карколомного бізнесового злету Потера Копонешро, мимра Мейра ще не була уражена бацилою пихатості й поводилася тихо та стримано. Аж занадто! За що й заробила прізвисько Пані Переляк.
Спинившись, Мейра обережненько постукала пальчиком по бляшаній обшивці приладнаної обіч хвіртки поштової скриньки.
– Можна? – спитала тоненьким, схожим на мишачий писк, голосочком.
Анирі не кваплячись підвела голову й мовчки кивнула.
– Доброго дня! – вже дзвінкіше привіталася Мейра і спробувала усміхнутися.
Але через ту ж таки надмірну настороженість посмішка у неї вийшла негарною і не зовсім щирою.
Та, зрештою, Анирі було не до того, щоб звертати увагу на подібні недоречності. Відреагувавши на Мейрине вітання кволим кивком голови, вона, знов‑таки не зронивши й слова, самим лише поглядом запропонувала візитерці ослінчик, що сиротливо бовванів невдалік, під молоденьким кленом.
– Я хотіла б переговорити зі злодієро Коко, – скоромовкою стала пояснювати мету свого приходу Мейра, ніяковіючи від прискіпливого (так їй здавалося!) позирку Анирі. – Хочу домовитися про надгробок на батькову могилу.
– І який же ви хочете? – мляво, абитак спитала Анирі.
– Який буде, – потупила погляд мимра Копонешро, – аби недорого…
– А скільки по‑вашому недорого?
– Ну… Сто кучмеро…
– Сто? – хмикнула Анирі. – Це, голубко, не те щоб недорого, це просто задарма! За такі гроші ніхто й братися не буде.
Задля чого вона завела цю мову, Коко й сама не відала.
– А скільки треба? – підупалим голосочком допитувалася Мейра. – Щоб простенький, без портрета? Щоб невеличкими літерами? Навіть без повного імені, тільки ініціали?
– Двісті, аж ніяк не менше.
– Двісті?
В очах Пані Переляк й насправді зблимнув переляк.
– Авжеж, голубонько, двісті! – Коко раптом піймала себе на тому, що балачка ця починає її навіть потішати.
– Двісті!.. – сплеснула в долоньки Мейра Копонешро. – Для нашої сім’ї це дуже великі гроші…
– Я розумію, – майстерно зобразила співчуття Анирі. – Але менше ніяк не вийде. Робота страшенно копітка! Буває, Тюха тижнями не висовує носа із майстерні, як щось не заладиться. Все‑таки камінь – це вам не глина і не гіпс. Десь прорахувався, відколов зайвину – і все, починай спочатку.
Ох же й хитрюща бестія Анирі! Брехала натхненно і переконливо, не запнувшись й навіть разу оком не зморгнувши. Хоч кому, як не їй, було знати, що нічого подібного і близько бути не могло! Узявши замовлення, Тюха Коко ненадовго відлучався в Шнеярак, за північною околицею якого ховався в диких хащах недіючий уже літ сорок цвинтар, сторожем при якому числився безпробудний п’яничка, що доводився близьким родичем тамтешньому мерові, і за кілька пляшчин оковитої (сторожу) та півсотні кучмеро (мерові) вибирав у давніших секторах, куди роками вже ніхто не потикався, будь‑який надгробок; там же, на цвинтарі, зішлямовував старі надписи, після чого ще за кілька пляшок чортового зілля наймав вантажного фургончика, аби під прихистком ночі доставити пам’ятник до свого обійстя в Каїруані. Тут залишалося лише набити на камінь новий текст – і витвір ритуального мистецтва був готовий. Сутужніше доводилося із портретами. З ними треба було попотіти, і то добряче. Але оскільки за набивку зображень Тюха правив просто таки нечувану ціну, то таких замовлень траплялося дуже й дуже мало, не більше двох‑трьох на рік.
– Ну гаразд, – змилостивилася Анирі, бачачи, як на Мейрині очі навертаються сльози. – Я умовлю чоловіка на менше. Скажімо, сто сімдесят. Але тільки у тому разі, якщо заплатите вперед.
Переповідати подальший плин розмови немає сенсу. Щоправда, Мейра Копонешро спробувала ще трохи збити ціну, але Коко нізащо не бажала поступатися і твердо стояла на своєму. Врешті‑решт дами, образно кажучи, вдарили по руках.
Отримавши гроші, Анирі Коко з тиждень чекала, чи не повернеться Тюха, а опісля гайнула на кілька днів у Шнеярак. Без проблем відшукавши в одній з пивничок цвинтарного сторожа та всучивши мерові його «законний процент», напитала місцевого каменяра, котрий згодився допомогти їй в ґенделі за символічну майже плату – двадцять кучмеро та любовну втіху (яка і для самої Коко була не зайвою, бо ж тіло її вже знудьгувалося за чоловічим йорзом).
Звівши баланс, Анирі із задоволенням виявила, що оборудка принесла їй сімдесят кучмеро чистого прибутку. Це було майже вдвічі більше, аніж перепадало сімейному бюджету із Тюхових замовлень. Мимру Коко охопив азарт. Вдавшись до вже випробуваного зі шнеяракським каменярем способу, вона підбила Янґ‑Ола розпустити чутку, що невдовзі буде введено просто таки безбожний податок на могильні оздоби, після чого замовлення до неї попливли рікою. Чотири місяці, допоки на тутешньому кладовищі не лишилося жодної могили без кам’яного надгробка, Коко тільки те й робила, що безперервно гасала між Каїруаном та Шнеяраком, але зате збила такий капіталець, про який за Тюхи і не мріялося.
Забезпечивши собі надійні фінансові тили, Анирі заповзялася дбати про улаштування не менш важливої сфери, тим паче, що від Тюхи за півроку не прибилося бодай куценької вісточки.
Янґ‑Ол в її плани аж ніяк не вписувався, і вона відшила його у досить оригінальний штиб: улаштувала інспектору таку шалену нічку, що той на ранок буквально виповз із її спальні навкарачки, після чого надовго втратив потяг до жіноцтва загалом, а до Анирі пройнявся настільки неймовірним жахом, що при одній лише згадці про неї заледве не втрачав свідомість.
Перебравши подумки можливих претендентів, Коко нещадно відсіяла усіх, кому за сорок, обмеживши тим самим свій вибір до п’ятьох осіб: Валдас Воєрш, Сид О’Ржевськи, Марсел Сильва, Ноль Дане та Коцибуль Ялубиц. З першими чотирма у неї нічого не заладилося. Ялубиц також клюнув на Анирі далеко не одразу. Та все‑таки ненав’язливі на перший спозир, але хитро вибудувані її домагання врешті‑решт виявилися недаремними…
Тюха Коко тим часом завершував останні приготування до штурму Парнаса.
Діставшись столиці, він кілька місяців поклав на те, щоб втертися у модні тусівки. Бомонд підпускав його до себе зі скреготом і недовірою, причиною чого була деяка настороженість до невідомця: на перших порах Тюха у переважної більшості тусівочних завсідників викликав цілком свідому насторогу, ніхто ж бо доладу не уявляв, чого від нього очікувати – а раптом за непоказністю й простакуватістю провінціала причаївся самобутній талант?! Поступатися ж лаврами і теплими місцями на олімпі ніхто з богів, зрозуміло, не мав бажання. Але Тюху вистачило клепки нічим, окрім буденного банячення і зависання на фуршетах, себе не проявляти. Утім, вряди‑годи він за якоїсь слушної нагоди не відмовлявся од утіхи пуститися в просторікування про власні геніальні задуми, але балачки ті нікого усерйоз не зачіпали: хай собі варнякає, аби тільки нічого не робив.
Цілком ймовірно, що усе тими балачками й обмежилося б, а Тюху спостигла би незавидна доля сотень інших безвільних прожектерів, що занапастили свої душі та найсвітліші навіть помисли безоглядним гульвісництвом і безпробудними лінощами.
Та на щастя для Тюхи Коко (і на лихо мистецтву) на одному із фуршетів, влаштовуваних щомісяця столичною адміністрацією, стався казус, який щонайпрекраснішим чином перевернув Тюхове буття. Хлебнувши зайвого, Коко незнано як опинився у вбиральні для вибраних та й заснув, сидячи на унітазі, а оскільки стан його був відомо який, то не прокинувся навіть тоді, коли, схитнувшись, гепнувся на підлогу. Таким от – розпластаним навзбіч на голубенькому кахелі, зі спущеними штанами – його й застала одна впливова урядова особа із гладеньким обличчям і надмір м’якими, аж пластиліновими, жестами. Що там було і як, достеменно невідомо. Але після того випадку Тюха частенько світився у компанії з тією особою, і поки бомонд сушив мізки, чим це Коко так швидко здобув прихильність високопоставленого чиновника, його справи різко пішли вгору. За якийсь там місяць Тюха в’їхав у розкішну майстерню у найпрестижнішому столичному районі, міністерство культури накинуло йому урядову стипендію, а мерія розщедрилася на службове авто!
Ще за якийсь час мистецькі кола сколихнула і зовсім нечувана звістка: «Тюху Коко висунуто на Державну премію!!!»

Sekcio 8: tiri la vosto de dormanta leono estas danĝere

Пад Люка навідується до салуну О’Негрі. Затишшя перед бурею? Царська милість мінлива, як прихильність сіамської кішки. Дане запевняє, що його пращур був ерц‑герцогом. Перешкоджати забавам – річ небезпечна.

Пад Люка, ясна річ, був прохіндеєм, яких мало, але якщо вже брався підсобити кому‑небудь в якомусь дільці, то переживати, що він покладе задурно грошенята до кишені, не доводилося. Принаймні, можна було бути впевненим, що він хоч би намагатиметься їх відробити. А чи з того щось вийде путнє – то вже справа інша. Заради справедливості треба також сказати, що він ніколи й нічого не обіцяв напевне, відбуваючись, як правило, ні до чого не зобов’язуючим «Спробуєм!», заздалегідь тим самим страхуючись од можливих претензій.
От і цього разу, вислухавши з херувимською посмішкою Старого Ірландця і забгавши грошики в кишеню, Пад Люка тільки й зронив своє невизначене «Спробуєм!», після чого, хильнувши наостанок дармову порцію віскі, подався до салуну О’Негрі.
Зрозуміло, передовсім він мав би пройнятися упередженням до чужинця, – і це було річчю не такою вже й важкою: полісменівська натура все одно нічого іншого не визнала б, бо справжній полісмен, як відомо, у будь‑кому бачить потенційного злочинця. Щоправда, справжні злочинці у них зазвичай ніякої підозри не викликають, однак мова зараз не про те.
З’явившись в салуні, Пад Люка передовсім кивнув з порога О’Негрі: «Налий‑но!» – і натренованим поглядом обмацав товариство, вишукуючи, до кого б присікатись. Під руку йому попався Барило, і доля нещасного була вирішена ще до того, як комісар розтулив пельку.
– Забирайся геть!
– За що? – спробував боронитися Барило, благально зводячи на Пада Люку умить зволожілі очі.
– Спротив владі? – погрозливо повів підборідком комісар. – Що ж, доведеться покликати Чему, аби спровадив тебе до буцегарні.
– Ні‑ні! – перепуджено затряс руками Барило. – Вже йду…
– Окей, мудаче! – Пад Люка поклав руку йому на плече і легенько підштовхнув до виходу. – Бай‑бай пора!
Іншого разу він вочевидячки не став би церемонитись, а просто вхопив би Барила за шиворіт та викинув на вулицю. Загалом, подібним маніром комісар розважався досить частенько, причому здебільшого об’єктом цих розваг обирався саме Барило, бо ще один неборак, до котрого Пад Люка так само незнано з яких причин тримав у душі таку ж неприязнь, останнім часом примудрявся не втрапляти комісарові на очі – щезав, ніби в підлогу провалювався, в акурат перед появою Пада Люки, і так само несподівано вигулькував в якомусь віддаленому од комісара закутку, щойно той, витуривши Барила, на якийсь час утихомирювався.
Отож зрозуміло, що таке доволі стримане, майже миролюбне обходження з Барилом неабияк подивувало салунне товариство. Та й назагал поводився Пад Люка на диво тихо, можна навіть сказати пристойно. Де й поділися пихатість та бундючність! Неквапом пройшов до стійки, нікого по дорозі не відштовхнувши, ні на кого не кинувши причіпкуватого позирку, – чудасія і тільки!
Усе вказувало на те, що Пад Люка щось замислив, і публіка, добре знаючи його повадки, не сумнівалася, що це – лише преамбула, затишшя перед бурею.
Але спливла одна хвилина, друга, а комісар преспокійненько цмулив віскі, виставивши на огляд знетерпілій юрбі туго запнуту в затісну шкірянку широку кабанячу спину, час від часу спроквола перекидаючись з Кизяком короткими перемовками, з яких годі було скласти уявлення про справжні наміри Пада Люки, бо були вони, по суті, ні про що.
Зате Кизякова пика розцвіла, наче майська ружа. Далебі, йому здалося, що комісар неспроста завів з ним теревені. Хоч навряд чи й можна було назвати теревенями кілька поволі проціджених крізь зуби фразок, ніяк не зв’язаних між собою й позбавлених будь‑якої внутрішньої логіки, та Кизякові було не до зайвих мудрувань. Для нього найбільше важив сам факт уваги до власної персони, який давав надію сподіватися, що, можливо, Пад Люка відтепер буде до нього лояльнішим і коли надходитиме день побору, правитиме хоча би на якусь дещичку менше. Забігаючи наперед, скажемо, що надія та була даремною і, головне, безпідставною: Пад Люка, як писалося вже вище, був прохіндеєм рідкісним, однак про його поблажливість щодо інших пройдисвітів не могло бути й мови – зневажав їх так само, як добропорядні громадяни його самого, і попуску їм не давав, і коли випадала нагода, вичавлював із неї максимум користі й задоволення.
Зрештою, у дечому Кизяк все ж був правий: перемовку з ним комісар затіяв таки неспроста. Йому потрібно було виграти деякий час, аби придивитися до чужака та прикинути, як би із ним повестися.
А замислитися Падові Люку було над чим! Навіть сидячи за столом, чужак на добрих півголови вивищувався над Вайсброу, а той же й сам був ґиргелик хоч куди!
Пад Люка навіть пожалкував, що впрягся у це не вельми певне дільце. Наскоком і голіруч, макітрив собі, цього супчика не прижучити: ач, як вільно почувається, нахаба! Поводиться так, ніби він тут не випадковий зальотник, а справдешній завсідник, котрому нічого остерігатися. Безперечно, цей жук знає собі ціну, на понт його не візьмеш…
Може, спровокувати невеличку бійку й причинити зайду в каталажку?
Пад Люка обвів очима салун і мало не тенькнув з досади: жодного пристойного кандидата у заворушники! Ніхто з цих жевжиків нізащо не ризикне підступитися до чужинця з войовничими намірами. Не містечко, а чортзна‑що! Жодного придурка, годного збурити елементарну бійку!
Пад Люка нахмурив брови.
– Щось не так? – запобігливо витягнув шию О’Негрі.
– Закрий піддувайло! – вивергнув на нього усю свою лють комісар. – Якого хура без мила в хуру лізеш?!
Кизяк, ясна річ, мав би знати, що царська милість мінлива, як прихильність сіамської кішки. І, мабуть, таки знав. Та все одно подібна метаморфоза у комісаровому ставленні до нього була настільки несподівана і важко пояснювана, що бідолаху мало не спостиг параліч. Принаймні, мову йому на якийсь мент відібрало, це точно.
Салунне товариство, знудьгувавшись даремним вичікуванням, повернулося до звичних своїх клопотів і, здавалося, геть забуло про комісара. В усякому разі, епізод, коли він визвірився до Кизяка, лишився непоміченим, завдяки чому бідолаха О’Негрі щасливо уник зловтішних кпинів і глузливих позирків.
Чужинець поміж тим часу даремно не гаяв; якось майже непомітно, немовби мимоволі, здобував усе певніші симпатіі товариства, помалу до нього почали підтягуватися все нові й нові люди, а так, як місця для усіх бракувало, то, зайве не мудруючи, взялися зсовувати докупи столи. Після деяких перетурбацій чужинець опинився на покуті. Місце праворуч од нього, скориставшись тим, що Вальдемар Вайсброу та Мойсей Коен необачно відлучилися до клозету, захопив Алекс Вольськи. Зліва возсідали Сильва і Дане.
– Редактори нашої газети, – відрекомендував їх Алекс Вольськи, входячи в роль наближеної персони.
– Марсел, – назвався Сильва, з деякою пересторогою вкладаючи свою маленьку пухкеньку долоньку у широку, наче лопата, долоню чужинця.
Утім, страхи його були марними.
Не візьмемося стверджувати, ніби чужинець керувався відомою мудрістю, що хизування своєю силою є проявом слабкості, але віддамо йому належне: наміру до бравування у нього не спостерігалося.
– Ноль Грегорі Альфонсіно Дане! – набравши повні груди повітря, без запинки, на одному видихові, випалив Дане, і підкреслено, мовби на якій‑небудь офіційній церемонії, прихилив голову.
– Йопеме! – пирхнув Вольськи. – Ніколи б не подумав! Диви‑но, імен у нього, як у герцога…
– До речі, – поморщив лоба Дане, гордовито обводячи поглядом товариство, – мій прапрадід по матері був ерц‑герцогом Курляндським.
– Курвляндським? – чмихнув Вольськи.
– Курляндським! – гонористо поправив Дане.
– Атож, Курвляндським! – затявся Алекс. – Так от звідки твій невситимий потяг до курвочок. Від предків успадкував!
Дане спаленів. Кутики губ засіпалися з обурення, очі налилися колючою чорнотою. Всередині у нього все клекотало, та він усе‑таки намагався стриматися, не дати волі емоціям, й відчайдушно боровся з розбурханим вулканом почуттів, щоб притлумити напад гніву, хоч сама думка про поразку у цій словесній сутичці кидала його в навіженство.
Хтозна, чи вдалося б Дане задушити в собі злість, якби за спиною Вольськи раптом не виріс Вайсброу.
– Експромт! – гучно оголосив Вальдемар і, прийнявши позу оперного співака, розгонисто завів:

Непогана країна Голдзадія,
Та Курвляндія ліпша за всі.
Там у курвочки кожної талія,
Що куди там до неї осі!

Товариство захоплено заплескало в долоні. Заохочений Вайсброу здійняв руки вгору та, ніби заправський дириґент, високо задер підборідок й натхненно заплющив очі. Витримавши класичну паузу, рвучко змахнув долонями – і кільканадцять луджених горлянок навдивовиж злагоджено підхопили:

Там у курвочки кожної талія,
Що куди там до неї осі!

Пад Люка сперся ліктем на стійку й досадливо захитав головою. Це веселе піднесення аж ніяк не могло припасти йому до вподоби: достеменно вивчивши норов своїх землячків, він добре знав, що перешкоджати їхнім забавкам – річ дуже непевна й навіть небезпечна, бо передбачити, чим це може обернутися, абсолютно неможливо. У пам’яті спливла історія десятирічної давності, коли хвацький і самовпевнений помічник комісара, присланий на стажування зі столиці, був роздягнений у пивниці Старого Ірландця догола і виштовханий зі зв’язаними за спиною руками на вулицю; щоправда, аби вже геть не знеславити горепаху, його обперезали широким шкіряним пасом, на якому теліпався, сяк‑так прикриваючи чоловіче причандало, «фіговий листок» – порожня кобура від кольта сорок п’ятого калібру.

Sekcio 9 (retrospecto): vivo–solida iluzio

Пригнічений, котрий вже день вештався містом, вештався здебільшого навмання і скрадливо, пильнуючи, щоб не наскочити на знайомих.
Шукав усамітнення, уникав товариства.
Утікав від гамору й смороду міста; думки блукали в безпросвітності, як сліпець в незнайомих задвірках, і коли здавалося, що усе те, від чого прагнув бодай ненадовго звільнитися, поволі відступає, віддаляється й відпускає на волю, коли здавалося, що нарешті матимеш можливість дихнути вільно, на повні груди, – такий підступ! Такий єзуїтський вибрик долі!..
Такий облом!..
Втекти від світу можна, але неможливо заховатися від людей…
Нахабна зрада мінливиці‑долі настигла Леона тоді, коли щонайменше її очікував, і там, де тим більше не сподівався, – за пішохідним мостом через Віретет, на крутому схилкові, порослому чагарями і дряпучою ожиною.
«Попався! – розпачливо застугоніло в скронях. – Хана!»
Ані звернути, ані притьма відскочити убік і зачаїтися навприсядки за якимось із безлічі низькорослих, але рятівливо густолистих, кущів було пізно.
Надто пізно!..
Лице в лице з відстані якихось десяти‑дванадцяти кроків на нього неприємно зирили хитруваті очка, в заглибі яких висвічувався азарт мисливця, якому трапилася несподівано легка здобич.
«От тобі, бабцю, і Жориків день!»
Химерна штука життя! Утікав від усього і всіх, а натрапив на того, кого назагал найменше хотів би стріти… Світ прекрасний, але його псують люди, – пригадалося єврейське прислів’я, і отой неприємний прискалок Скнаєрових визорок, мабуть, щонайліпше потверджував справедливість цього мудрого спостереження.
Попри те, що Леон не бачився зі Скнаєром доволі давненько, про бодай позірну радість од зустрічі не могло бути й мови. З чого почалося охолодження в їхніх колись щирих приятельських стосунках, який вчинок чи які слова викликали неприязнь, зараз годі було й пригадати. Власне, якоїсь певної точки відліку просто не існувало. Ймовірно, причина була глибоко захована в багато давніших подіях, а накопичуваний роками неґатив лише поволі, зовні непомітно й мимохідь підточував підвалини їхніх взаємин, і врешті‑решт вони зробилися настільки хисткими та ненадійними, що задосить було навіть легкого, майже невловимого подмуху несприятливого вітерця, аби підгнила будівелька колишньої дружби перетворилася на безладну купку сміття.
Утім, Скнаєр цього не помічав. Або не бажав помічати. І все‑так само нав’язливо набивався в компанію, все так само намагався завалювати без запросин у гості – чіпко, певно, тримаючи у спам’яткові ті часи, коли, бувало, тижнями не виводився з Леонового помешкання; то було тоді, коли Скнаєр не мав ще свого кутка й стабільної праці і перебивався здебільшого з доброти друзів та на крихтах мізерних статків батьків, що доживали віку у містечку за сотню кілометрів звідси. Скнаєр був їхнім єдиним, до того ж ще й пізнім, чадом. Ясна річ, вони мали надію, що він стане їм на схилі літ підпорою, обдарує синівською увагою та внуками, але збутися їхнім мріям не судилося: Скнаєр був еґоїстичним і невдячним. І як тільки‑но він зрештою одружився і замав – завдяки одруженню – дах над головою, той його ґандж друзі відчули на собі і сповна. Майже всі вони були обійдені запрошенням на шлюбну церемонію; коли Леон поцікавився, чому немає на вечірці того й того, відповідь Скнаєра його просто шокувала: «А що вони можуть подарувати? Тільки нажеруться нахаляву…» Щоправда, зрозумівши з Леонової реакції, що бовкнув явно не те, поспішив реабілітуватися: «Жартую! Сам дивуюся, чого вони не прийшли!» Пояснення виглядало не надто переконливим, аби прийняти його на віру, та навіть якби Скнаєрові слова були правдою, однак на душі у Леона не міг не лишитися неприємний осад: був певен, що випадково й безпричинно та фраза про подарунки прохопитися не могла. У всякому жарті є дещиця правди, – ніщо не виникає ні з чого, а отже, у свідомості Скнаєра блукали подібні думки; можливо, до якогось часу приспані чи надійно приховувані, але вони були!
Далі – більше.
Спродавши успадковану після смерті батьків маєтність, Скнаєр розбагатів, і Леон, це цілком щиро, був радий з того, що товариш (хай навіть і в такий сумний спосіб) нарешті вирвався із вічних нестатків. Та коли невдовзі йому довелося вперше у житті звернутися до Скнаєра за короткотерміновою позичкою не такої вже й значної суми, той раптом… зажадав відсотки! Щоправда, знову ж таки, як і на весіллі, швидко схаменувся і спробував подати той свій вибрик за жарт, та Леон відмовився вислуховувати будь‑які пояснення, розвернувся і пішов… То не була образа, – було глибоке розчарування в порядності людини, з якою випито не один глек вина, з ким ділився не тільки дахом над головою, сніданком, обідом і вечерею, а й найсокровеннішими думками, сумнівами і гризотами, кому повіряв свої мрії і плани. Міг би, звичайно, пригадати Скнаєру не одну подаровану позичку – даючи в борг, потім відмовлявся брати гроші назад; то був час, коли він досить добре заробляв і залюбки, як він це називав, меценатствував. Міг би пригадати, але навіть не подумав ні про що таке, бо все, що він робив для друзів, робив щиро і забудькувато – бо які можуть бути порахунки між близькими людьми? Не кажучи вже про те, щоб мати з того ще й якийсь зиск!
Та все ж Леон не лукавив, коли вважав, що не відає справжніх причин їхнього розриву, бо, власне, не акцентував своєї уваги на тих неприємних епізодах, всупереч очевидності до останнього часу приписуючи їх грубуватості Скнаєрової натури, його специфічному гумору, але тільки не цинічному блюзнірству! Уявити, що так можна чинити насправжки і цілком свідомо, він просто не міг…
Як не міг тепер ані розчинитися в повітрі (хоч то, певно ж, був би найліпший вихід!), ані бодай розминутися, злегка кивнувши головою й удавши, що дуже кудись поспішає, – це було б можливим і навіть природним у місті, серед залюдненого хідника, але ж не тут, на пустинному березі!
– О, привіт! – широко розкинув руки Скнаєр, розпливаючись в посмішці, натуральність якої не викликала сумнівів, та, однак, то була неприємна щирість: відверто нав’язлива і бридувата. – Чого це тебе сюди занесло?
Намагався видаватися безтурботним і ажурним, але натомість у погляді, міміці, метушливих жестах просковзували непевність і острах: непокоївся наштовхнутися на недоброзичливість чи гостре слівце.
Страх той, треба визнати, був небезпідставний.
Леон вже було й намірився відповісти чимось не вельми кшталтним, навіть зневажливим, але вчасно схаменувся, і то тільки з тієї притичини, що добре знав: це не зарадить, радше навпаки – зачмелений образою Скнаєр стане ще незноснішим і причіпливішим. Він був позбавлений штивого гонору, але не був обділений хворобливою гонористістю…
– Привіт, – Леон ледь кивнув, зводячи незриму стіну відчуженості й холоднуватості. – Не сподівався тебе здибати, особливо тут…
– Вийшов прошмигнутися! – заторохтів Скнаєр, видимо задоволений вже хоча б з того, що його не послали куди подалі. – Набридло чортове місто, на природу потягнуло. Хоч як не крути, а таки немає нічого кращого, як‑от побродити просто так над річкою. Чисте, знаєш, повітря, аж груди розпирає…
– Дивись не задихнись! – кепкувато смикнув губами Леон.
Та Скнаєр чи то не зауважив іронії, чи тільки вигляд зробив, що не помічає її; підступаючись ближче, заговорив з тією особливою поспішністю, коли за потоком слів приховується банальний намір заполонити собою простір і час та не дати виникнути паузі, що її співрозмовник міг би використати проти нього.
– Що поробляєш? А втім, можеш не відповідати, сам здогадуюсь. Все колекціонуєш дамочок! Класно ти влаштувався, нічого не скажеш, можна лишень позаздрити. Мені б таку роботку, то я ні про що більше у житті не прагнув би: куди не кинь оком, одні баби кругом крутяться, а з ними ти знаєш, як себе поставити! Тобто, я хотів сказати, що знаєш, як їх поставити. Що‑що, а цього у тебе не віднімеш. Я завжди тобі заздрив…
– Чи не забагато заздрощів? – метнув колючий позирк Леон.
Скнаєр осікся і замовк. Мовчав і Леон. Та й про що було йому говорити? Минули ті часи, коли він міг відкритися перед Скнаєром усією душею, повідати свої сумніви і печалі, спитати поради. Минулися ті часи – і нічого вже не зміниш, розірваної дружби ніякими нитками не зшиєш. Навіть прагнення до того, щоб щось поновити й підправити, не виникало і навряд чи вже колись виникне. Леон міг би зрозуміти що завгодно і міг би пробачити що завгодно, але тільки не цинізм! Тим паче – цинізм із боку того, хто називався другом…
Однак легше від усього було б змовчати і розійтися, забираючи з собою ношу недомовленості і нез’ясованості. Леон ніколи не став би зумисне шукати приводу для з’ясування стосунків (тим більше, якщо їх уже немає!), вважаючи це річчю даремною і негідною, ба навіть принизливою (бо не мав за собою провини), але якщо вже так сподобилося його величності випадку звести їх на цьому місці і в цей час – що ж, можливо, у цьому є і сенс, і резон.
Та все ж таки він ще вагався. Надто багато було пов’язано у минулому зі Скнаєром, і Леон, можливо, саме тепер, саме цієї миті раптом збагнув для себе (і відчув на собі!) справедливість чийогось мудрого екзерсису: завжди складно розлучатися навіть з невеличкою часточкою свого минулого, хоч би яким воно не було, а ще складніше – розлучатися із ілюзіями, без яких те минуле було б безбарвним, сірим і холодним.
Власне, подумалося, людина тільки й живе ілюзіями…

Sekcio 10: kaj pasio, plena defajro

Тихі, сумирні, терпеливі і без дурниць в голові. Голод – не тітка. Дві нездоланні перешкоди. Обсмалена цюнька.

В години, коли каїруанські чоловіки промишляли в салунах, їхнє жіноцтво переважно наводило лад в оселях, годувало і вкладало спати чад, опісля чого всідалося біля телевізорів і, схлипуючи або радіючи за улюблених героїв безкінечних серіалів, покірно дожидалося повернення благовірних. Так було заведено тут споконвіку, хіба що у дотелевізійну еру за вечірню розраду каїруанському жіноцтву правили сльозоточиві радіовистави, а ще в раніші часи – зворушливі книженції, нашпиґовані любовними стражданнями, лицарськими поєдинками, підступним лицемірством поганих та благородною мужністю добрих героїв. Безперечно, що і радіовистави, і жіночі романи були, власне, тими ж мильними операми, що й теперішні телесеріали, тож сміливо можна констатувати, що мізки, рефлексії і прагнення добропорядних каїруанок за часи, які піддаються нашому осягненню, практично ні в чому не зазнали змін. Вони залишилися такими ж, якими були їхні матусі, бабусі й прабабусі – тихими, сумирними і терпеливими. Таких дурощів, як безпричинне злостування на чоловіка за те, що він весь свій вільний час пропадає у пивниці й не поспішає до сімейної обителі, душі їхні не відали. Навпаки, добропорядна каїруанка ревно стерегла, аби чоловік по вечорах не засиджувався вдома, бо у супротивному разі наражала себе на небезпеку потрапити на гострі язички достойників моралі й надовго стати об’єктом непринадних пересудів. До жінки, чий супряжник переставав вчащати на ґанделичні посиденьки, неодмінно приквецювалася невідмивна слава нерадивиці й скупердяйки, оскільки ніяких інших поважних причин для оминання чоловіком пивниці, окрім браку пеньондзів на порцію віскі або гальбу пива, в Каїруані не визнавали. З іншого боку, непереливки могло статися тому горепашнику, котрий ігнорував зібрання – така поведінка накликала підозру, чи він зачасом не користує тим, що шляхетне чоловіцтво безнастанно віддається жертовній справі збереження традицій, задля підступного зманювання на неблагочестиві манівці чужих обраниць. Відтак відступник мав дбати про залізне алібі й бути наготовленим будь‑якої миті без запинки надати вичерпне й переконливе пояснення, де він був тоді, коли інші мужі зтринькували гроші та час у пивниці. Окрім того, в особливо пікантних ситуаціях він був зобов’язаний призвати свідків, котрі б підтвердили правдивість його алібі. І не приведи Господи бути йому пійманим на брехні!..
Можливо, у декого з читачів складеться враження, ніби каїруанські жінки істоти не лише сумирні й податливі, але й холоднуваті, і що найсуттєвішу для себе роль у сімейному бутті вбачають у вичікуванні опівнічних вертань зголоднілих благовірників, і то зголоднілих не за пестощами й обіймами, а в безпосередньому значенні цього слова.
Справді, традиції приписували хазяйці тримати вечерю напохваті, себто гарячою, тож каструлі й казанки зі стравами або пеленалися в рядна, рушники чи ковдри, або ж мліли на повільному вогні у духовці. Утім, для останнього способу господиня мала би бути невиліковною марнотраткою, бо та ж таки традиція диктувала ще з тих пір, коли газ у містечко завозився в балонах, і то не більше трьох разів на рік, ставитися до голубого палива аж ніяк не з меншою благовійністю, аніж до тих рідкісних і непомірно дорогоцінних миттєвостей, коли у пошлюбника пробуджувались бажання і – що найголовніше! – сили для відбування інтимної повинності. До речі буде сказано, що, попри неймовірну зайнятість чоловіків, неписана вимога суспільної моралі зобов’язувала їх сповнювати згадану повинність, хоч би й ритуально, не менше як двічі на місяць. Неважко здогадатися, що більшість каїруанських жінок страждали невтоленістю плоті. Відкинувши дешеве лицемірство, можемо уявити, як нелегко було їм носити в собі невситиме бажання, як збудливо спалахували їхні очі й схвильовано надималися груди навіть від випадкових чоловічих позирків, навіть тих, які, далебі, не мали й натяку на хтивість, – та що з того, коли розпалене нутро марило пристрастями!.. Відтак каїруанські жіночки мусили бути великими мрійницями й залюбки віддавалися солодким фантазіям про шалені утіхи. Ясна річ, з набагато більшим шалом вони віддавалися б самим утіхам, одначе тут на заваді поставали дві практично нездоланні перешкоди; про одну з них, а саме про катастрофічний брак часу у чоловіків, ми вже говорили вище, а другою такою перепоною був просто таки нечуваний для кінця двадцятого століття консерватизм: жінці найсуворіше зоборонялося брати ініціативу у свої руки. І не тільки ініціативу! Будь‑яка несанкціонована вільність у ліжку могла обернутися для неї найплачевнішими наслідками. І то ще добре, якщо обходилося лише слізьми.
– А де це ти такому навчилася? – заходився знімати стружку благовірник. – Так от чим ти займаєшся в той час, як я зі шкіри вилущуюсь заради сім’ї! От що тобі в голові!
Подальше розгортання конфлікту залежало не так від уміння дружини викрутитися (бо, як правило, жоден її арґумент до уваги не брався), як від норову пошлюбника. Хоч наогул знеможені важкими ґанделичними трудами чоловіки були у ревнощах не набагато активнішими, аніж в l’amure, і здебільшого обмежувалися короткочасною словесною екзекуцією або ж, у гіршому випадку, двома‑трьома ляпасами, іноді траплялися подійки, які надовго, а то й назавжди, вкарбовувалися в пам’ять мешканців і ставали таким же невід’ємним фактом в історії містечка, як перша друкована згадка про Каїруан у «Гастрономічному віснику» за 1863 рік, пожежа у конторі «Товариства взаємного порятунку від вогню» у 1927 році, народження трійнят Дуаліс у 1955‑му, нашестя колорадських метеликів в середині сімдесятих, поява першого телевізора, холодне літо вісімдесят третього, вже згадуване знеславлення помічника комісара поліції та повінь дев'яносто другого, коли тихоплинна Ка‑М’янка після двох тижнів безперервних дощів перетворилася на грізну стихію, яка все руйнувала на своєму шляху; та повінь забрала життя п’ятьох каїруанців, знесла десяток ветхих будівель в пониззі і накоїла ще чимало інших дрібніших бід. До цього шерегу вікопомних подій належала також і історія із обсмаленою цюнькою, що трапилася року вісімдесят шостого, головними дійовими особами якої були Орендарі.
Справжнього прізвища цієї солодкої парочки ніхто, здається, й не знав. Батько Орендаря був Орендарем, і батько батька Орендаря був Орендарем, і тільки прапрабаба нинішнього Орендаря була не Орендарем, а – річ ясна! – Орендаршею, і саме від неї й пішло це назвисько. За містечковою легендою, не вірити якій немає підстав, вона надбала діда нинішнього Орендаря у досить незвичний спосіб: бувши двічі у заміжжі, ніяк не могла онащадитися, бо обидва її чоловіки навдивовиж швидко, буквально за місяць‑два по весіллю, відкидали копита без будь‑якого видимого для того причинку – ніби й не хворіли, ще й обидва бугаї були як на підбір, звечора ні на що не скаржилися, а на ранок приставлялися. Заподіювати їм смерть сенсу для Орендарші не було – покладисті обоє, без особливих статків, до того ж була у неї з ними, як зараз сказали б, гармонія; якщо й не ідеальна, то дуже близька до ідеалу. Та попри те, що у злому умислові Орендаршу ніхто не запідозрював, але й ризикувати охочих теж не було: хтозна, міркували собі потенційні супружники, що воно там насправді – може, фатум такий, що чоловіки біля неї мруть, а може вона у ліжку всі сили вимотує? Тож хоч мала Орендарша завидний статок, але міняти життя на багатство нікому чомусь не хотілося. Отоді й прийшло хитрій бестії у голову орендувати на тиждень‑два за пристойну плату парубків із бідняцьких родин, і то, як ви можете здогадатися, не для праці в саду чи на фермі, а для тілесних утіх. Щоправда, в Каїруані втілити той свій намір їй все одно не вдавалося (надто великий страх тут вкорінився перед її персоною!), тож вона прикупила собі у лісника невеличке обійстячко на півдорозі до Шнеярака, куди й завозила орендованих у довкружних, а то й досить‑таки віддалених, селах «робітників». Зрештою, тривало так недовго, бо дуже навіть скоро «пані завагітніли» й народила хлопчика, після чого спродала ту хатинку і, здається, начисто втратила інтерес до ліжкогріїв.
Нинішній Орендар, якого ще зрідка кликали Сержем, був чоловіком дивакуватим, але непримітним; мається тут на оці те, що на ґанделичні посиденьки він втрапляв дуже рідко, поясненням чого, з одного боку, могло слугувати те, що його помешкання (власне, залишки колишнього родового маєтку – похмурий і занедбаний будинок із сірого каменю, збудований ще леґендарною Орендаршею) було досить далекувато, аж за західною околицею Каїруана, обіч дороги, що вела до ферми Джона Факкера. Відстань і справді була чимала, десь так миль три з ґаком, але не вона була перешкодою, не вона ставала на заваді Сержу Орендарю! На заваді ставала патологічна ревність, і саме вона, до речі, була його дивацтвом – можливо, єдиним, але таким, що затьмарило б добру дюжину інших мудакуватостей. Ревнощі ці тим більше були дивними (і навіть дикими!), що, по правді кажучи, ревнувати не було кого – треба було бачити ту неоковиру, Орендареву поліжницю! – і не було до кого, бо на подвір’я Орендареве роками ніхто не потикався, а сама Орендарчиха то й взагалі, здається, відколи прийшла у невістки, нікуди свого плескатого носа не показувала. Навіть коли ховали свекруху, Сержеву матінку, то тільки й вийшла за труною до воріт, постояла біля стовпця і, щойно процесія рушила дорогою до цвинтаря, хутенько сховалася в дім. Скидалося на те, що вона панічно боїться світу по той бік прогнилого й скособоченого парканчика їхнього обійстя, і якби той хиткий плотик врешті‑решт остаточно завалився, її, мабуть, охопив би такий розпач, з яким вона навряд би зволодала: чи мізки перевернулися б, чи серце лопнуло б, як проштрикнута голкою повітряна кулька.
Ясна річ, коли б Орендарчиха була важливою для нашої оповіді персоною, ми б зупинилися на її ґанджі докладніше і спробували б з’ясувати природу тих страхів. Та, як уже говорилося, з’ява Орендарів на сторінках роману лише принагідна, отож потреби у цьому немає ніякої, а відтак вже однієї констатації Орендарчишиних хиб, на глибоке авторове переконання, більш ніж достатньо. Не будемо також занурюватися у витоки диких ревнощів її супружника, тим паче, що вони настільки незбагненні і непідвладні звичайному людському глуздові, що дуже сумнівно, аби заледве яке‑небудь світило психіатрії спромоглося докопатися їхніх першопричин.
Уже чимало літ Орендар щовечора вибирався до пивнички Старого Ірландця, та, проте, надибати його там можна було, либонь, не більше двох‑трьох разів на рік, та й то тільки в собачий холод; відійшовши від двору з півмилі, Серж звертав з дороги на манівець і, ховаючись між кущами, навзгинці карабкався до двох чималеньких валунів, прозваних каїруанцями Чортовою мошінкою. Врослі в опуклий, схожий на підпуззя, крутий схилок валуни слугували просто таки ідеальним місцем для стеженням за Орендаревим обійстям: подвір’я, хлів, садок, город і вхід до будинку звідси проглядалися, наче на випростаній долоні.
Десять років бідолаха Серж зривав очі, сподіваючись заскочити пошлюбницю на зраді, аж зір почав йому слабнути. І за весь цей час не те щоб у дворі, а й поблизу не замаячила жодна чоловіча постать! Утім, не з’являлися й жінки. Хоча ні, якось був зауважив стару примару Терміну Тор – тягнучи за собою свого леґендарного ціпка, як ото діти волочать на мотузочці якусь іграшку, вона неквапом прочвалакала під Чортовою мошінкою і, обігнувши схилок, щезла у густому підліскові, за яким починалися Факкерові поля.
Не раз, бувало, отак сидячи в засідці, Орендар відчував, як його душу точить, наче серцевину яблука, ненаситний хробак, здавалося іноді, ніби навіть вчуває його знущальне хрумкотіння, не раз, бувало, й відчай клубком підступав до горла, аж Серж мало не задихався, – але вдіяти із собою нічого не міг. Його пристрасть була непідвладна його волі. Причому він нізащо не зміг би із певністю сказати, що саме його пожирає, який хробак – хробак ревнощів чи хробак невтоленості тих ревнощів. Нібито й мав уже зрозуміти, що причин підозрювати дружину в невірності немає, але, з іншого боку, не міг змиритися і з думкою, що стільки років навіженого та безнастанного пильнування пішли коту під хвіст!
Він схуд, змарнів і помітно зсунувся дашком.
Доволі частенько, коли повертався із валунів, ні про що не підозрююча Орендарчиха з острахом помічала на його обличчі стражденну гримасу, але запитувати Сержа про будь‑що вона страшилася ще більше. Загалом, взаємна понурість і мовчазливість давно вже стали для них обох звичними. Траплялося, тижнями не обзивалися одне до одного; Орендар здебільшого ходив надутий, як Сич, а Орендарчиха – не з мудрості жіночої (річ майже неможлива!), а з почуття самозбереження – намагалася просто не втрапляти йому зайвий раз на очі. Навіть до сніданку, обіду та вечері вона приноровилася закликати супружника умовним знаком: виходила на ґанок з алюмінієвою мискою в одній руці та залізною ложкою в іншій і так стояла, не наважуючись бодай тихесенько подзенькати, допоки Орендар сам не звертав на неї увагу…
Серж знемагав від непросвітньої безнадії.
Його загнана в глухий кут душа борсалася у безвиході.
Зрідка йому снилися солодкі сни: то він заставав Орендарчиху з мером, то з Падом Люкою, а то з цілим гурбищем нечестивців, котрі звивалися і здригалися на його підступній пошлюбниці, ніби кубло змій, вовтузячись і відпихаючи один одного, вштрикували по черзі набубнявілі до небачених розмірів причандала у сіпливе, як у вічно охочої до жеребців Факкерової кобилиці Моніки, впихище; тоді у Сержевих грудях займалося багаття, йому робилося радісно і привільно, легким посмиком плеча він позбувався обридливого тягаря, який стільки літ гнув його до землі, руки наливалися міццю, а ноги – молодецькою пругкістю; непомітно наблизившись до нікчем, він ловив за п’яту котрогось із облудників, висмикував його з кублища, відривав причандало і, затисши Орендарчишину голову між коліньми, заходжувався смачно гамселити її тим одірваним причандалом по маленькій кощатій задниці… На ранок після таких видив Серж відчував на душі погідність і умиротвореність, як людина, котра нарешті позбулася боргів, що тривалий час отруювали її існування, й може тепер почуватися вільно, не переховуватися, не уникати нікого й нічого.
Та минало зовсім небагато часу – день, щонайбільше два – і все поверталося на вісь свою.
І дашок його зсовувався все більше і більше…
І от одного підвечір’я, щойно Орендар усівся в Чортовій мошінці, до його звичної вже слухової галюцинації (пригадуєте знущальне хрумкотіння хробака?) додалася галюцинація зорова: кілька разів в Орендаревих очах мигнув зігнутий, обстріпаний чоловічок, що навприсядки прокрадався попід парканом до його обійстя. Чоловічок то з’являвся, то пропадав: варто було Сержу протерти кулаком очі й напружити зір – він зникав, але тільки‑но він розслаблявся – виникав знову, і тоді, попри мильну (мається на увазі миля) відстань, Орендар чітко бачив, що негідник корчить до нього рожі і зухвало крутить пальцем біля скроні.
«Ну зажди!» – не втерпів Орендар і, спірвавшись, навпростець і навмання, падаючи й перекочуючись через голову і зводячись із розгону на ноги, й знову падаючи і перекочуючись, і знову вскакуючи – і так безліч разів! – помчався щодуху в долину…
Дратівливця, однак, ніде не було!
Та, забігши до хати, Орендар наскочив на… цілковито голу свою благовірницю!
Тут йому й перемкнуло фазу остаточно.
Перекинувши ночви з паруючою водою, Серж метнувся надвір до копички, висмикнув жмут торішньої соломи, скрутив смолоскипа…
Що було далі – ви вже, мабуть, здогадалися й самі.
Нам же хіба що залишається додати, що після того випадку Орендарчиху прозвали Обсмаленою Цюнькою.

Sekcio 11: rezervo idiocy

Ґан Дон і його команда. В’язкий, як алебастр, жах. Неперевершена поема. Марні сподівання, а заодно й недоречна радість, віце‑мера. «Вигнання з раю» (сучасна версія).

Достоту невідомо, коли саме і унаслідок чого під поріділим рудим чубчиком каїруанського мера Ґана Дона нагло заворохобилися не надто виразні, а проте настирливі і невідчепні, думки про невідкладну (просто таки конче негайну!) потребу «чимось зайнятися». Це тим більше було дивним, що жодних, хоч би й примарних, передумов виникнення такої непогамовної, до певної міри навіть спазматичної, спраглості до активної діяльності увіч не спостерігалося. Та що вже нам про це гадати, коли й сам Ґан Дон, либонь і під загрозою страти, нізащо б не спромігся більш‑менш виразно пояснити причину цього негаданого сум’ятливого гармидеру у загалом доволі струнких звивинах свого мозку. Ну, не збожеволів же він!
– Треба щось робити!
Ґан Дон із високого розмаху гепнув долонею по столу.
Кон Дом, віце‑мер, підскочив і на якийсь час ніби завис у повітрі. Його призвичаєна до услужництва опукла габаритна задниця, відчувши важливість і неординарність моменту, не наважилася одразу ж повернутися на своє історичне місце – у дві заяложені, добряче утрамбовані впадини, що утворилися у сідалищі крісла як наслідок довголітнього незрушного Конового сидіння у ньому.
Штатмейстер розваг і церемоній Ґаян Манґер часто‑часто зашпортав куценькими безбарвними війками і метушливо заповзявся защібати ґудзики на піджаку. Дарма, що вони були защібнуті…
Директор департаменту зборів і видатків Пресер Ватіфф, по‑гусячи витягнувши шию, енергійно закивав підборідком та, поспіхом розгорнувши масивного блокнота у брунатній шкіряній оправі, із поважним виглядом приготувався ретельно занотовувати подальший мерський спіч.
Директор департаменту муніципальних ресурсів Пенісо Ґума, сполошено глипнувши круглими осклілими очима, випнув вічно вкриті рожевими плямами вилиці і заклопотано надув щоки.
Директор департаменту бізнесу і торгівлі Хабаряну‑батько та старший чиновник представництва федерального комітету дозволів і заборон Хабаряну‑син занепокоєно перезирнулися і синхронно полізли до правих кишень штанів (кожен – до своїх) за носовичками.
Поліцейський комісар Пад Люка широко розкрив рота, хоча й не мав наміру що‑небудь казати, та так і завмер.
Податковий інспектор Янґ‑Ол міцно, аж до хрускоту у суглобах, переплів ноги і щосили стулив сідниці, аби раптом не зіпсувати повітря…
– Далі так бути не може!
Ґан Дон знову, цього разу ще із вищого розмаху, вдарив долонею по столу.
Віце‑меру скрутило поперек; Манґер мало не вирвав із живим ґудзика; Ватіфф низько схилився над блокнотом і заповзявся тремтячими пальцями закарбовувати безцінний шефовий вислів; Ґума із новою силою надув щоки, аж на них виснувалися тонкі павутинки синіх прожилок; Хабаряну‑батько і Хабаряну‑син синхронно забгали носовички назад до кишень (кожен – до своєї); Пад Люка судомливо клацнув зубами і нарешті стулив пельку; Янґ‑Ол, убезпечуючись від підступного свавілля власного організму, ще наполегливіше звів докупи сідниці…
– Це нікуди не годиться!
Ґан Дон відкинувся на спинку крісла, схилив голову на груди, глибоко увібрав у себе повітря, стягнув до перенісся кущики кошлатих брів і поволі обвів присутніх чіпким, насупленим поглядом, буквально обмацуючи кожне обличчя.
Принишклу і розгублену «команду вірних сотрапників» опосів невимовний страх.
То був жах перед невідомістю, панічний і в’язкий, як алебастровий розчин; він мигцем скував «вірним сотрапникам» м’язи, і не лише м’язи, а й нутрощі та мізки, перетворивши їх на химерно застиглих бовванів. (Звісно, зримо уявивши цю сценку, можна дати волю садистичному нахилу до збиткування (можливо, навіть цілком резонному і виправданому у цьому випадку) і відпустити добрячий шерег сповнених ядучого сарказму реплік, – та чи варто?) На кілька хвилин запала мертва тиша, скрижаніла і густа до такої міри, що від непомірної сили її концентрації заледве не потріскалися вифарбувані у яскраві рожеві тони стіни просторих мерських апартаментів. А що вже говорити про бідолашних бовванів?! Від тієї тиші їм позакладало у вухах, аж слухові перетинки мало не повилазили назовні, і коли Ґан Дон, рішуче упершись долонями в обічники крісла, енергійно подався вперед і нарешті знову заговорив, – не так сказане, як одна лиш вібрація повітря від його артистично поставленого, із гучним соковитим тембром, голосу справила на «вірних сотрапників» враження, яке без перебільшення можна порівняти із ефектом від вибуху бомби. Самі ж слова до контуженої свідомості «вірних сотрапників» пробивалися занадто сповільнено і спотворено, відтак не варто й дивуватися, що одразу, на льоту, збагнути зміст коротенького мерського спічу було вище їхніх сил.
Тим паче, то був не звичайний спіч.
Поза всяким сумнівом, це був вищий пілотаж ораторського мистецтва. Більше того! Це був неперевершений витвір бюрократичної мислі. Та що там витвір! Це була фантастично досконала за стрункістю і лаконічністю, взірцева своєю глибинною (неповторно глибинною!) сутністю, унікальна і ні з чим незрівнянна поема.
Ось вона (автентичний текст, без виправлень і скорочень):
– Ситуація вимагає від нас узгоджених і рішучих дій! Запитання є? Немає! Завтра жду конкретних пропозицій. Всі вільні!
Боввани (ах, звиняйте, – «вірні сотрапники») встали і посунули до виходу.
– А вас, Кон Дом, прошу залишитися!
Віце‑мер крутнувся на місці, марикувато усміхнувся самими лише кутиками вуст і, схиливши голову набік, кілька разів спорадично смикнув шиєю, ніби раптом відчув, що йому нестерпно муляє комір сорочки.
Негадано у дверях зав’язалася шарпанина, призвідцем якої став податковий інспектор Янґ‑Ол. Оскільки він завжди сидів до виходу найближче, то й виходив із кабінету першим. Власне, не виходив, а буквально звітрювався, гнаний невтішним розпачем за нікчемно втраченим часом, адже час у його розумінні поставав субстанцією винятково матеріальною, стійко асоціюючись із конкретним, відчутним на дотик зиском. Але зараз Янґ‑Ол ледве дибав з причини того, що, все ще не відновивши твердої довіри до власного організму, досі щільно стуляв сідниці, а це (річ зрозуміла!) суттєво обмежувало його здатність до пересування.
– Ворушися швидше! – невдоволено прошипів Манґер, з нетерплячки бризкаючи гарячою слиною Янґ‑Олу за шиворіт.
– Чого плюєшся? – зашипів податковий інспектор, обітершись. – Верблюд!
– Хто? Я? – Манґер почервонів і засіпав головою. – Якщо я плюну, то ти втопишся! Ферштейн?
– Сам ферштейн! – засмикався, огризаючись, Янґ‑Ол і… і… і кулею вискочив з кабінету, залишаючи по собі… (Ну, ви й самі здогадалися!)
«Вірні сотрапники» миттєво рвонули услід за Янґ‑Олом – аби лиш швидше щезнути із мерових очей.
Зрештою, скандальчик цей мав надто локальний і мізерний характер, аби удостоїтися високої мерської уваги. До того ж, усе єство Ґана Дона у цей час було зануреним у процес значно глобальнішого штибу: схрестивши руки на грудях і опустивши голову, він прискіпливо вивчав лискучу поверхню своїх жовтих штиблетів, а це беззаперечно вказувало на те, що мерські мізки збуджено киплять від титанічних зусиль.
Кон Дон обачливо принишк.
Як ніхто інший, віце‑мер добре знав, на яку майже смертельну небезпеку у такі моменти можна наразитися, якщо, не приведи господи, якимось чином – бодай жестом, бодай мимовільним, ледве чутним звуком – втрутитися у бурхливий потік шефових думок.
Аж раптом…
У ніздрі Кону вповз бридкий відгонистий запашець.
Кон Дом сконфужено зіщулився і зашугано роззирнувся, дурно намагаючись переконатися у тому, в чому й так не сумнівався. А таки‑так, у кабінеті більше нікого не було. Тільки Ґан Дон і він… І це було жахливо! Ну не міг же Кон Дом, бо й не мав жодного на те права, навіть подумати «щось таке» про шефа… А з іншого боку – мав непохитну впевненість у своїй цілковитій непричетності до походження цієї смердоти. Але кому ти це доведеш? І як?
Кона охопив розпач. Та такий, що від безвиході і розпуки аж сльози виступили… Сподіватися Кону залишалося тільки на те, що господь сотворить диво і сморід не дотягнеться до нюху зануреного в роздуми мера.
Сподівання, однак, були марними.
Крізь мутну поволоку Кон Дом з жахом розгледів, як заворушився, збриджено морщачись, гострий кінчик шефового носа.
– Коне! – підстрибнув, наче на пружині, і вибаньчив налиті осоругою очі Ґан Дон. – Ти що? Всрався?
Кон Дом відчув, як викотилися і зависли на кінчиках вій горошинки сліз.
– І де?! У моєму кабінеті?!
Кон Дом здригнувся, і горошинки, зірвавшись, покотилися вниз, а за ними второваними, уже прокладеними маршрутами навперегінки помчалися все нові і нові, і ради тому Кон Дом вже не міг, хоч би й хотів, дати ніякої. Сльози лилися рікою, і не було їм спину…
– Та я… та я… – заскімлив Кон Дом, уривчасто шмигаючи носом. – Це не я…
– Не ти? – люто витріщився Ґан Дон. – А хто?
– Не знаю… – Кон Дом закрив долонями обличчя і втягнув голову у плечі по самісінькі вуха. – Але не я… Присягаюся!
Ґан Дон підозріло хмикнув і, відвівши погляд убік, задумливо підпер кулаком підборідок.
Кон Дом полегшено зітхнув. Здається, радісно застугоніло віце‑мерові у мізках, пронесло…
Радість, однак, була передчасною. Та й загалом недоречною. І тривала вона менше миті.
– Що це значить? – гаркнув Ґан Дон, зриваючись на ноги. – Якщо не ти, то виходить, що я?
Грізний меровий позирк буквально відкинув бідолаху Кона на кілька кроків, і він навіть не зогледівся, як вгепився тім’ячком об косяк дверей та, безпорадно розкинувши руки, прилип до нього спиною, наче розіп’ятий.
– Дурня із мене робиш? – завищав Ґан Дон, аж шибки задрижали, і навіжено затупотів ногами, наче намірився протрощити підлогу. – За носа мене водиш? Цинічно брешеш просто в очі? Не дозволю!
Кон Дом заперечливо мотнув головою і спробував щось сказати, але натомість його губи кволо ворухнулися й мимовільно розтягнулися у недорікувату, зрадливо дурнувату посмішку.
– То ти ще й либишся?! – безнадійно озвірів Ґан Дон і, навмання схопивши зі стола «що під руку попало» (власне, окрім доволі замашного сувенірного дерев’яного топірця, на столі нічого й не було), пожбурив ним у Кона.
Топірець пролетів, вихляючи у різні боки, хитромудрою траекторією і тільки дивом не вцілив Кону у голову. Хтозна, може для Кона ліпше було б, якби влучив. А так, вдарившись у стіну, топірець відколов шмат штукатурки, – і це ще більше збурило мерову лють.
– А‑а‑а‑а! – знесамовитів до краю Ґан Дон. – То ти ще й майно псуєш? Геть! Геть звідси! Щоб і не смерділо тут тобою!
Кон Дом сплющився, зашарпався, наче черв’як під чоботом; обличчя зблідло, затим миттю потемніло, і знову скрейдяніло, і знову вмент зробилося чорним, як вакса.
Його понівечений, сплюндрований і вихолощений панічним жахом мозок утратив будь‑яку здатність мислити; думки щезли, розбіглися врізнобіч, вивтікали, наче пацючня із тонучого судна.
– Як?! Ти ще тут? – затряс здійнятими вгору кулаками Ґан Дон. – Щезни геть! Негайно!
І Кон Дом щез.
Щез блискавично – ніби розчинився. Мер навіть оком кліпнути не встиг. І мало не вдавився черговою порцією лайки, що її збирався вивергнути уздогін «вірному сотрапнику» заради стійкішого страху і задля прискорення. А тому, прикро вражений неможливістю реалізувати задумане, кілька секунд судомливо хапав ротом повітря, допоки все‑таки – хоч і запізно, хоч і безадресно – не вибухнув приголомшливою за силою дицибел тирадою:
– Су‑у‑у‑к‑а‑а‑а! За‑а‑ас‑ра‑а‑а‑ан‑е‑е‑ць! У‑у‑у‑у‑б’ю‑у‑у‑у п‑а‑а‑адл‑у‑у‑у! За‑а‑а‑ар‑и‑и‑ю‑у‑у‑у‑у!

Sekcio 12 (introspecto): iris kaprino kapro lakto

Один день Івана Дєнісова, або Житіє какобустроїтєлів

У Росії все було спокійно. Принаймні, так здавалося. Перехід до демократії та ринку так і не відбувся, хоча частково і мав місце: народ, вряди‑годи матюкаючи власть (утім, якось ліниво і не надто злобиво), самозабвєнно мріяв про дешеву ковбасу, а ті, що вже ковбаси трохи наїлися, починали красіво мєчтать про недорогу китайську відеоапаратуру.
І от якогось ранку в одному із забутих Богом і президентом (чи – з огляду на тамтешні реалії – богом і Президентом) куточкові дарагова атєчєства трапилася нічим нібито й непримітна на перший погляд подія.
Цього злощасного для нього та кількох його саслужівцєв дня Іван Дєнісов сутрєчка апасля вчарашнява довго й завзято намагався досягти консенсусу зі своєю бабай. Але Маша була брюхатой на восьмому місяці, що, утім, не заважало їй досить агресивно відбрикуватися. Зрештою Іванові це набридло і він, спересердя сходивши па малєнькай у відро з питною водою, подався на чергування.
Моросило.
Іван не любив нєсті службу під дощем, а відтак вирішив перемістити патрулювання у найближчу – і єдину в райцентрі – забігайлівку з гордою нетутешньою назвою «Савойя».
В забігайлівці, крім сонних мух, нікого не було. Тхнуло несвіжим бочковим пивом. Ваня пройшов на кухню. Там іноді для особо важних пасітітєлєй водилося пиво бутилачнає.
На кухні, перегнувшись над широким чаном із варивом, распалажіласьзадніцей к двєрям товстенька куховарка Катюша. Ваня підкрався, трохи піддер і без того високо паддьорнутий халат й любовно погладив апетитні опуклості.
– Кто там? – спокійно поцікавилася Катюша.
– Нє узнала, чай?
Катюша поволі розігнулася, грайливо обсмикнула халат і сказала з удаваним докором:
– Вєчно ти спєшішь, вєчно тябє винь та палож!
Після цього вона повела Івана у підсобку, де, видобувши із заначки під посудною шафкою пляшку сивухи, запропонувала воз’єднатися в поривє. Ваня був не проти, але вже на слизькуватій і відносно небрудній підлозі раптом визвірився:
– А гдє тє бікіні, шта я тябє падаріл прошлий год?
– Вєрхняя трєснула, а ніжнюю парвала, – відповіла Катюша.
– І ти іх вибрасіла? – вражено видихнув Ваня. – Ета ж нє нашіє!
– Да нє, нє вибрасіла! Я німі тяпєрєча витіраю стакани для начальства.
Задзвенів посуд у шафці. На голову Вані впав друшляк: Катя старалася як справжній ударник капіталістичної праці, і утриматися на ній вартувало чималих зусиль. Стахановка!
«Харашо, шта я бєз фуражкі!» – не без гордості за свою смєкалістость подумав Ваня.
За півгодини ублажений Катюшею та сивухою Дєнісов, глянувши у закиптюжене віконце підсобки, виявив, що чудесні переміни торкнулися не лише його нутра, але й матінки‑природи: нудний дощ припинився, а через щілинку у кудлатих темних хмаринах, яка дивним чином була схожа на Катюшину розчепірину, вигулькнуло сонце. Цмокнувши Катю у широку рожеву щекавину, Ваня вийшов на вулицю з твердим наміром нарешті чесно сповнити свій святий міліцейський долг.
Але біля величезної калюжі на розі Комуністичної та Імператорської його наздогнав старенький обшарпаний уазик.
– Дєнісов! – закричали йому з машини. – Давай с намі!
– А куда?
– На Пєтровку за пахмєлом!
– О‑о! Паєхалі! – охоче погодився Дєнісов.
Дорога була знайома і не найгірша в Росії, але до Петровки вони не доїхали.
На тридцять восьмому кілометрі водій раптом вдарив по гальмах і залементував:
– В‑о‑о бабєц! І ужо гатовая!
Особовий склад не відразу змудижив, у чому справа, але, дружньо вибаньчившись услід вказівному персту водія, так само дружньо почав протирати зрадливо тремтячими руками непохмелені зеньки.
На узбіччі стояла цілком оголена гола баба. І що головне – без одежі!!!
– Памятнік аль чаво? – першим виринув із глибокого оціпеніння старшина Тюлькін.
– Сам ти!.. – скорчив рожу єфрейтор Загогулін. – Гдє ета ти віділ памятнік в такой нагой срамотє?
– Давєча па тєлєвізару і віділ! – ображено заявив Тюлькін.
Загогулін зсунув кашкета на потилицю і єхидненько заскалив око.
– Дак тєлєвізар у тябє ужо полгода как нє фуричіт!
– А і всамдєл! – тюкнув себе долонею по башці старшина. – Ета жє шта палучаєца? Ета я, єдрьона вош, замєста тєлєка на Соньку пяліл глазіща?! У‑у, обманщіца!
– Канчай базар! – роздратовано гаркнув водій. – Нашлі врємя і мєсто, йо!.. Покамєст будєтє тарандиріть, ента баба алі убєгйот, алі акачєнєєт да нєпрігодності!
– А і вєрна! – підтримав його Дєнісов. – Нада брать, пака тьоплєнькая!
– Брать! Брать! – передражнив його Загогулін. – Да на кой хрєн она нужна?! В Пєтровкє і своіх баб навалом! Да єшчьо нєізвєстна, шта ета за птіца, можєт, какая сіфілітічка алі бєглая с дурдома?
– Валков баяца – в лєс нє хадіть! – заявив Ваня, розщібуючи кобуру.
– Тожє мнє мастак виіскался! – фиркнув Загогулін. – С пісталєтам на голую бабу!
– Да какой к хрєну пісталєт! – захихотів Дєнісов, висмикуючи з шкіряного футлярчика кіпу презервативів у сріблястих обгортках. – Во‑о‑о!
– Ну ні фіга сєбє! – захоплено видихнув водій. – Вот ета екіпіровка!
– А то! – гордовито задер підборідка Ваня. – Нада бить гатовим к любим тяготам і лішєніям нашєй служби!
– А єслі ана всьо‑такі псіхічєская? – знову озвався Загогулін.
Дєнісов, водій та Тюлькін перезирнулися між собою, і в їхніх очах спалахнули іскринки невдоволення й настороги. Поведінка єфрейтора їм явно не подобалася. Складалося враження, що він уперто намагається посіяти розбрат і сум’яття серед таваріщєй па аружію.
«Н‑да, – бридливо поморщилась звивина у Ваниній голові, – правду гаварят, шта лучшє імєть дочь‑прастітутку, чєм сина‑єфрєйтора…»
– Ти… ета‑а‑а… вот шта‑а‑а… – погрозливо прошипів Тюлькін, смикаючи Загогуліна за портупею, – брось еті сваі штукі. Ми адна каманда, а єсля ти… ну, аднім словам… єсля шта, дак ми ента…
– Карочє! – рявкнув водій, впиваючись мутно‑жовтими, як беушний антифриз, зеньками в Загогуліна. – Кта нє с намі, таму гаплик! Вздьорнєм, как Гапона!
Обструкція подіяла. Загогулін засовався на сидінні, забився в куток і принишк. Все‑таки, абищо там не казали, а колектив – велика сила! Тим паче такий, міцно спаяний одной цєлью, колектив…
– Да открой ти нахрєн ету хрєновіну! – заволав Дєнісов до водія, марно налягаючи плечем на дверцю, яка нізащо не хотіла піддаватися його воістину титанічним зусиллям. – С камєри капезе лягчєй вибрацца, чєм с ентой тарантайкі!
– Но‑но! – огризнувся водій. – Ета, как ти гаварішь, тарантайка єшчьо сто лєт бєгать будєт! Ручку трі раза дьорні ат сєбя, а на чєтвєртий лягонько патяні к сябє і спалавіни рєзко атдай назад. Во‑о‑о! Вішь, пашла…
Бабєц стояла на тому ж місці.
«І всамдєл, – подумав Ваня, викарабкуючись з уазика, – словна памятнік, дажє нє шєлохньоца!»
Поправивши кашкета, Ваня надув щоки і з грізним виглядом почвалав через дорогу. Під ногами чавкало, і крізь невдало власноруч припасовану латку в халяву правого чобота забиралася водяниста жижа. Чоботи давно вже треба було б викинути на смітник, але дозволити собі таку розкіш сержант Дєнісов просто не міг. По‑перше, вони були щемним нагадуванням про безтурботну армійську службу на продовольчому складі, а по‑друге, придбати нові не було на що: останній раз платню у райвідділі видавали ще рік тому, то й то не грошима, а гробами. Правда, гроби були непогані. З темно‑бурої кримпленової оббивки Маша пошила собі сарафана, а дошки Ваня пустив на двері для верандочки.
– Ви, гражданочка, чаво здєсь стаітє? – якомога офіційніше завопрашал Ваня, мимоволі прикипаючи очима до офігєнних буферів, а заодно й до інших безсовісно добротних форм цілком натуральної фурії.
Гражданочка як на те мовчала і тільки ледь помітно похитувала достоту фантастичними крутими стегнами.
Стегна у неї й насправжки були круті!
І в прямому, і в переносному значенні – вєрняк, нєздєшніє! У тутешніх баб вони чомусь неодмінно були або безформенні, заплилі жиром (як у Катьки), або ж тонющі, як стебелинки (тут Ваня згадав Машку, але одразу ж зволів за краще, аби не псувати настрою, відігнати цей недоречний спомин).
– Ага! – немовби й зрадів Дєнісов. – Соізволітє прєнєбрєгать законним антірєсом прєдставітєлєй шта ні на єсть законной етой власті?! В таком случає, гражданочка, прайдьомтє!
– І правільна! – абсолютно несподівано вигулькнув пообіч Тюлькін. – Там разбірьомса!
Гражданочка мовчки і покірно попленталася до уазика.
– Слиш, – притримав Тюлькін Ваню, – а ана і в самдєл, кажісь, таво!
І красномовно приставив вказівного пальця правої руки до скроні.
– Дак кто яйо знаєт, – двигнув плечем Дєнісов. – Но, коль на то пашло, нє замєрзать жє єй тута!
– Ета да, канєшно, – погодився Тюлькін. – Но што‑та ана чрєзмєрно малчалівая. Вазможна, дажє нємая…
– Да, – глибокодумно пошкріб потилицю Ваня, – с адной старани ета плоха. Вот как с нєй дапрос учєніть? Ні дакумєнтов прі нєй нікакіх…
– Да аткєль ти знаєш?! – вибаньчився Тюлькін.
– Дак голая жє!
– А‑а‑а… – недорікувато закліпав очима старшина. – Ну да… как ета я, блін…
– С другой старани, – милосердно пробачивши Тюлькіну його недолугість, продовжив свої ізисканія Дєнісов, – дак ета дажє лучшє. Па крайнєй мєрє на случай чаво нікаму нічаво нє раскажєт.
– А і взаправду! – щиро зрадів Ваниному відкриттю Тюлькін. – Свєтлая у тябя галава, Дєнісов! Уміщє!
Похвальба була приємна. Ваня загалом любив, коли його хвалили. Щоправда, це траплялося так рідко, що незвиклі до подібних ніжностей Ванині вуха недовірливо смикалися, нашорошувалися і вкривалися досить кумедним сором’язливим рум’янцем.
– Ну дак… – зашарівся Ваня.
Але промені слави недовго зігрівали йому душу. Вірніше, вони навіть не встигли її досягнути, бо десь так напівдорозі були нещадно обтяті, ніби помахом гостролезого меча, несподіваним чи то здогадом, чи то просвітленням:
– Пастой, пастой! Как жє ета я ранєй нє дапйок?! Пісать‑то ана, навєрная, умєєт?!
– Ну да! – чисто тобі як Савелій Крамаров видовжив обличчя старшина і, нещадно розправившись тилом лівої долоні з невчасно вибулькнулим із правої ніздрі доволі увєсістим шмаркалем, без зайвих мудраґелій заявив: – Балбєс ти, Ваня!
Бути балбєсом Вані було не вперше. Далеко не вперше! Балбєсом постійно обзивала його Машка. Балбєсом обзивало його й начальство – надто тоді, коли Ваня, втомившись терпіти Машчину наругу з причини безгрошів’я, дипломатично намагався з’ясувати, коли буде платня. Розуміти Ванині претензії начальство категорично відмовлялося: самі, мовляв, штуцери смокчемо, але ж, бляха муха, не розпускаємо нюні, і ета прі том, шта на діжурства, как ви, асталопи, нє ходім і всякіх там бєсчуствєних алкашєй на уліцах нє падбіраім, каториє, паутру прішєдші в чуства, ваапшчє нічаво нє помнят, нє гаваря а садєржаніі тощіх сваіх карманав.
Ще років кілька тому Ваня, звісна річ, погодився б, що начальство має рацію, але ж не тепер, коли від тих бєсчуствєних алкашєй толку, як від козла молока! Або й того менше. Бо не отримували вони платні ще довше за Ваню, а за що примудрялися пити – не знав ніхто, а вони самі й поготів. Та будь‑кого із них хоч на електричного стільця посади, хоч на кілка нахроми, хоч розпечену праску до пуза прикладай – вищати буде, благим матом репетувати буде, а нізащо не пригадає…
Загадкова, невиліковно загадкова, безнадійно загадкова російська душа!
От і Ваня… Яка шлея під хвіст йому попала – хрєн паймьош, та з якогось дива він раптом образився на те звичне, а відтак нібито й безневинне, балбєс. Та й не те щоб просто образився (ну, матюкнувся б там чи в риляку старшині хлебецьнув), а буквально знавіснів.
– Я вам щас пакажу балбєса!
Далі все відбулося з таким неймовірним спритом, що ніхто й оком кліпнути не встиг, як Ваня вихопив із кобури сріблястого патронтажика та, жбурнувши в грязюку, став осатаніло його топтати. Із запіненого Ваниного рота, немовби з клоаки, разом із бризками мутної слинявини вилітали уривчасті й харкотливі, як деренчливе рипінння допотопної міліцейської рації, звуки:
– Натє!.. кась!.. вику!.. сі‑і‑і!.. тє‑є‑є!..
– Ачумєл, што лі?! – смерчем викотився із уазика шоферюга. – Шта ж ти дєлаіш, скот ляґавий?!
Діваха, схарапуджено зойкнувши, ледве встигла відскочити убік; безперечно, їй просто таки невимовно пощастило, бо згай хоч крихітну мить – і все, амбець, валятися б їй, протараненій на повному ходу, у дорожній багнюці.
Відштовхнувши Дєнісова, водій засукав рукави і, розчепірившись літерою «зю», заходився виловлювати із грязюки дорогоцінний скарб.
– Шта ж ти, мурло, надєлал? – нарешті й собі отямившись, набичився до Вані Тюлькін. – Ти жа, сука, всю маліну нам іспортіл!
– Ти пасматрі толька, пасматрі! – мало не заплакав водій, демонструючи видобуті з глейкого місива жалюгідні рештки знівечених презервативів. – Ета жє хєрня палучаєца! Формєнная хєрня!
– Да, за такіє штукі убіть яво мала! – просичав старшина і, стиснувши кулаки, танком попер на Ваню, недвозначно даючи зрозуміти, що зволікати із сповненням погрози він не збирається.
Ваня позадкував.
А що йому було робити? Тим паче, що слідом за Тюлькіним, скрегочучи зубами, наче жорнами, і розмахуючи колісним ключем, що незвідь‑звідки взявся в його руці, із не менш очевидними намірами посунув на Дєнісова і водій.
– Шта ж ти, казьол, убіґаіш?
Широко розставивши руки, Тюлькін кинувся впристриб на Ваню й ледве не вхопив таки за полу, але Ваня якимось робом вивернувся, і старшина, втративши рівновагу, торбою скотився у кювет і хлюпнувся з розгону у придорожній замазучений рівчак, нажахавши до напівсмерті сонмище жаб. Від їхнього дикого репету Дєнісову на якусь мить навіть у вухах заклало, і ще й тоді, коли він, дременувши щодуху, відбіг на добрячу сотню метрів, той несамовитий дренькіт болотних аборигенів лящав у Ваниному чавунку, аж вуха в трубочку згорталися.
– Да ідітє ви всє в!.. – надсадно хекаючи, грізно замахав Ваня кулаком у бік уазика.
Проте, підсмикнувши осілі під час втечі штани, пішов сам.
Правда, зовсім не туди, куди посилав колег.
Хоча, якщо розібратися, різниця була невелика, бо райцентр, в напрямку якого вирушив Дєнісов, був точнісінько такою ж вічно вологою, відразно смердошною і зачумазаною дирою. Зневолила ж нелегка уквецятися в таке дєрьмо! Було б залишайся на свєрхсрочную – жив би тепер без жалів, приторговував би припасами з армійського складу і почував би себе чалавєкам… Ех, змахнув Ваня горепашну сльозу, було б тоді трохи розуму, то й не снидів би ниньки у репанім задрип’ї! А все Машка… «Жду, – писала, – с нетерпениям выглядываю из акошка не ийдёт ли мой славный мой любимый соколышек солдатушка мой ненаглядный!» І чекала ж, сука! Справді чекала! «Подружки на дискатеку а я дома сежу и как миня не угуваривают не поддаюся нет гаварю им я лучшей павздыхаю па Ванечке письмецо напишу…» Ну, не стерва?! Йшла би ліпше на ті дригульки, може, хтось би охмурив та й вискочила б за нього! Була б тоді у Вані причина не вертатися з армії… До чого життя все‑таки каверзна штукенція, – розмірковував Ваня, чалапаючи узбіччям: адже він, якщо чесно, також до нестями обожнював Машку, і якби не діждалася вона його, то, певно, пустив би собі кулю в лоба. Парадокс: тоді не міг собі уявити життя без неї, а зараз вже не може уявити, як жити з нею! Тоді йому все, рєшітельно всьо, у ній подобалося, а тепер так само рєшітєльно всьо не до зуха – і ноги затонкі, і цицьки замаленькі, і ніс горбатий, і губи вузенькі!..
– Ну, бля, і вліп!
Страждаючи роздумами о прєвратності жізьні, Ваня й не зогледівся, як здолав… ну, не так вже й багато, але таки щонайменше кілометрів три – а це означало, що до місця його нинішніх вождєльонних устрімлєній ще залишалося 35 км.
– І ніфіга ж сябє!
Але кугикнув він цю сакраментальну фразу зовсім не з приводу тих дражливо‑паскудних «35 км», а з причини цілковито іншої: з кущів обіч дороги до Вані нахабно либився сріблястою пащею чорний, як вакса, крутий «мерс».
Дєнісов остовпів.
– Ну, йошкін болт!
Та й було ж від чого:
– Дєньок жє, бля! Там ента голая тьолка, а здєся дак ва‑а‑а‑пшє‑є‑є!
І в тому «ва‑а‑а‑пшє‑є‑є!» було стільки найрізноманітніших відтінків, стільки найпарадоксальніших і взаімоісключающіх емоцій, що у Ваниній голові закрутилося справжнісіньке торнадо – закрутилося, закрутилося та й гепнуло Ваню задницею об землю, аж копчик під шию забіг.
Сяк‑так оклигавши, Ваня потряс туди‑сюди мозгівнею, смикнув плечима, затим здійняв руку вгору, склав долоню лопатою і щосили саданув себе в тім’ячко. Метод був надійний і ісконно рускій, бо ж, як відомо, клін кліном вишібают. Ви, звичайно, здивуєтесь: а при чому тут голова? Дєнісову й самому було б дивно, при чому тут баняк, якби не панос мазгов та ще… ах, ну да! – виною тут був, звісно ж, копчик: хоч він, здається, і водрузілся на своє законне місце, але викликаний його перебіжками гострий біль залишився заскабисто сидіти у шийних хребцях, тож не так вже й важко було переплутати, де голова, а де задніца!..
Прийнявши положєніє раком, Ваня поповз до кущів. Щоправда, дезорієнтація і тут далася взнаки, себто не минулася даремно, бо цей маневр він проробляв задніцой вперед, тримаючи її піддертою вгору, як стервозний гаішник жезл на дорозі; натомість голову пригинав низько до землі, аж мало не черхався носом об траву. Проповзши з десяток метрів, Дєнісов наштрихнувся на щось дряпуче і, інтуїтивно захищаючи обличчя, різко відмахнувся – й тільки тоді Вані доперло, що голова його, слава святим, не в задниці!..
– А то би да канєшно! – задумливо почухав Ваня задницю, все ще (однако ж!!!) думаючи, що то голова.
І, чухаючись, вилупився на картинку, яку спершу достеменно ані збагнути не міг, ані – тим паче – впалнє вразумєть.
Звичайно, Ваня не був елементом відсталим. Був, можна навіть сказати, просвєщьонним у всяких там модних фіглях. Вдома у нього навіть відик був – і на тому відику вони з Машкою, бувало, на такі штукенції втрафлювали, що куди там!.. І навіть раз чи два надибували майже те саме, що й зараз раптом відкрилося Ваниним очам, – але ж то відик, іскусство так сказать, хай і паршиве, а тут, бляха муха, наяву!!!
– Підари! – зашепотів Ваня, від злості (і переляку водночас) мало не вгризаючись зубами в землю. – Как піть дать підари!
Можливо, Ваня й помилявся, але маємо пробачити йому цю нєсвєдущєсть, – провінція, як не як, расєйская глубінка: мало чого двом цілком дорослим чоловікам (один лисий наполовину, другий – як коліно) забаглося голяка витанцьовувати один перед одним, викрутаси усілякі там строїти, обнімони… Може, їм просто холодно зробилося, погрітися заманулося?!
– А‑а‑а! Мєнтік! Нє рабєй, служівий! Подь сюда скарєй!
– Ви енто к каму? – завертів головою, роззираючись в усі боки, Ваня.
– Да к каму жє яшчьо, как нє к тябє!
– Нє, я нє пайду! – заартачився Дєнісов.
– Ета ж пачєму? – здивувався наполовину лисий.
– Да ну вас! – зазадкував Ваня. – Больно мнє нада с голими мужіками ітті на сбліжєніє!
– Дєрьовня! Ми жє нє проста так голиє! – зареготав лисий, як коліно. – Са сталіци прієхамші!
– С какой яшчьо сталіци?
Ваня перестав задкувати й на його обличчі, хоч п’ятки так і чесалися дати дьору від гріха подалі, з’явилася подобизна цікавості; простіше кажучи, він очучверіло вилупив зеньки, як баран на нові ворота. Якщо ж бути зовсім точним, то подібне виражопиваніє ліца можна було б уздріти у старшини Тюлькіна, коли у розпал процесу длітєльного нєпросиханія раптом виявлялося, що водка яшчьо єсть, а мочі яйо употрєблять ужо нєту.
– Дак… – Ваня мазнув себе долонею по обличчю і для пущєй сообразітєльності виколупав з носа козу. – С Маскви што лі?
– Сматрі, в такой глуші і нє савсєм дурак! – осклабився наполовину лисий, і смачно, аж в кущах залящало, шльопнув свого дружка по задниці. – Да, Гріш?
Товсті й маснисті, немов лоєм мащені, Грішині губи утішливо сіпнулися і зав’язалися бантиком. Між тим наполовину лисий ступив кілька кроків вперед і, почухавши об дверцята «мерса» спину, грізно заговорив до Вані:
– Дак ти, сєржант, давай нє рабєй, прісоєдіняйся!
– Нє п‑п‑понял? – вирячився Дєнісов і запереминався з ноги на ногу, ніби йому приспічило.
Власне, йому і справді приспічило, але забракло часу це усвідомити.
– Шта ти нє понял?! – заричав наполовину лисий. – Стой смірна, кагда с табой гєнєрал разгаваріваєт! Распустілісь, панімаш!
На генералів Вані не щастило. У тому сенсі, що вживу ще жодного не бачив. Тим паче голяка…
Ваня вирячився ще більше, і з ноги на ногу вже не переминався, а пританцьовував: то вприсядки склеюючи коліна і водночас смикаючись тулубом вгору, вгинав спину колесом усередину, то в підстрибі трусив по‑циганськи плечима і по‑качиному вихляв задом, то, затиснувши долонями матню і задерши голову до неба, дуже натурально зображав виючого на місяць пса. Настільки натурально, що якби Дєнісов ще й завив, це вже було б зайвим.
Тим часом вже й лисий, як коліно, Гріша розв’язав бантика на губах:
– Нікакова уважєнія! Да за такоє свінство сношать нада па полнай праграмє! Гєнєрала, блін, нє уважаєт! Можєт, тєбє і прєзідєнт, сучара, нє указ?!
Тут Ваню й прорвало… На повний чобіт. А може і на півтора, бо з халяви хлюпало аж через верх…
– Да он, кажісь, ето! – вибаблушив очари Гріша. – Налажіл в штани!
– Нє налажіл, а абасцалса! – радісно потер долоні наполовину лисий. – А ти гаваріш, шта гєнєрала нє уважаєт! Єшьчо как уважаєт!
– Дак он ета са страху, нєбось!
– Са страху лі аль чаво там яшьчо, мєня нє далбйот, а факт уважєнія вот он, палюбуйся! Как гаварітса, наліцо. І лучшєва даказатєльства нєчаво жєлать дажє. Шта‑та я нє пріпамінаю, штаби історіі бил ізвєстєн случай, штаби сєржант пєрєд гєнєралам абасцалса. А ти?
– Я тожє.
– Шта тожє? – ображено шарпнув верхньою губою наполовину лисий. – Кагда ета і пєрєд кєм, антірєсно?
– Да нєта жє! – ніяково почервонів лисий, як коліно. – В том смислі тожє, шта тожє нє пріпамінаю такова случая в історіі!
– Ват то‑та жє і ано! Дажє пєрєд Напалєоном нє обсцикалісь! І пєрєд Цєзарєм нє обсцикалісь! Да шта там Цєзарь, да шта там Напалєон, дажє пєрєд Іосіфом Віссаріоновічом нє обсцикалісь! А пєрєдо мной, сматрі, абасцался! А ти гаваріш, шта нє уважаєт. Єшьчо как уважаєт! Правда, сєржант?
Ваня мовчав…
І ця його мовчанка була сприйнята генералом з цілковитим схваленням:
– Вішь, – сяючи, наче новий рубль, переможно вигукнув він до лисого, як коліно, Гріши, – еталь нє падтвєрждєніє маіх слов! Обасцалса і малчіт! Маладєц, сєржант, так дєржать! Ти кто там у нас па должнасті? Да нє малчі уж, хватіт, гаварі, кагда гєнєрал спрашіваєт!
– Ка‑ка… – спробував вичавити із себе Ваня. – Ка‑ка… ка‑ка…
– Кажісь, – витягнув носа лисий, як коліно, Гріша, – он ка всєму прочєму сабрался єшьчьо і абасрацца…
– Ка‑ка… – зробив Дєнісов ще одну відчайдушну спробу. – Ка‑ка…
– Ну‑ну, мілок, давай паднатужьса! – генерал аж набряк увесь, навіть на скроні випнулася синя жилка, він злегка навіть зігнувся і присів, упираючись долонями в колінні чашечки, ніби намагався підказати бідолашному Дєнісову, як саме треба тужитися.
– Ка‑ка…
– Давай жє, давай! – рявкнув генерал.
І від того рявкоту Ваню нарешті попустило:
– Камандір атдєлєнія!
– Какой, блін, аблом! – прохрипів з досади Гріша. – Нє налажіл! – і, матюкнувшись, поліз у багажник за пляшкою «Путінской».
Етикеточне зображення новаво Вовачкі (дарма, що президент внаслідок необережного транспортування вигулькнув з глибини багажника обскальпованим) вмить возимєло дєйствіє: Грішка згадав про діваху, яку вони з генералом виштовхали з машини в чьом мать раділа десь по дорозі сюди. А згадавши, обхопив голову руками і мало не знепритомнів…
«Сука рєдкая! – спробував себе заспокоїти, але нічого з того не вийшло. – Сука сукой, но кто яво знаєт!..»
Діваху вони підібрали біля якоїсь залізничної станції якогось захудалава гарадішка, назви якого вони й не знали, бо ані на в’їзді до нього, ані при виїзді не було жодного апазнаватєльнава знака. Не було ніякого напису і на самій станції. Та й самої станції, по суті, не було: стояв лише обцвиганий і облуплений домішко, без вікон, без дверей і, з усього було видно, навіть без людей. Бо вважати людиною п’яну в зюзю лічность жєнскава полу, що как ні в чьом нє бивало розляглася посеред асфальтівки, язик навіть не повертався. Можливо, там би вона й залишилася, якби її можна було об’їхати. Але «мерсик» виявився занадто широким і неповоротким, а сібірскій тракт занадто вузьким і роздовбаним, ніби зазнав масованого бомбового удару, тож здійснити задуманий було маневр, не потрудившись прибрати з‑під коліс несподівану перешкоду, не уявлялося можливим. Трудитися ж що генералові, що Грішці було в падло, тож, викарабкавшись з машини, вони заповзялися приводити діваху до тями в ізвєчний рускій спосаб – коцати ногами. Лічность відбрикувалася, верещала, скручувалася в клубок, звивалася гадюкою, але сповзати на обочину явно не збиралася. Коли ж (все‑таки трохи попотівши!) столичні гості врешті‑решт таки змусили це абикновєнноє рускає чудо сяк‑так зіпнутися на ноги, генералу вдарила в голову свєтлая мисль:
– Паслушай, а давай вазьмйом єйо с сабой!
– Ета яшьчо зачєм? – побілів з образи Гріша. – Штаби ана нам всю маліну іспортіла?
– А ти вспомні, – лагідно підморгнув генерал. – В Валачаєвскє, кажісь, єслі памьять мнє нє ізмєняєт?
– А‑а‑а, ну да, канєшна! – біляві Грішині війки затріпотіли бадьоро, наче крильця метушливого метелика. – Такоє развє забудішь!
Справді, таке не забувається. Перед згадкою про таке всьо атступаєт і всьо мєркнєт. Навіть гарячо любімий прєзідєнт.
І поки в Грішчиній пам’яті втретє, а може й учетверте, за сьогодні прокручувалася стрічка про нєзабиваємиє валачаєвскіє дні, генерал зайнявся Дєнісовим. І взявся, треба сказати, по‑серйозному.
Пєрва‑напєрва він змусив Ваню підійти ближче. Ва‑втарих, спробував його вилікувати від дурної манери заникувати поглядом по сторонах:
– Шта ти глаза отварачіваєш, как будта пєрєд табой баба голая, а нє натуральний гєнєрал ва всєй красатє? Штукі такой нікагда нє відєл што лі?! Да ти нє баісь, я нє із такіх, как он, – генерал кивнув у бік блаженно атключівшєвася Грішки. – Снашать тєбья нє буду. Наабарот дажє! Я жє здєся нє проста так, а с правєркай. І єсля дураком нє будєшь, запроста магу сдєлать тєбья начальнікам в районє. Чєстна гаваря, ти мнє ужо понравілса! Так шта счітай, шта єсля нє пачті, так напалавіну ужо начальнік. Пріятна, чьорт вазьмі, кагда пєрєд табой абсцикаютса. Толька скажі мнє, как на духу: абасцалса ти са страху пєрєда мной алі па прічінє уважєнія?
– Аднака, – пролепетав Ваня, схарапуджено шурупаючи мізками. – Па етай, аднака… самай… па прічінє, аднака… уважєнія са страху…
– Маладєц! Ішь как, блін яічний, завєрнул, нє падкапаішса ні с какой старани! Дак мастак, сматрі, і уважать сєбья заставіт! Да і нє токо себья, но і самую што ні на єсть штопаную рассєйскую глубінку. Во как! С такімі вот іванами ми токма і сможєм абустроіть Рассєю. Правда, Гріша?
Замість відповіді Гріша лише невизначено мугикнув. Думками він все ще був дуже і дуже далеко звідси, все у тому ж таки забейканому Волочаєвську. Забейканому, але запаморочливо пам’ятному неперевершеними чуднимі мгнавєніямі, сама лише згадка про які навіювала розгардіяшеній Грішчиній уяві такі мімовольниє відєнья, що аж дах підривало. Так підривало, що ще трохи – і вапрос встал би рєбром, або‑або: або кінчати, або кінчатися. Утім, на перше Грішка сьогодні вже не був здатен…
Генерала між тим чи то пробило, чи то перемкнуло.
– Ану, засєкай врємья! – скомандував він Дєнісову. – Счас я тябє буду дєманстріравать сорак пьять сєкунд падйом! Часи єсть?
– Нєа, – закрутив Ваня головою, і на підтвердження того, що не бреше, завбачливо задер рукав. – Вот, самі убєдітєсь…
– Да, нєзадача, – нервово пошкрібся в паху генерал. – Сваі я тябє дать нє магу, ані у мєня нє толька імєнниє, ат самаво прєзідєнта, но к таму жє імпартниє і стоят бєшєнниє дєньгі. І хоть ти мнє будто і внушаєшь давєріє, но кто тябє знаєт, а вдруг вазьмйош да убєжішь сламя голаву в тайгу? Значіт, остайотса счітать. Толька нє тараторь, а с чувством, с толкам, с растановкой. Всьо равно как би бутилкі с водкай перелажіваєшь із каляскі матацікла в багажнік машіни. Акуратнєнько, значіт, нє спєша, прєдставів сябє працєс ва всєй яво палнатє. Вот, значіт, бєрьошь бутилку, асматріваєшь, цєла лі, астарожнєнька укладиваєшь, штаби нє дай бог нє саскальзнула і нє дрєбєдохнулась аб асфальт. Ета, значіт, будєт «р‑р‑р‑раз‑з‑з‑з». Апять накланяішса к каляскє, витасківаєшь слєдующую бутилку, асматріваєшь, кладьошь: ета «д‑д‑два‑а‑а». Ти, сєржант, сябє дажє прєдставіть нє можєшь, сколька я вот так перелажіл етіх бутилак, кагда служіл срочную на прадавольствєнном складє…
– І тушонкі, і кєти краснєнькой, і баличков, – мало не вдавився слинкою Ваня.
Генерал голоснув гикнув і широко вирячив очі.
– Аткєль ета ти знаєш?
В приглушеному голосі генерала переплелися підозра і погроза.
– Ти што, шпіоніл за мной?
– Упасі гасподь! – взмолився Ваня. – Проста тожє служіл на прадавольствєнном…
– Тоже на прадавольствєнном?
– Ну да! – облизнувся Дєнісов. – Залатоє било, скажу вам, врємєчко!
– Єшьчьо би! – на всю пельку розцвів генерал маснистою посмішкою. – Дак ми с табой, палучаєца, пачті шта родствєннікі!
– Ну, – радісно затряс головою Ваня, – палучаєца, шта да!
– А звать тєбья как жє?
– Вєстімо, Іваном…
– Сємья‑та бальшая?
– Да два чєлавєка. Жєна вот да я…
Генерал хмикнув.
Але причини цього хмикання Ваня розгадати не встиг, бо генерал раптом пронзіл його насквозь – спершу поглядом, а потім запитанням:
– А ана у тєбья случаєм нє із масонов?
– Аткєд? – розгублено поморщив лоба Ваня. – Да нє, шта ви! Нє із какіх такіх Масонов. Із мєстних ана.
– Шта за шуткі? – насупив брови генерал. – Ана нє жідовка, спрашіваю?
– Гасподь с вамі! – замахав руками Дєнісов, немов відбиваючись від якоїсь примари.
– І нє хахлушка?
– Да аткєль у нас здєся хахлам‑та взяцца?!
– Ета ти зря, сєржант! Хахлов ентіх тяпєрячє развєлось паболь жідов. Жіди‑та хоть виєзжают, а там іх і араби панємнога істрєбляют, а ат етіх хахлов нікакова спасу нам нєтушкі! Ти тока вазьмі да прікінь хєр свой к носу, скока їх нончє в Крємлє абаснавалось. Ранєй Борьку всьо жіди да бурбуліси всякіє там акружалі, а тяпєрячє вакруг Путіна всьо адні хахли да хахли. Всьо равно как прі незабвєннай Лізавєтє, кагда оншій Разумовскій двадцать годков імпєратріцу са спальні ні на мінуту нє випускал і канєц канцом давйол, ірод, яйо вєлічєство да смєрті!
– Да нєужєль? – Дєнісов настільки афігєл від такого нечуваного нахабства підступних хахлов, що аж зубами заляскав й мало не заплакав від образи за поруганную чєсть матушкі‑Рассєї…
– Вот то‑та жє і ано!
Генерал умільонно витер тилом долоні щемливу сльозинку у кутику свого правого ока, голосно висякався і… І несподівано ошпарив Дєнісова новим аткравєнієм:
– Хатя, ваапшє‑та, нікакіх такіх хахлов, єслі падайті к етаму вапросу істарічєскі, нікагда атрадясь нє била! Всьо ета іх сучіє видумкі!
– А‑а! – васпрял духом Ваня. – Значіт, ані нашє вєлічєство нє…
– Пачєму ета нє? – обурено вигукнув генерал. – Шта ж ана па сваєй волє канькі атбросіла?!
– Да… но… – розгублено пробелькотів Дєнісов. – Но… но єслі нікакіх хахлов… ви вот гаварітє… і в памінє нє… то как ані… нашу царіцу?
– Імпєратріцу! – визвірився, буріючи, наче бражка з ізюмом, генерал. – Імпєратріцу, а нє царіцу! Енто ти всьо равно как би абазвал прєзідєнта губєрнатарам! Історію нада учіть, Ваня, іба нє гожє бить Іваном, нє помнящім радства! Нє била, гаварю я тябє, нікакіх хахлов і баста! Но за то, шта ані ізвєлі са свєту бєлава нашу імпєратріцу, ані, канєшно, єшчьо атвєтят. Ужо ми ім пріпомнім! Вот токма разбєрьомса с чєчєнамі, дак і вазьмйомса за іх подлиє душонкі!
– Ну, – зітхнув, чухаючи загривок, Дєнісов, – ета ж сколька ждать прідьотса? Чєчєни еті вон какіми нєпадатлівимі аказалісь! Всьо ваюют і ваюют…
– Малчать, мразь ти такая! – гаркнув, бризкаючи слиною, генерал, і затрясся, аж вся шкіра на ньому вздулася пупиришкамі. – Ента шта ж такоє?! Каво васхваляіш? Пєрєд чєчєнамі прєкланяішса? Рускій дух уніжаіш? Я тябє бистра енту дурь із галави вишібу! Гріша, гдє мой пісталєт?..

P.S.
– Ну і на хрєна ти ентаму уроду бошку прадирявіл? – спитав Гріша, натягуючи штани.
– А шта прікажєш дєлать, ядрьона вошь, била? – глипнув здивовано (шта за дурацкіє вапроси?) генерал. – Явілса бєс пріглашєнія, блін, панімаєш, отдих нам іспортіл, дак єшьчо начал сімпатії к бандітам ентім виказивать! Ента шта жє, я, істіний патріот, далжьон бил ета тєрпєть? Да і жєна у нєво, в ентом я на двєсті працєнтав увєрєн, із масонов. Да вот єшьчо вспомні, как он імпєрпатріцу царіцєй абазвал. А патом єшьчо і за хахлов вступалса. Да он сам, внє всякіх самнєній, із хахлов! Дак шта жалєть нєачєм…
– А я і нє жалєю, – сказав Грішка. – Больна мнє нада всякіх там мудаков жалєть. Так сказал, к слову.
– Садісь! – звелів генерал. – Єхать пара! Нє забивай, шта нас ждут вєлікіє дєла. Страну абустраівать нада!

Sekcio 13: marasmus forta

Любі друзі. Важко жити на світі порядним людям. Однією грою на лалабайці важко ухопити Бога за бороду. Можна купити втіху, але не можна продати горе. Найважливіше із мистецтв. Вердикт старої прибиральниці.

– Ну що, колеги?
Ґаян Манґер обвів поглядом «вірних сотрапників», змушуючи їх відірватися від споглядання реактивного спурту Янґ‑Ола якраз у той момент, коли він, вихорем промчавшись під склепінням довжелезного коридору, із крутого віража, не гальмуючи, намагався вписатися у прорізь арки, за якою ховався «чорний хід» до обнесеного бетонною двометровою огорожею подвір’я мерії.
– Що ви про це думаєте?
– Ви про цього придурка Янґ‑Ола? – поцікавився Пад Люка, котрий терпіти не міг податкового інспектора.
– Та на який хур мені ваш Янґ‑Ол! – бундючно випнув черевце Манґер. – Я про нараду!
– Дуже змістовна! Надзвичайно змістовна нарада! – сказав Ватіфф і, випручивши вказівного пальця правиці, із виразом значущості впечатав коромисло окулярів у перенісся. – А яку блискучу промову виголосив наш мер!
– Цілком поділяю вашу думку! – моментально підхопив Пенісо Ґума. – Готовий підписатися під кожним вашим словом!
– Так‑так! – в один голос вигукнули Хабаряну‑батько і Хабаряну‑син. – Ми теж!
– Тут є над чим подумати! – докинув Пад Люка і, виструнчившись, клацнув каблуками.
– Діяти треба, а не думати! – необачно прорік Манґер.
І одразу ж отримав неочікуваний, а отже особливо відчутний і болючий, удар «під дих». І від кого? Від того, кого вважав мало не найліпшим своїм другом!
(Загалом, Ватіфф був чоловіком нібито й некепським, але хіба що на перший погляд і тільки стосовно тих, від кого був у чомусь залежним або розраховував отримати яку‑небудь, бодай мізерну, вигоду. Цілком природно, сам він ґандж цей за собою не помічав, відтак мав себе за людину порядну. Якось, вже й незнано з якого приводу, він у короткочасному напливі несподіваної відвертості (річ для Ватіффа геть нечувана!) пожалівся тещі: «Нелегко жити на світі пристойним людям…» «То правда! – не стала перечити теща і, зітхнувши із глибоким грудним хрипом, зронила не подумавши: – Але ж тобі чого цим перейматися?» (А може, бовкнула свідомо?) Після того, і то теж цілком природно, Пресер розсварився із тещею навічно, хоча це, зрештою, її анітрохи не засмутило, навіть навпаки, бо зятька свого недолюблювала (це м’яко кажучи) давно і без просвітку; просто терпіла, аби не засмучувати єдину доньку. Ватіфф, маючи, окрім всього, натуру злостиву, цього вибрику тещі не пробачив, зачаїв тупу і чорну образу, яка не ослабла і не минула навіть тоді, коли тещу вклала у ліжко тяжка недуга; він не лише ані пальцем не поворухнув, аби пособити їй із ліками, хоч то не склало би для нього (на той час уже «діячеві при високій посаді») особливих труднощів, а й навіть не зволив знайти у своєму «щільному графіку» вільної хвилинки, щоб навідатися до хворої бодай із утішним словом, хай би і нещирим. Можна було би сказати, що смерть тещі він сприйняв байдуже, але ж ні – звістка та викликала у нього почуття полегшення і задоволення, і йому вартувало неабияких зусиль, аби стриматися, не дати тим почуттям проявитися на людях, і тільки заникавшись від чужого ока у кабінеті чи іншому надійному сховку, давав волю своїй нестримній радості, захоплено потирав руки і подумки підраховував статки, які тепер мали перейти у спадок від тещі. А втім!.. Відомо ж: навіть найкраще, що трапляється у житті, має свої негативні наслідки. Справедливість цієї істини Пресер Ватіфф збагнув із непомірною гіркотою в душі тоді, коли дружина зажадали від нього грошей на поховання матері. Діватися було нікуди, відкрутитися не було ніякої можливості, отож помічені усіма під час похорону незагойна печаль і глибокий смуток на обличчі Ватіффа аж ніяк не були награними; були вони щирі і безутішні…)
– Це ви, звиняйте, щось не те сказали, – скельця Пресерових окулярів зблиснули холодним осудом. – Шеф наказав думати. Я це навіть записав!
– Авжеж! – клацнув каблуками Пад Люка.
– Так‑так! – в один голос вигукнули Хабаряну‑батько і Хабаряну‑син.
– Та ви… та ви… – зіщулився Манґер. – Та ви не так мене зрозуміли! Колеги мої дорогенькі, я ж не те… не про те я… Ось! – швиденько перехрестився. – Щоб я та… Та ніколи я! Та ви ж мене знаєте…
– І що ви усе «та» та «та»? – сановито поклав йому долоню на плече Пресер Ватіфф, і поблажливо перейшов на «коротку ногу». – Заспокойся! Ну, змолов дурницю, так що після цього – вішатися? Не треба.
– Авжеж! – докинув, причому на повному серйозі, своїх п’ять пуствиків Пад Люка. – Навіщо? Похорони зараз дуже дорогі!
– О, так‑так! – дружно захитали головами Хабаряну‑батько і Хабаряну‑син.
– Лише один пристойний вінок обійдеться…
Ґума затнувся і звів очі до стелі.
– Ну… Не менше як три сотні кучмеро.
Манґер сполотнів, спітнів, нервово задьоргався і ледве не знепритомнів.
«От халепа! – застугоніло йому в голові. – От халепа! Я ж нічого такого… Нічого!.. За що ж мене так?.. За що?..»
Ах, бідолашний Манґере, штатмейстере розваг і церемоній! О нерозважливий, невже ти думав, що із тобою будуть церемонитися! Чому так неудатливо рано повірив ти у невразливість свого статусу і становища? Що з того, що сліпий випадок і сприятливе розташування небесних світил несподівано навіть для тебе самого вознесли твою донедавна ще скромну персону на недосяжну височінь, всадовивши у крісло, про яке ти навіть мріяти не смів?! Від того негаданого щастя тобі добряче запаморочилося у голові, аж навіть очманів, та так, що геть чисто втратив пильність, не кажучи уже про здатність тверезо дивитися на речі. Ти зарозуміло і пихато думав, що, здобувши прихильність шефа грою на лалабайці, заодно здобув і право зверхності над колегами (навіть тими, хто у цих стінах не одного собаку з’їв, не кажучи вже про тобі подібних), і то тільки тому, що колеги виявилися нездатними, хоч як дехто із них і не старався, завчити хоча б кілька простеньких, нехитрих, примітивних акордиків, – річ ясна, не для власної утіхи, і не задля того, аби вибренькувати серенади під балконом «дами серця» (чого в Каїруані в принципі не могло й не може бути), а єдино заради того, аби акомпанувати «коханому мерові», котрий не менше (а може й більше) аніж керувати, любив за будь‑якої найменшої нагоди влаштовувати прилюдні демонстрації своїх вокальних даних. Бідолашний Манґере! Ти й справді наївно повірив, що грою на лалабайці ухопив бога за бороду? Самовпевнений віслюче! Ти так і не збагнув, так і не засвоїв золотого, найголовнішого, найуніверсальнішого з‑поміж усіх інших, правила, що завжди – безвідносно до місця, обставин, епох – має нездоланну і незнищенну силу у середовищі «вірних сотрапників»: «Не вип’ячуйся!» Кожного, хто мав нахабство знехтувати цією засторогою і здійснити спробу вивищитися над тими, хто перебуває на одному із ним ієрархічному щаблі, рано чи пізно, але неодмінно спостигала відплата. Закон серпентарію, невідворотня нищівність якого, сердего Манґере, не оминула ще нікого!..
А втім, цієї миті йому здавалося (бо дуже вже хотілося у те вірити!), що обструкція, несподівано влаштована йому «сотрапниками», – всього‑навсього незначне, без прикрих наслідків і загроз, непорозуміння; а ще йому здавалося, що все минулося, і окрилений нечуваним щастям Ґаян готовий був із вдячності замало не цілувати Пресерову руку, що все ще лежала на його плечі. Хтозна, чи й не поцілував би, коли би Ватіфф її не прибрав.
– Любі друзі! – збуджено розплескуючи радість, вигукнув Манґер.
– Ого! – очі Ґума вражено заблищали. – Це щось новеньке!
– Ах, перепрошую… Колеги мої дорогі! Це ж так чудово, це ж так прекрасно, що ви мене… – Манґеру чи то від надмірного хвилювання, чи то від неймовірного щастя забракло слів. – Що ви мене… ну, цеє саме…
– Е‑е‑е, постривай! – застережливо виставив долоню Ватіфф. – Не спіши! – пирхнув давким коротким реготком. – «Цеє саме» ми тебе ще не!
– Авжеж! – клацнув обчасами Пад Люка.
Хабаряну‑батько і Хабаряну‑син роззявили пельки, аби дружно виштовхнути із глибин свого нутра (кожен – свого) звичне «Так‑так!», але натомість тільки хапнули повітря й остовпіло уклякли, бо саме цієї миті двері мерового кабінету рвучко розчахнулися, виплюнули у коридор Кона і моментально зачинилися.
Це було достоту фанаберійне видовище!
«Сотрапники» приголомшено відсахнулися і розступилися, а Пад Люка заховався за спиною Ґума.
Із Конової скарлюченої постави, гарячкуватого спазматичного дихання, перекривленого позеленілого обличчя, рясно вкритого пацьорками поту, усім і одразу стало зрозуміло, що за дверима мерового кабінету сталося щось несусвітнє.
– Що з вами? – спитав Ватіфф і, пригнувшись, спробував зазирнути у очі Кона.
Кон Дом відвів погляд, опустив голову, мляво махнув рукою і тихим, глибоко запалим, безнадійно сумним голосом проскавулів у підлогу:
– Ох, і влип же я…
– Та що, зрештою, сталося? – вдався до нової спроби щось випитати Пресер Ватіфф.
– Справді, розкажіть! – подав голос Манґер.
– Ет! – ще нижче опустивши голову, кволо проказав Кон Дом. – Краще вам не знати…
– Тобто як? – висунувшись із‑за спини Ґума, обурено хмикнув Пад Люка. – Нам треба знати!
– Так‑так! – долучилися до його вимоги Хабаряну‑батько і Хабаряну‑син.
Кон Дом підняв голову, поволі обвів понурим, притлумленим поглядом «сотрапників», і серце його стислося від тупого болю, бо не помітив ні у кого із них ані жалю, ані співчуття. Може, не було би Кону так невимовно прикро, якби хоч поставилися до його слів із байдужістю, але ж ні – позиркували зі злостивою цікавістю, а декого аж просто розпирало від неї.
А втім, допоки Кон Дом це збагнув, допоки це відчуття ще тільки десь там формувалося у закапелках Конової свідомості, його вуста мимоволі зронили гірку, сповнену відчаю і приреченості, фразу:
– Хана мені! Хана!
– Як хана? – жваво підстрибнув Ґума, і несподівано, навіть для себе самого, вигукнув із ледве прихованою зловтішністю: – Та невже?
Кон Дом скоса зиркнув на Ґума, покрутив докірливо головою. Затим, зітхнувши, проказав напрочуд рівним і спокійним голосом:
– То ти, значить, так? А я ж із твоїм батьком…
Ґума знітився. Очі його забігали по сторонах, шугнули донизу, уткнулися у сплетені на животі долоні, і Пенісо, із відразою відчуваючи, як раптово воложіють пальці, похапки розплів долоні, тирнув ними по вилогах піджака і засмикав безпорадно руками, не знаючи, куди їх приткнути.
Кон Дом тим часом поволі стискав кулаки, погрозливо ворушив ніздрями і втягував, мов пилосос, у себе повітря, поки його не набралося повні легені, аж очі почали вилущуватися із орбіт. Здавалося, Кон Дом от‑от вибухне гнівом, та таким, що вибухова хвиля змете й понівечить кожного, хто трапиться на її шляху. Але!.. Даремно Пад Люка знову сховався за спиною Ґума, даремно Манґер зіщулився і зажмурився, даремно Ватіфф зі страху зазнати непоправної для свого іміджу втрати чіпко ухопився пальцями за дужки окулярів, даремно Хабаряну‑батько і Хабаряну‑син затулили долонями вуха (кожен своїми і кожен свої)!.. Даремно! Бо замість гучного лементу Кон Дом із шипінням, один‑в‑один подібним до породжуваного проштрикнутим м’ячем, випустив із легенів повітря, згорьовано зітнув плечем і, коротко глянувши в очі Ґума, промовив до нього з понурим осудом:
– Гівнюк ти невдячний. Та коли б я не послухав твого батька, ти б собакам зараз сраки мив. Покидьок…
І доки змарнілий та прибитий горем поки ще віце‑мер Кон Дом, важко переставляючи налиті свинцем ноги, присадкувато чалапає до дверей поки ще свого кабінету, а «вірні сотрапники»… Зрештою, а що про них говорити? Усе й так зрозуміло, тож немає ніякого сенсу марнувати час і зусилля на описування емоцій і позирків, якими вони супроводжують трагічний відхід Кона Дома. Ліпше скористаємося цією паузою для того, щоб бодай побіжно ознайомитися із деякими фактами із біографії «невдячного гівнюка» і «покидька».
Так от. Пенісо Ґума успадкував посаду від батька, але при цьому не перейняв жодну із батькових чеснот. А вони у нього були, і це не перебільшення. Старшого Ґума у містечку шанували, навіть любили. Можливо, він і не був взірцем безкорисливості (якісь дрібні грішки за ним, вочевидь, водилися), але ніхто, здається, не зазнав від нього ані підлості, ані лиха, хоч і прослужив не один десяток літ у мерії в різних іпостасях (навіть, було, виконував кілька місяців обов’язки мера). Коли ж прийшов час виходити на пенсію, старий Ґума проштовхнув на своє місце синка, а що той був неймовірно далеким від розуміння того, чим йому належало займатися, старий ще кілька літ все так само справно щоранку навідувався до свого (а тепер вже синового) кабінету, ховався у бічній маленькій кімнатці, до якої вели потайні двері, замасковані в одній із шаф (кімнатка ця колись правила старому Ґума за місце для короткого відпочинку і споживання принесених з дому харчів), і виконував замість синка всі марудні справи: складав звіти, готував різноманітні погодження, робив експертизи проектів і пропозицій, «ліпив» висновки, строчив відписки на циркуляри вищих інстанцій, писав доповідні записки, виступи до нарад і все таке інше. Молодому Ґума залишалося тільки розписуватися у відомості на зарплату, що він із безмежним задоволенням і робив двічі на місяць; волів би робити й частіше, але не склалося… Так і велося упродовж тривалого часу: старий Ґума тягнув замість синка лямку, заробляв йому чиновницькі ранґи і реґалії, а нащадок нудьгував у кабінеті; коли ж нудьга ставала незносною – прихоплював зі стола течку (здебільшого, порожню), підходив до дзеркала, поправляв перед ним, затягуючи тугіше вузла, краватку; гребінцем, ефеc якого у вигляді лев’ячої голови завжди стирчав із нагрудної кишені піджака, додавав штрихів досконалості і без того ретельно прилизаній зачісці, долонею струшував із плечей невидимі порошинки і, наклеївши на обличчя вираз енергійної заклопотаності, вирушав вештатися мерією у пошуках чого‑небудь, чим можна було б хоч трохи і хоч якось розважитися; забредав до одного кабінету, до другого, до третього, правив теревені із «сотрапниками», доскіпувався до нижчих чинів, наганяв жаху на прибиральниць, давав чосу двірнику, муркотів із друкарками, крутився із припасеними заздалегідь лестощами під апартаментами мера в надії «випадково» із ним здибатися… Раптовий батьків скін (ліг спати при здоров’ї і не прокинувся) став для Пенісо шокуючим ударом, і справа тут, звісно, була не у гарячій синівській любові; відчуття втрати проростало із пекучого страху перед невідворотністю «перти плуга» самотужки, скніти над тим, про що й гадки не мав, і як дати тому всьому раду – уявити не міг. Пенісо втратив сон, втратив і апетит, змарнів і почав занепадати духом; кілька тижнів він, приходячи на службу, не брався за холодну воду (тобто нічого, ну абсолютно нічого, не робив), і непомітно якось, само собою, раптом з’ясувалося, що всі оті резолюції, реляції, проекти, кореляції, звіти, довідки, висновки, резюме, експертизи, циркуляри, погодження, узгодження, – все, чим усе своє життя скрупульозно, педантично і самовіддано, аж до жертовності, займався батько, – річ цілковито непотрібна. Виявляється, і без того всього життя іде, і йде, як і йшло до цього, і буде йти, незалежно від підписів і резолюцій; більше їх буде, менше, чи й зовсім не буде – байдуже. Так чи не так розмірковував Пенісо, не візьмемося стверджувати категорично. Без сумніву можна сказати лише те, що саме відтоді у його мізках відклалося глевким кавалком: головне – не що ти робиш і як ти робиш, головне оволодіти найважливішим із мистецтв – мистецтвом надувати щоки.
Ось і зараз, ще Кон Дом і з очей не пропав, Пенісо першим ділом самовдоволено надув щоки і процідив крізь зуби:
– Туди йому й дорога! Давно пора!
Ще й пихато задер голову, ніби у Коновому «вигнанні з раю» була його особиста заслуга.
– Цікаво, а що ж все‑таки сталося? – блиснув скельцями окулярів Ватіфф.
– Скоріше б дізнатися, – сказав Манґер. – А то якось не зовсім цеє…
– Атож, не завадило б знати, – виліз із‑за спини Ґума поліцейський комісар Пад Люка.
– А що там знати! – сказала, волочучи мимо «вірних сотрапників» відро із брудною водою, стара прибиральниця. – Набздів Кон Дом у кабінеті мера, аж той мало не задихнувся, та ще й признаватися не хотів.
– Та що ти дурню мелеш! – гарикнув до неї Манґер.
Прибиральниця поставила відро на підлогу, зиркнула на Ґаяна з докором.
– Я не мелю, – мовила повагом. – Тим паче дурню. Та про це вже усі знають.
– Хто це всі? – витріщився Пад Люка.
– Усі! В Каїруані зараз тільки про це й говорять! Ось!
– Та ну тебе! – відмахнувся Ватіфф. – Ми тут стоїмо і нічого не знаємо, а ти кажеш, що все місто…
– Ну так, – закивала головою стара прибиральниця, – все місто знає.
– Та як таке може бути? – закипів Ватіфф. – Ще й п’яти хвилин не пройшло, як…
– Може! – затято клацнула штучними щелепами прибиральниця. – Народ знає!
– Чому ж ми не знаємо? – вигукнув чи то Манґер, чи то Ґума, чи…
А може, вигукнули усі разом?
– А тому, що ви далекі від народу, – розважливо пояснила прибиральниця і, підхопивши відро, неквапливо рушила далі у своїх справах.

Sekcio14: mirak lodonis al aero

Роздуми про каверзи буття. Втіха, послана небом. Розбита чашка. «Господи, все‑таки ти є!»

За західною околицею Каїруана царював спокій.
У синьому, світанковому небі не було ані хмаринки.
Ніщо не віщувало бурі.
Джон Факкер встав, як завжди, ще до сходу сонця. Потерпаючи від прогресуючої фриґідності дружини, постояв у хвилюючій задумі над сплячою Фрейді і, важко зітхнувши, розчаровано почвалав на традиційний ранковий огляд ранчо.
У стайні настрій його зіпсувався до краю: шаленіючи від любові до гнідої кобилки Моніки, жеребець Білл знову зламав жердку у загорожі.
Пригостивши Білла добрячою порцією стусанів упереміш з добірною лайкою, Джон знеможено присів на тюк соломи й замислився над каверзами буття. До найближчого будинку утіх сорок миль, а бензин через чергову кризу в Перській затоці знову подорожчав. Прикинувши, у що йому могла би обійтися поїздка, Факкер сердито сплюнув і спробував прогнати невеселі думки. Але марно!
Відверто кажучи, подумав Факкер, Біллу можна позаздрити…
Раптом позаду почувся тихий жіночий сміх.
Джон труснув головою. Його фриґідна дружина не мала звички сміятися уранці. Вона взагалі не мала звички сміятися.
Ясна річ, це всього‑навсього підступний жарт хворобливої уяви.
«Докотився! – беззвучно прошепотіли Факкерові вуста. – При живій дружині…»
Та за якусь мить сміх за спиною повторився.
Джон завмер. Невже Фрейді? Може, їй нарешті забаглося його обіймів, та так, що й несила чекати? Серце у грудях застрибало м’ячиком, а очі зволожилися від святобливого розчулення: «Боже, ти сотворив диво?!»
Не тямлячись від радості, що нестримним потоком хлинула в його душу і особливо чутливу ділянку тіла, Джон блискавично озирнувся і… і… і…
В закутку за стайнею на гірці торішнього сіна лежало… лежало… лежало…
Що за диво?!
Факкеру перехопило подих.
То й справді було диво. Чи справжнє, він ще не знав. Але що диво – сумнівів бути просто не могло!
Диво мало розкішні перса, піддертий, як у породистої кобилки, задок, довгі й стрункі, ніби виточені на верстаті, ніжки. Інших деталей Факкер роздивитися не встиг – поки він знетямлено вимовляв: «Що ви тут робите?», його маленький Джоннедвозначно натякнув, що йому явно не до балачок. Такої ж думки були і ноги незнайомки, що широко розповзлися, закликаючи негайно перейти до діла.
– Ти хто?
– Я твоя втіха, послана небом.
– Окей! – збожеволіло вигукнув Джон. – Тоді не гаймо часу!
Так легко, так просто і так красиво у Джона ще ніколи не починалося із жодною жінкою…
Коли сіно вже було більш аніж достатньо спресованим, Джон злегка ослаблим, але щасливим голосом спитав:
– Звідки ти тут взялася?
– Звідти! – диво підвело очі вгору.
Факкер задер голову й мимоволі зіщулився.
На бантині під самісіньким дахом сиротливо звисала мотузка із акуратно вив’язаним зашморгом на кінці.
Джон зніяковіло потупив погляд.
– Здається, життя тебе дістало, – співчутливо промовило диво.
– Не життя, – довірливо зітхнув Факкер, – а моя лінива мегера…
– Розкажи! – диво доторкнулося рукою до його плеча. – Може, стане легше…
– Та що тут розказувати! – відмахнувся Джон. – Краще давай повторимо!
– А зможеш? – грайливо засумнівалося диво, і потяглося ворушкими пальчиками до маленького Джона.
– А чом би й ні? – хвальковито вигукнув Факкер. – Рахуй до трьох!
– Швидко чи повільно? – звабливо прошепотіло диво, вмощуючи голову на волохаті Факкерові груди.
– Та як завгодно! – голос Факкера бринів упевненістю і фантастично зміцнілим відчуттям власної гідності.
– Раз! – прошепотіло диво.
Маленький Джон почав поволі випручуватися.
– Два! – хихикнуло диво.
Маленький Джон задерикувато хитнув набубнявілою голівкою.
– Ось бачиш, – гордо прошепотів Факкер.
Диво загадково засміялося і скомандувало:
– Три!
Але що це? Та як це?
Маленький Джон раптом захитався, мов п’яний, безсило плюхнувся і вмомент змізернів.
Факкеру стало зле.
– Та що ж це таке? – проскавулів він і відчув потоп у очах.
– Не плач, – утішливо погладило Факкера по голівці диво. – З ким не буває.
– Але ж… Але ж…
Факкер, здригаючись від гортанних спазмів, утнув лице у розпатлане біляве волосся дива. Диво ніжно гладило його по голівці, а він все ридав і ридав, ридав і ридав, і навіть не зчувся, як провалився у важке забуття…
Скільки часу спливло – хвилина, десять, година, – історія замовчує. Та, власне, то вже не так і важливо. Принаймні, для нас. Зрештою, як і для фригідної Факкерової дружини Фрейді, котра, прокинувшись і не виявивши на кухні ані чоловіка (то навряд чи її засмутило б), ані сніданку (приготування якого покладалося виключно на Факкера!), вкрай обурилася, спересердя киберцьнула об підлогу чашку із залишками вранішнього Джонового чаю і, підхопивши руками спід довгої, аж до п’ят, нічної сорочки, помчалася вчвал на стайню із твердим злостивим наміром задати нерадивцю добрячого прочухана.
Одначе від того, що побачила Фрейді, ускочивши в стайню, вона мало не зомліла.
О ні, шановний читачу! Ти жахливо помиляєшся, якщо думаєш, що Фрейді застала чоловіка в обіймах білявого дива із розкішними персами і точеними ніжками!
О, ні!
Факкер лежав із заплющеними очима на тюках сіна, зі спущеними до колін штаньми, а над ним стояв жеребець Білл.
Білл постригував вухами, похитував головою і підозріло пофиркував, приміряючись налитими кров’ю зіницями до маленького Джона.
Маленький Джон, схиливши голівку набік, безпечно грівся у снопику наскісних сонячних променів, що тягнулися до нього зі шпарини у піддашші.
Фрейді зойкнула.
Білл повернув до Фрейді голову і невдоволено кліпнув повіками.
Факкер позіхнув і, усміхнувшись зі сну, перевернувся на живіт, виставляючи на огляд Фрейді голу задницю.
Фрейді знетямлено затулила рота долонями, а Білл розчаровано фиркнув і з досади тицьнув мордою Факкера у сідниці.
– Га? Що? – задьоргався Факкер.
– Скотина! – залементувала Фрейді.
Факкер схопився і вилущив безтямний погляд на Фрейді.
Білл, розсудливо вирішивши, що у цій ситуації він третій зайвий, розмашисто тріпнув хвостом і рішуче спрямував копита до гнідої кобилки Моніки.
Моніка радісно заіржала.
– Скотина!
Фрейді накинулася на Факкера і заповзялася осатаніло гамселити його кулаками куди попало.
Факкер ухилявся, звивався, затуляв обличчя руками, згортався в клубок, відбрикувався, навіть кусався. Врешті‑решт, не залишалося нічого іншого, як врятуватися безславною втечею.
Улучивши момент, він здійснив відчайдушну спробу дременути, і йому це таки вдалося, хоча й не відразу, бо Фрейді встигла намертво вчепитися за колоші штанів. Джон відчайдушно смикнувся і, зловчившись, вилузався із них.
– Скотина! – навіжено зарепетувала Фрейді. – Збоченець!
Факкер вискочив зі стайні, підпер двері кілком і лише тепер помітив, що заодно зі штанами позбувся й трусів.
Утім, це його не надто й засмутило.
– Дурепа! – крикнув він, приклавши рупором долоні до щілини між всохлими дошками дверей. – Корова ялова!
– А‑а‑а! – озвалася Фрейді й загупала у двері. – Відчини!
– Дзуськи!
– Відчини, сказала!
Факкер скрутив дулю.
– А це бачила?
– Що? – долинуло зі стайні.
– Та так, нічого, – на диво спокійно промовив Джон, і раптом цілком сумирно поцікавився: – Як ти там?
Фрейді зітхнула. Зітхнула глибоко і голосно.
– Заспокоїлася? – спитав Факкер, притискаючись щокою до дверей.
– Знущаєшся? – вражаюче мирно, просто у вухо, дарма що через дошку, упівголоса сказала Фрейді. – Як тут заспокоїтися, таке побачивши…
– А що? Що ти побачила? – схвильовано поцікавився Джон, і серце його закалатало.
Закалатало так, що він навіть притиснув його долонею.
«Невже вона застала мене із цею…»
Факкер задер голову вгору і на якусь мить внурився поглядом у синь безхмарного неба (утім, зовсім не помічаючи його), силувано і безуспішно намагаючись видобути слово, яким міг би назвати загадкове розкішне створіннячко, дивовижним чином явлене йому цього ранку.
– Чорт візьми! – раптом прохопилось у нього. – А де вона поділася?
– Хто? – засовалася за дверима Фрейді. – Не було тут нікого!
«Ага! – відлягло Факкеру від серця. – Отже, не застала. Це добре…»
Та однак, аби докінечно позбутися сумнівів, запитав:
– То ти нічого не бачила?
– Як це нічого?! – обурилася Фрейді. – Ти із розщібаними штанами на сіні – це що, нічого?! Що, я дурна?! Не розумію?!
– Та ти що? – засміявся Джон. – Думаєш, я дрочив?
– А то що ж? – верескнула Фрейді.
«Слава тобі, господи! – видихнув із полегкістю Факкер. – Все‑таки ти є!»
– Чуєш, Фрейді! – пошкріб нігтем об двері. – Я тебе зараз випущу, тільки ти не бийся. Добре?
Фрейді мовчала.
– Ти ж сама винна! – сказав Факкер.
– Я? У чому ж це я винна? – обурилася Фрейді.
– А от розсуди. Коли ми востаннє із тобою були? Мовчиш. Бачиш, навіть згадати не можеш. А вже два місяці пройшло. Що ж мені залишається? Прихожу до стайні, а тут Білл на Моніці. І такий щасливий, аж завидки беруть. Дивлюся на них, дивлюся… Ет!
Факкер розпачливо вдарив долонею об дерево, витер раптово набіглу сльозу, підбив ногою кілка і потягнув до себе клямку дверей.
Фрейді переступила через обніжок. Злегка опустивши голову, мацнула поглядом по голих Джонових ногах; та й не тільки, скажемо чесно, ногах; підвівши очі, несподівано посміхнулася (гей‑гей, Джон уже й забув, коли таке траплялося!) і промовила:
– Ну, не знаю… Я подумаю… На, – протягнула йому штани, – одягни та йди вже у дім. Снідати пора.
Відійшовши з десяток кроків, обернулася.
– Чуєш, Джоне! – зиркнула лукаво. – А може й не треба одягати?!

Sekcio 15 (retrospecto): eterna espero

Мрії, що не збуваються.

На цю зиму він мав величезні надії, а вона все барилася, барилася, барилася.
Праглося спокою, праглося затишку, ранніх вечорів, заметів по коліна.
А зима все барилася, зима все барилася…
«Саме життя є ніщо інше, як вічна надія», – пригадалася фраза, що її зронив (як зазвичай, пророчо‑недбало) Шелига. Було це кілька днів тому на трамвайній зупинці, до якої Леон вийшов не так провести Шелигу, як вдихнути опівнічного повітря та прискіпливо окинути поглядом опівнічне ж небо: може, нарешті почало заволочуватися важкими свинцевими хмарами?
Ті слова запали Леонові в душу.
Зрештою, то була тільки перша частина фрази – другу він чи то недочув, чи то забув; та це, либонь, тепер вже не мало якогось певного значення: що із того, забув чи недочув, якщо її нізащо тепер не пригадати. Та й потреби у тому немає ніякої.
Сірий сльотавий день сутенів. Сутенів спроквола, ніби ліниво. Грудень доповзав кінця. Доповзав без снігу, без морозів. Закінчувався рік. Такий же сірий, як і цей грудень, нічим не примітний, одноманітний рік. Рік, у якому ночей було порівно із днями, вечорів порівно із ранками, а розчарувань – рівно стільки ж, як і надій. Рік, у якому нічого не відбулося такого, що могло б сколихнути і освіжити – якщо не саме життя, то хоча б відчуття того, що жити все‑таки варто, що є сенс навіть у такому житті.
Але нічого не сталося, нічого не змінилося. Грудень доповзає кінця. Рік минув. Іще один рік минув. Минув недбало, сіро, спроквола, ліниво… Минув – і згадати нічого.
Старий годинник на старій ратуші, крекчучи і скрегочучи, ніби легені старого бронхітика, пробив восьму вечора. До настання нового року лишалося якихось чотири години.
«Акваріум» знелюднів, окрім Леона було тут зараз ще троє зачучверілих зайд, яких він тут ніколи раніше не здибав; ті троє сиділи у віддаленому закуті обіч дверей, що вели до підсобки, цмулили шмурдівку і здебільшого мовчали.
– Чого невеселий? – підсіла за Леонів столик Же Ня.
Вона саме закінчила везяти шваброю підлогу, по ходу розставляючи стільці і протираючи ганчіркою столики. Відтак тепер робити їй було нічого, а раз так – то не гріх би й потеревенити…
– Усі вже порозповзались празнувати, а ти чого не йдеш?
– Що, не терпиться мене виперти? – прискалив око Леон.
– Таке скажеш! – замахала руками Же. – Чого би я тебе виганяла? Сиди собі скільки влізе.
– А! Ти хотіла сказати: скільки у мене влізе?
– Набрехуєш на себе, – сказала Же. – Скільки вже сидиш, а тільки два рази по п’ятдесят взяв. Ти не алкаш!
– Дякую, – усміхнувся Леон. – Заспокоїла.
– Завсігди рада! – кивнула Же. – А все‑таки? Чого не йдеш нікуди?
– Розумієш, Же, – Леон допив каву, посунув порожню філіжанку на середину столика, – une âme veut un calme, et non une fête.
– Ну‑ну! – із незлобивим докором повела бровою Же Ня. – Ти по‑простому скажи, а то подумаю, що обзиваєшся.
– По‑простому, Же, не вийде.
– Це ж чого?
– Довго пояснювати.
– А я не спішу, – Же виставила лікті на столик, підперла маленькими кулачками скули, зиркнула на Леона із милою, майже дитячою безпосередністю. – Та й ти не спішиш. Так що розказуй.
– Що тобі розказати?
– Як це що? – здивувалася Ня. – Розказуй, що у тебе приключилося.
– Нічого такого.
– Ігноруєш, значить, бабу, – образилася в’єтнамка. – Не довіряєш. А я‑то думала, що ми друзі…
Же набундючилась.
– Та чого ти, Же? – спробував вирулити ситуацію Леон. – Звісно, ми друзі. Можна навіть сказати, що я тебе люблю.
– Так я й повірила!
Стара в’єтнамка опустила голову, відвела погляд убік.
– Ніхто мене не любить…
Губи Ня кисло здригнулися.
– Сама, як палець… Ні сім’ї, ні дітей. Нікого… Котик якось прибився. Я його Сайгоном звала. Гарний такий був. От він мене любив, це точно. Як вдома я, він од мене й не відходив. Все треться об ноги, а як сяду – на коліна до мене лізе. Він і спав зі мною… Здавалось би: що ще тобі нада? У теплі, не голодаєш. Нє, потягло до кицьок. Нада вони йому були?!
– Таке скажеш, Же! – хмикнув Леон. – Проти природи не попреш.
– От і добігався…
– І що з ним? – поцікавився, хоча міг би цього й не робити, адже наперед було зрозуміло, що фінал Сайгонових походеньок був печальним.
Же шмигнула носом.
– Собаки задерли…
В’єтнамка не стрималася, заплакала.
– Що вдієш! – спробував заспокоїти її Леон. – Світ жорстокий. І не тільки до людей.
– Я сама винувата, – сказала Же, схлипуючи. – Нада було каструвати… Пожаліла! Да й грошей не було.
– Що ж, і безгрошів’я може обернутися благом! – із легким (і не зовсім, треба сказати, удаваним) сумом усміхнувся Леон. – Уявляєш, як він зненавидів би тебе?
– Хто?
– Кіт, хто ж іще.
– Думаєш?
– Тут і думати нічого! – тоном, що наперед не визнає жодних заперечень, вигукнув Леон. – Який сенс жити із відрізаними яйцями? Ніякого!
– По собі судиш, да? – огризнулася в’єтнамка. – А я тако скажу: лучче жити без яєць, чим через них умерти…
– Вибач, Же, але це маячня!
В очах старої в’єтнамки спалахнула затятість.
– Ніяка не фігня! – крутнула головою, аж у шиї хруснуло. – Що хоч кажи, а я одно знаю: якби каструвала, то живий був би Сайгончик. Во!
– Може, ти сама і довела його до погибелі…
– Не догнала?! – ошелешено витріщилася Ня. – Це ти що зараз сказав?
Леон відкинувся на спинку стільця, задер голову, схрестив руки на грудях і задивився на стелю.
– І що ти там побачив? – роздратовано пхикнула в’єтнамка.
– Та от думаю, – поволі проказав Леон, не відриваючи погляду від стелі. – Схоже на те, що це було самогубство.
– Що?
– Щось мені підказує, що бідака Сайгончик, вивідавши, що ти хочеш із ним сподіяти, вирішив занапастити себе і став шукати смерті. А оскільки повіситися чи пустити собі кулю в лоба він не міг, то й вибирати особливо було ні з чого. Довелося віддатися на поталу псам…
– Ну ти й фантазер! – спантеличено зайорзала Же Ня. – Це ж нада таке придумать!
А проте голос її здригнувся, і Леон, аж тільки тепер опустивши погляд зі стелі, не без деякої прикрості завважив, що очі Же заволочує вологий матовий полиск, а заглибинки зморщок на краях тонких, майже безбарвних вуст повзуть донизу, надаючи обличчю печальних, дитинно плаксивих обрисів.
І йому раптом стало жаль старої в’єтнамки. Не те, щоб невимовно, і не до навальної гіркоти у серці, але все‑таки – жаль…
– Та що ти, Же! – потягнувся через стіл, доторкнувся долонею до її руки, перехопив зап’ясток, а тоді злегка, обережно спробував наблизити Же до себе. – Не переживай так дуже…
Же запручалася, висмикнула руку. Низько схиливши голову, вимакала фартухом скупі сльози. Виклавши долоні на стіл, знизала плечима і голосно зітхнула.
– Може, ти і правий, – промовила, не піднімаючи погляду. – Може, даремно була я таке удумала. Но хотіла ж як лучче…
Годилося б сказати Ня щось утішливе, якось розрадити, але поки Леон мірився, поки добирав слова, із настроєм старої в’єтнамки сталася неочікувана і чудна метаморфоза. Же врапт просвітліла обличчям, заусміхалася, ніби згадала щось приємне і тепле, жваво підхопилася і навдивовиж бадьоро, мало не підстрибцем, почимчикувала до барної стійки.
Провівши в’єтнамку дещо збентеженим поглядом (що й не дивно, бо ж та разюча переміна у поведенції старої не надавалася якомусь логічному поясненню), Леон підвівся, защібнув на два нижні ґудзики пальто і рушив до виходу.
– Вже йдеш? – через увесь зал гукнула Же Ня.
Стояла, широко виклавши руки на барну стійку, і посміхалася. Посміхалася якось незвично, по‑особливому. Можна було б ту її посмішку назвати печальною, і вона таки була печальною. А проте, не відчувалося у ній ані гіркоти, ані пригніченості. Була та печаль світлою і лагідною. Так само і в голосі старої в’єтнамки вчувалися докір і доброзичливість водночас.
– Іду, Же! – кивнув Леон.
– Отако візьмеш, значить, да й підеш?
– Піду, Же, піду.
– Да й куди?
– Ще не знаю, – смикнув плечем Леон. – Куди ноги заведуть.
– А раз не знаєш, то чого спішиш? Побув би з бабою ще трохи. А то мені, що, самій тут нидіти? Зовсім, знаєш, неохота якось.
Леон обвів поглядом зал. Справді, поки вони із Же теревенили, вже й ті зачучверілі зайди подалися геть.
– А Люсі? Де вона? – поцікавився Леон, згадавши про барменшу.
– Вискочила кудись. Казала, що недовго. Але ж ти її знаєш!
– Ще б не знати.
– Вертихвістка ще та. Аби до закриття вернулася!
Леон розщібнув пальто, заправив руки у кишені штанів і, нагнувши голову, із напускним осудом зиркнув на Ня з‑під удавано насуплених брів.
– Що ж ти, Же, так набираєш на неї?
– А чого це ти вздумав її виправдовувать? – насупилася в’єтнамка, сприйнявши сказане Леоном усерйоз.
– Же, ти мене дивуєш! – дражливо провадив далі Леон. – Хоч би там як, але ж вона твоя колежанка.
– Лежанка вона, ось хто! – Же Ня розійшлася не на жарт. – Пойняв?
Леона починав розбирати сміх.
– А ти жорстока!
– Яка вже є! – сердито озвалася Же, і її куці ріденькі вії невдоволено засіпалися, а смужки тонко вищіпаних брів шарпнулися і вигнулися місточками.
Вона намагалася гніватися, і то намагалася по‑справжньому; вона навіть іритливо фиркнула ніздрями; одначе усі ті потуги були марними, бо злостивість її простодушному, із широкими плескатими вилицями, обличчю геть не пасувала. Навпаки, виглядало це все доволі кумедно.
Леон не стримався і засміявся.
Засміялася і Же.
– А знаєш що? – підморгнула. – Треба її наказать. Я навіть знаю як. Я тобі наллю. Безплатно!
– Хіба я схожий на халявника, Же?
– Раз у рік можна. Даже треба.
– Гаразд, – сказав Леон. – Але маю умову.
– Яку?
– Ти вип’єш зі мною.
– Атож, вип’ю. Чого б не випить? Новий рік все‑таки.
Леон сів за «свій» столик, Же Ня принесла почату пляшку коньяку і чарки.
– Чогось би гризнути, – сказав Леон.
– Момент! – кивнула Же.
Метнулася, притарабанила по парі канапок із сиром та шинкою, блюдце із кружальцями лимона, щедро посипаних цукром, плитку шоколаду.
Леон розлив коньяк по чарках.
– За все добре, Же!
– І тобі не хворать!
Вони чокнулись і випили. Леон – одним ковтком, Же – повільно цідячи крізь губи.
– А знаєш, – сказала Же, утершись долонею, – я скоро поїду звідси.
– Куди? – спитав Леон, переламуючи навпіл канапку.
Спитав, схоже, просто так, тільки б не мовчати.
– В Сайгон, – сказала Же. – Назовсім.
– Справді? – Леон здивовано поморщив лоба.
– Справді.
Леон відділив шматочок шинки від хліба, закинув його до рота і став повільно, ретельно жувати.
– Ти їж, їж, – услужливо мовила Же, підсовуючи до нього ближче тарілку з канапками.
– Це ти вже твердо вирішила? – поцікавився Леон.
Же кивнула.
– Коли їдеш?
– Лечу. Післязавтра.
– Отакої! – сплеснув долонями Леон. – Оце так новина! Що ж ти досі мовчала?
– Не хотіла раніше часу говорить, – Же усміхнулася і, довірливо стишивши голос, продовжила: – Наврочити боялася. То візу не давали, а як дали, з білетами морока була. Оце тільки сьогодні взяла. На друге число. На ранок.
– Коли ж ти встигнеш зібратися? Вважай, один день лишився.
Леон виглядав збудженим та схвильованим, і від того у грудях старої в’єтнамки розлилося ніжне, трепетне тепло. Очі її світилися вдячністю.
– Та що там збиратися! – весело і безтурботно відмахнулася Же. – Одежу на себе, документи в руку, гроші в пазуху – і ад’ю…
– Розкрий, вітчизно, радісно обійми, на крилах мрії я до тебе лину! – патетично довершив Леон.
– Во‑во! – засміялася Же. – Наливай, Леончику!
Леон взяв зі стола пляшку. Горлечко пляшки було вузьке і продовгувате, і коньяк не лився цівкою, а вихлюпувався у чарку маленькими порціями, супроводжуваними розміреним, мов удари метронома, глухим бульканням. Краєм ока Леон із подивуванням завважив, як Же Ня, низько схиливши набік голову і затамувавши подих, заворожено дослухається до тих звуків.
Перехопивши Леонів позирк, Же скупо, ніби ніяково, усміхнулася.
– У нас дома був похожий бутлик, – промовила. – Із глини, із високою шийкою. У ньому воду держали. Як із нього наливали воду, звук майже такий самий був. Пожди‑но… От чорт, це ж нада! Забула, як зветься. Кхан? Нє, не кхаан. Кханх? Нє, нє… Кхай? – голос Же розпачливо здригнувся. – Забула! Уявляєш? Не можу згадати!..
Здавалося: ще трохи – і вона заплаче від безсилля.
– Ну що ти, Ня, – спробував заспокоїти її Леон. – Це від хвилювання.
– Нє, – заперечливо мотнула головою Же. – Нє, це не то…
Вона скривилася і зітхнула. Зітхнула важко і глибоко.
– Нє, це не то, – повторила, понуривши погляд. – Я забула, як говорять в’єти. Предки відвернулися од мене.
Її пригнічений вигляд, тихий, із зачаєною скорботою голос відізвався у серці Леона проникливим жалісним щемом.
– Дурниця! – поспішив відмахнутися Леон.
Сказав зовсім не те, що думав, просто не спромігся доп’яти іншого придатного способу, якихось інших слів, аби розрадити Же.
В’єтнамка підвела погляд.
– А знаєш, – обличчя її посвітлішало, – у нас там є такий звичай. Як комусь щось не потрібне, то бере і продає на базарі, а за ті гроші купляє півня або рибу. Це називається «продати дурницю і купити удачу», це того, що півень і риба у нас означають удачу. А ще як хтось із кимось посвариться, то йдуть на річку до «правдивого стовпа» і по черзі пробують залізти на нього. Хто заліз, той і правий.
– А що, мудро! – похвалив Леон.
– Так в’єтів навчив бог справедливості Тао Куан! – гордо смикнула підборідком Же Ня.
– Тао Куан, звісно, добрий бог, – сказав Леон, – але щодо справедливості… Виходить, хто спритніший чи ловкіший, на того боці й правда.
– А хіба десь у світі інакше? – зауважила Же.
– І то правда, – не став перечити Леон. – Ваш спосіб добрий вже хоч би тим, що не треба розорятися на хабарі суддям. Хтозна, можливо, це і є справедливість. Принаймні, шанс довести правоту є навіть у бідної людини.
– Ми там усі такі, – сказала Же. – У нас дуже бідна країна.
– Але ж ти сподіваєшся, що там тобі буде краще, – сказав Леон.
– Нє, – відказала Же, – не надіюсь.
– Чого ж тоді їдеш? – звів брови Леон.
– Просто хочу додому, – скупо усміхнулася Же. – Скучила. Тридцять сім років пройшло.
– Ціле життя, – мовив Леон.
Мовив спокійно. Так, як промовляють про щось цілком очевидне, само собою зрозуміле, банальне.
– Атож, – кивнула Же, – ціле життя. Аж страшно подумать…
– У тебе хтось там лишився? – спитав Леон.
– Нікого. Хто помер сам, кого вбили. Ще як я була там, не було вже нікого…
– Зрозуміло, – сказав Леон по короткій мовчанці. – Ностальгія заїла.
– Я завжди хотіла вернутися.
– Чому ж не зробила цього раніше?
– Не знаю, – зітхнула в’єтнамка. – Не могла зважитися. Надіялась, що у мене тут все складеться. Сім’я буде, діти… Не вийшло…
Же умовкла.
Умовкла надовго.
– Вип’ємо, Же, – сказав Леон.
– Вип’єм, – кивнула вона.
Стрілки годинника на стіні за барною стійкою показували чверть на першу.
– Ого! – смикнувся Леон. – Уже й рік новий настав!
– Спішиш, як парубок дівці під юбку! – засміялася Же. – То батарейка сіла. Ще вчора.
– Справді?
Же пригубила коньяк.
– Що, брехать тобі буду?
Встала і принесла невеличкого настільного годинника.
– На, дивись. Десяти ще нема.
– То й добре, – сказав Леон. – Посидимо, поговоримо наостанок.
– Непогано було б, – зраділа Же. – А то поїду і капець, поминай як звали.
Усміхнулася сумно.
– От ти, – зазирнула Леону в очі, – згадуватимеш мене? Хоч вряди‑годи?
– Не знаю, Же, – сказав він. – На першій порі, мабуть, буду. Щоразу, як заходитиму в «Акваріум».
– То ти ходи сюди, добре?
Її погляд, її голос немовби волали благанням…
«А все‑таки Шелига правий! – подумав Леон. – Життя є ніщо інше, як вічна надія».
– Добре, Же, – пообіцяв. – Приходитиму. Тільки мені тебе, мабуть, не вистачатиме. Та й не тільки мені.
Вона вдячно усміхнулася.
– Знаю, що брешеш, но все одно…
– Не брешу, Же, – заперечливо захитав головою Леон. – Без тебе це буде вже не той «Акваріум».
– Скажеш таке! – відмахнулася Же.
І заплакала…
Він не став її заспокоювати, бо раптом відчув, що й у самого на очі навертаються сльози.
Соромно Леону за цю негадану, мимовільну проникливість не було, однак почувався ніяково.
Аби приховати розгубленість, Леон заплющив очі і, затиснувши великим і вказівним пальцем правиці, наче між лещатами, перенісся, кілька разів повільно відтягнув шкіру, удаючи, ніби йому раптом розболілася голова і він у такий нехитрий спосіб намагається позбутися неприємних симптомів.
– Що, Леончику? – долинув до нього занепокоєний голос старої в’єтнамки.
– Нічого, Же, – стрепенувся Леон. – Все добре.
– Чесно? – придивлялася до нього з насторогою і деякою недовірою.
– Все добре! – легко і безтурботно розсміявся Леон. – Погано тільки те, що ти їдеш.
– Мені це теж не дуже добре, – сказала Же. – Но що робити! По‑другому вже не буде.
– Я розумію, Же, – кивнув Леон. – Так треба.
– Треба, – кивнула Же.
– Мені тебе не вистачатиме, – сказав Леон.
– Ти вже говорив, – сказала Же. – Спасибі тобі…
– За що?
– Як то за що? – здивувалася Же. – Мені буде тепло, що мене тут хоч хтось да згадує.
– Може, колись ще зустрінемось.
– Хотілося б, – зітхнула в’єтнамка. – Но це навряд чи.
– І все ж, – промовив Леон, – давай будемо сподіватися. Іноді мрії збуваються.
– Було би добре, – усміхнулася Же.
Усміхнулася тьмяно і приречено. Вочевидь, вона наперед знала: саме цій мрії збутися не судилося…

Bragging leganto: digression de mercantil intenco

Найперше, мій прелюбий читачу, дозволь шанобливо зняти перед тобою капелюха і низько вклонитися за те, що ти дістався аж до цього місця оповіді. Відверто кажучи, не сподівався! Не сподівався, що комусь вистачить терпіння і не забракне духу «доплисти» хоча б до середини роману. Звісно, хочеться вірити ще й у те, що ти досі не відклав цей opusубік зовсім не тому, що маєш купу вільного часу і не маєш іншого чтива під рукою. Якщо це направду так – готовий ще раз зняти капелюха!
На превеликий жаль, поки що помірні статки автора не дають можливості у якийсь інший (читай: матеріально відчутний) спосіб засвідчити своє найщиріше захоплення твоєю рідкісною, сказати б – навіть легендарною і унікальною, жертовністю! Але якщо нам доведеться коли‑небудь випадково чи принагідно перетнутися, – із радістю віддячу ексклюзивним дарчим написом на придбаних тобою у мене з цієї нагоди книжках; придбаних із тим, аби на якусь дещицю виручених з тієї обопільно вигідної оборудки коштів ми змогли скромно, але добряче, посидіти в якомусь «акваріумі» за чашечкою кави; і не тільки кави. Гадаю, після другої чи третьої, а надто ж після шостої, порційки життєдайного еліксиру гарного настрою і щирого спілкування нам неодмінно накинеться бажання «водити козу», а відтак ми з тобою екскурсивно обходимо‑облазимо ще не один «акваріум», «titanik» чи «савойю», до цитра стринькуючи не лише той мізерний мій гонорарчик, а й геть усе начисто, що тільки спроможемося вигребти із кишень і гаманців, бо ж, як на те, ще й неодмінно то в одному, то другому місці заздибуватимося із реальними типажами декотрих персонажів роману (дарма, що вони й не підозрюють про своє паралельне, цілком окремішнє й мало чим подібне до їхнього реального побиту, доволі химерне, та все ж так само живе, існування десь у хащах слів і розділових знаків); а затим глибоко поночі довго ще прощатимось‑розходитимось, розчулено поплескуючи один одного по плечу, розходитимось‑прощатимось, міцно потискуючи одне одному руку, і знову прощатимемося, обмінюватимося адресами і телефонами, і врешті таки розтаючись уже напевне, зарікатимемось про нову зустріч в найскоршому часі, хоч навряд чи та обітниця буде чогось варта, бо назавтра, десь тільки опівдні чи й ближче до вечора дійшовши тями і виявивши у кишенях замість грошей лишень клаптик паперу із незрозумілими, кривулястими і геть нерозбірливими ієрогліфами, кожен із нас – хто тихо, а хто голосно, зі стогоном, – матюкнеться; на тому, найвірогідніше, і завершиться короткочасна ера нашого із тобою, мій прелюбий читачу, актуального знайомства. Ну а допоки цього, дякувати долі, не сталося, дозволь ще раз зняти перед тобою капелюха – тепер уже не так за те, що ти спромігся осилити це чтиво аж до цих пір, як із щиросердої поваги за те, що (вірю у те й сподіваюся!) читатимеш і далі.
Отже…

Sekcio 16: kiammilakatofaras

Згадуючи Марка Твена. Матія Маріос смокче штуцера. Наслідуючи Чехова. Куди подівся зайда? Прокляття Каїруана. Мрія, послана небом. Які жінки темпераментніші? Куди усе‑таки подівся зайда? Безмежна радість Льосе Енокляну.

Як написав би Марк Твен (ім’я це, мабуть, вам відоме), чутка про переламані кінцівки Рима Арука виявилася дещо перебільшеною.
– Всього‑навсього вивих, – повідомив Марсел Сильва.
Було це на перехресті неподалік мерії наступного після посиденьок у салуні рудої свині О’Негрі ранку. Чи волею випадку зійшлося тут добірне товариство в особах Сильви, Дане, О’Ржевськи і Маріос, чи час і місце здибанки були обумовлені зарання, – історія наразі замовчує; та й навряд чи це так важливо.
– Брехня! – запротестував, паленіючи від образи, Сид О’Ржевськи, котрий, власне, найбільше і приклався до масованого тиражування плітки про чергове Римове каліцтво. – У нього перелом. Обох ніг!
– Охолонь, – поблажливо усміхнувся Сильва. – Я щойно бачився із Ірен. Вона сказала, що у нього вивих.
– Та звідки їй знати! – не здавався О’Ржевськи. – Вона що, лікар?
– Ти теж не ескулап! – резонно зауважив Сильва.
О’Ржевськи набичився. І навіть демонстративно стис кулаки.
– Якого біса сперечаєтесь? – спробував зняти напругу Матія Маріос. – Треба перевідати товариша. На місці все і з’ясуємо. Заодно похмелимося.
– Слушна думка, – сказав Ноль Дане. – Дуже слушна.
– А головне перспективна, – кивнув Сильва.
– То що, пішли? – обвів товариство помітно звеселілим поглядом Матія.
– Я не піду, – зам’явся О’Ржевськи. – У мене справи.
– Це щось новеньке, – уїдливо прискалив око Сильва. – Щоб у тебе, та ще й такої ранньої пори, були якісь справи?!
– Справді, – промовив Дане, беручи Сида під лікоть, – не видумуй. Ходімо.
– Не піду! – затявся О’Ржевськи.
– А хто тебе питатиме? – сказав Дане, міцно тримаючи Сида за рукава.
О’Ржевськи засмикався, намагаючись вивільнитися. Утім, безуспішно.
– Та відпусти ти його, – сказав Маріос. – На якого чорта він тобі здався! Хіба не ясно, що він не хоче йти із нами, бо тоді доведеться визнати, що був не правий, а відтак його самолюбству…
О’Ржевськи раптом підскочив, різко шарпнув рукою і, вирвавшись, чкурнув за ріг найближчого будинку.
– Чорт би тобі ноги повисмикував! – вилаявся Матія, із досадою поглядаючи услід здимілому О’Ржевськи.
– Певно, погнався стерегти свою стрижену Йозку, – саркастично прокоментував Сидову втечу Сильва.
– Незрівнянну Йозку! – докинув Ноль.
Матія роздратовано плюнув під ноги.
– Я ж не закінчив ще! Я ж тільки‑тільки, а він узяв та й похерив таку мислю! Хіба ж так чинять справжні злодієро?
– Не переймайся, – сказав Дане. – Який із нього злодієро? Слизняк.
– І то правда! – втішено мотнув головою Маріос. – Це ти вдало сказав. Дуже точна характеристика.
– Гайда, друзі, гайда! – скомандував Марсел.
Вони рушили вздовж високої цементної огорожі мерії у напрямку приземкуватої, давно неремонтованої будівлі гімназії, що бовваніла здалеку облупленими стінами і перекошеними віконницями по той бік невеличкого ставу, званого Галим болотом; колись, у незапам’ятні вже часи, то було чисте і мілке озерце – улюблене місце купальних розваг каїруанської дітлашні, та й не лише дітлашні; нині ж це була затхла, замулена, поросла темним, аж бурим, лататтям, суціль заволочена маснистими плямами брудна калюжа, від якої навіть качки і гуси бридливо вернули дзьоби.
– Треба із собою щось взяти, – сказав Дане, сумовито поглядаючи на чорне плесо Галого болота. – Може, заскочимо до Кизяка?
– Не варто, – сходу відкинув пропозицію Сильва. – Думаю, все, що нам потрібно, у Рима й так є. Ірен подбала.
– А якщо ні? – завагався Матія.
– Тоді комусь доведеться зганяти до Старого Ірландця, – сказав Сильва.
– Не комусь, а конкретно тобі, ще й платитимеш зі своєї кишені! – сказав Матія. – У покарання за надмірну впевненість і задля науки на майбутнє.
– Із задоволенням, – погодився Сильва. – Юджін на радощах ще й наллє надурняк.
Матія недовірливо розсміявся.
– З якого це дива?
– А ти забув?
– Що я забув?
– Чим закінчилося учорашнє застілля.
Маріос зупинився, наморщив лоба і уп’явся гострим допитливим поглядом у Марсела.
– І чим же?
– Що, справді не пам’ятаєш?
– Та нібито пам’ятаю, – нарозтяг, повільно перекочуючи на язику слова, непевно проказав Матія. – Хіба що дещо…
Сильва із Дане перезирнулися.
– Все зрозуміло, – зронив Дане. – Явні симптоми локальної амнезії.
– Ще один ескулап об’явився! – іронічно прищурився Марсел. – Далебі, із Сидом все зрозуміло, у нього батько був ветеринаром, який‑не‑який стосунок мав до медицини, а ти від кого нахапався?
– Читати треба, – гордовито випнув вилиці Ноль. – І не тільки те, що сам пишеш!
– Хто б казав! – огризнувся Сильва.
– Ей, ей! – замахав руками Матія Маріос. – Потім будете сваритися! Ліпше розказуйте, чого я не пам’ятаю.
– Спершу не завадило б дізнатися, що ти пам’ятаєш, – сказав Сильва. – Так би мовити, останній кадр.
Матія почухав скроню, затим по черзі посмикав мочки вух.
– Пам’ятаю, як ми сіли за один стіл із тим гевалом, випили, Вайсброу заспівав якусь пісню і… і…
– І все?
– І все, – кивнув Матія.
– Чудово! – засміявся Дане. – Тобі страшенно не повезло, Маті! Найцікавіше було потім.
І Дане із Сильвою, перебиваючи та доповнюючи один одного, зрідка сперечаючись щодо деяких деталей і певних епізодів, узялися заповнювати прогалину у Матієвій пам’яті. А що робили вони це натхненно і, сказати б, живописно, Маріос час від часу ставало не по собі, аж вити хотілося, від того, що клята свідомість так підло і несправедливо обійшлася з ним, не зафіксувавши анічогісінько, бодай фраґметарно, із оповідуваного Нольом і Марселем. Жодного спомину, жодної рефлексії! Все вичищено набіло, усе щезло без сліду…
Та й було ж від чого смоктати штуцера! Було!
– Ні сіло ні впало йому, тому зайді, – розказував Сильва, – заманулося проміняти веселе застілля на воландання каїруанськими вуличками.
– З якої такої притичини? – немало здивувався Матія.
– А ми знаємо?! – в один голос відповіли Сильва і Дане.
– Я одразу помітив, що він трохи того, – Матія покрутив пальцем біля скроні. – Бо інакше чого б його занесло до нашого міста? Що він тут забув?
– Може, з дороги збився, – висловив припущення Дане.
– Як можна збитися з дороги, якщо вона одна? – категорично відкинув Нольову версію Сильва.
– І то правда, – підтримав його Матія. – Щось тут не те. Ну та хороба з ним, розказуйте далі.
– Тоді усі встали і пішли, – сказав Сильва.
– І я? – поцікавився Матія.
– І ти, – кивнув Дане.
– Хурня все‑таки! – простогнав Маріос. – Нічого не пам’ятаю. Повний провал…
– Ату! Ату! – роздратовано цикнув Сильва. – Якщо ти будеш весь час перебивати, то…
– Добре, добре! – замахав руками Матія. – Не буду…
Слова він, зрозуміло, не дотримав, хоч попервах і старався, ну та й біс із ними, із Маріосом та його обіцянкою; не станемо ж ми переповідати у найменших подробицях перебіг балачки, якщо її фабулу можна викласти коротко (згадаймо чеховське: «Стислість – сестра таланту»!), у якихось двох‑трьох реченнях. Що ми, власне, і спробуємо зробити. Тим паче, що особливо й описувати тут нічого, бо маршрут вечірнього променаду кремезняка у фетровому капелюсі і рудому демісезонному пальті, супроводжуваного гамірливою ватагою каїруанських злодієро, стараннями Сильви і Дане був прокладений так, аби у найкоротший шлях допровадити юрбу до пивниці Старого Ірландця, принагідно сповнивши у такий нехитрий і необтяжливий спосіб дану йому обіцянку (пам’ятаєте: «Можеш на нас розраховувати, Юджіне»?; відтак знайомство із містечком для гостя обмежилося спогляданням здалеку залишків цегляних стін водонапірної вежі, перетинанням захаращеного садка за будівлею податкової, переходом по пішохідному містку через Ка‑М’янку і прогулянкою куцою вихлястою вуличкою із десятком однотипних будиночків; у кінці тієї вулички за густими чагарями давно покинутої кимось садиби вигулькнув зелений дах пивниці Старого Ірландця; певна річ, у товариства одразу ж виникло цілком передбачуване одностайне прагнення навідатися до Юджіна – як резюмував Алекс Вольськи, «втолити спрагу і зняти втому, породжену виснажливою мандрівкою»; зрозуміло, Юджін був на сьомому небі від щастя; на радощах він навіть викотив із підсобки півторавідрове барильце вина; було воно, правда, кисле, аж занадто, а проте, як мовиться, надурняк і оцет мед, отож далі киснути йому не судилося – із небувалим ентузіазмом все було випито за якихось кілька хвилин, та ще й не усім дісталося…
– А мені? – перестрашено вигукнув Матія у цьому місці розповіді. – Мені хоч дісталося?
– Чи не найпершому! – заспокоїв його Сильва.
– Добре! – утішено видихнув Матія і на вустах його розцвіла блаженна посмішка. – Це добре!
– Добре насамперед те, що ти не пам’ятаєш смаку того вина, – зауважив Дане.
– То пусте, – відмахнувся Маріос. – Головне, що не прогавив момента і тепер не доводиться жалкувати.
Матія стишив ходу, дістав цигарку і, прикурюючи, запитав:
– А що зайда? Теж пригощався?
– Де там! – тріпнув головою Дане. – Пропав. Мов крізь землю провалився.
– Думали, до вітру вийшов, – сказав Сильва. – Та тільки його й бачили.
– Щез, – додав Дане. – Зник так само несподівано, як і з’явився.
– Оце діла! – вигукнув Матія і закашлявся, подавившись димом. – Ех, роззяви! Як це ви не впильнували його?!
– Та тут взагалі дуже дивна історія, – знизав плечима Сильва. – Ми ж із Нольом практично одразу ж, тільки‑но помітили чужакову відсутність, подалися на пошуки.
– Ну так, – кивнув Дане, – адже мало що могло статися. Врешті‑решт опинилися біля салуну О’Негрі…
– І що? – нетерпляче поцікавився Матія. – Він був там?
– Ані його самого, ані автомобіля! – відказав Сильва. – Ніби випарувався! Ніхто не бачив, коли він поїхав.
– Та ніхто навіть і не чув! – доточив Дане. – Хоч розказували, що його допотопна тарантайка гарчить так, що за милю вуха в’януть!
– І то правда, – сказав Матія. – Сам чув. Таки добряче реве.
– Чортівня якась! – Марсел рвучко тріпнув руками і з короткого замаху садонув кулаком однієї руки об відкриту долоню іншої; звук від удару вийшов дуже подібним до глухого пострілу, навіть сонне вороння на довколишніх деревах насахано розшугнулося і, здійнявши тривожний лемент, у паніці чкурнуло хто куди.
Та мало того! Якесь слабкодухе ще й дрисьнуло нальоту, квецьнувши в акурат на плече Маріосу.
Дане із Сильвою покотилися зо сміху.
– Ви чого? – вибалушив очі Матія.
– Скоро розбагатієш! – сказав Марсел, поглядом вказуючи Матія на чималеньку буро‑зелену кляксу на його сорочці.
Маріос зі злості й сам трохи позеленів.
– От хурня! – вилаявся він, бридливо кривлячи ніздрі. – І що його тепер робити?
– Ти не чіпай зараз, – зі знанням справи порадив Дане. – Хай висохне. Свіже краще не витирати, бо тільки розмажеш.
– Ану тебе к бісу! – накинувся Маріос на Марсела. – Треба було їх лякати?!
– Хіба я зумисне! – огризнувся Сильва.
– Розмахався, бач! – розгнівано допікав його Матія. – Сорочка ж майже нова! І що тепер?
– Нову купиш! – засміявся Сильва. – Ще й дякуватимеш мені. Хіба не знаєш, що птахи серуть до грошей? Вірна прикмета!
– Це коли на голову, – сказав Дане.
– Не мели дурню! – скипів Маріос. – Звідки ти це взяв?
– І то не просто на голову, а ще й прямо в тім’ячко, – безжалісно потоптався по Матієвих сподіваннях Ноль.
– Справді? – змовницьки либлячись, підіграв йому Сильва.
– Абсолютно точно! – рішуче і остаточно забив цвяха у труну Матієвих надій Дане.
– Ну що ж, Матія, – стенув плечем Марсел. – Вибачай, але ти сам винен. Треба було голову підставляти.
– Ану вас! – роздратовано сутулячись, сердито одрізав Маріос і швидко пішов уперед, та так, що приятелям годі було за ним угнатися.
– Маті! Постій‑но, Маті! – гукав навздогін йому то один, то другий. – Зачекай! Ти що, жартів не розумієш?!
– Котіться зі своїми дурними жартами під чортів хвіст! – озивався, не обертаючись, Матія, іще більше прибавляючи в ході.
Врешті‑решт Дане із Сильвою безнадійно відстали. Коли ж вони добралися до Арукового обійстя, то застали Матія та Рима за винесеним у двір і встановленим біля лавки під кущем безу столиком. На середині столика стояла велика овальна металева таця із горою свіжих огірків із одного кінця, купкою солі та пучком цибулі у центрі і грубо нарізаними скибками хліба із іншого боку. І хто б сумнівався, що вони уже встигли перехилити по чарці, а може й по дві, бо ж від Матієвої злобивості не лишилося й сліду. Навпаки, обличчя його випромінювало спокій і врівноваженість.
– Хайль літр! – вигукнув Сильва, випроставши уперед руку, заодно комбінуючи із виструнчених під прямим кутом до зігнутих і притиснених до долоні решти фаланг мізинця і великого пальця добре знаний і зрозумілий кожному поважаючому себе пияку жест (у цій місцевості його нарекли «милицею Бахуса»).
– Хайль два! – тим же штибом відсалютував Рим. – Приєднуйтесь!
Він сидів у низенькому кріслі боком до столика, випроставши вперед довгі і худі ноги. Поруч із кріслом у високій потолоченій траві валялися костури.
– Що з ногами? – спитав Сильва.
– Вивихнув, – недбало, ніби про щось незначуще й не варте уваги, повів плечем Рим, і, обернувшись до Матія, сказав, чи то завершуючи, чи то продовжуючи перервану появою Сильви і Дане розмову: – Отож і кажу, що прокляття нашого міста у тому, що тут досі не народилася жодна видатна особа. Народжуються тільки маленькі діти, та й то не так часто, як хотілося б.
Арук був мислителем. Зрозуміло, що й прізвисько до нього вчепилося відповідне (та ви, певно, вже й самі здогадалися) – Філософ. Відповідно, Ірен була дружиною Філософа. А отже – теж філософ (звісно, не із власної волі, а з примусу долі), і це не могло не позначитися на їхніх сімейних стосунках: жили за законом єдності та боротьби протилежностей. Своє заміжжя Ірен вважала тернистим шляхом, щедро всіяним безліччю колючок розчарувань. Вже наступного після весілля дня її тендітна і романтична душа зазнала першої великої прикрості, коли несподівано з’ясувалося, що її обранець хоче їсти, і то щонайменше тричі на день. І це після нескінченної зливи ніжних воркітливих запевнень у вічній любові. Та вона просто була шокована тим, на яку нечувано підступну підлість здатні чоловіки!.. Він же все частіше згадував, що коли був холостяком, то страшенно боявся одруження, і при цих згадках скрушно зітхав, що не дослухався свого серця. Адже воно було правим, чорт візьми!.. Правда, якось йому утрафилося чи то десь вичитати, чи то від когось почути, що одружені чоловіки живуть довше за самотніх, і ця сентенція до того припала Риму до душі, що на якийсь час він здобув блаженний спокій, аж доки його не зруйнувала недбало кинута Маріосом репліка: «Старий, а може вся справа в тому, що одруженим чоловікам просто життя здається довшим?»
О, як він тоді зненавидів Маріоса!.. Загалом, стосунки їхні, попри довголітню і щиру дружбу, важко було назвати рівними і безхмарними. Вряди‑годи між ними ставалися неприємні конфлікти, причому виникали вони на рівному місці, практично із нічого, а все тому, що обоє приятелів були доволі гострими на язичок, обоє любили покепкувати і покпинити, і коли випадала будь‑яка, навіть незначна, нагода повправлятися в іронії, а ще ліпше – завести суперечку, нізащо не могли, хай би там що, відмовити собі у цьому задоволенні.
Ось і зараз Матія ухопився за зронену Аруком фразу, як норовливий песик за колошу принагідно змайнулих перед його писком штанів, – не зі злого умислу, а іграшки ради.
– Нема пророка в своїй вітчизні, так? – хмикнув Матія. – Що можна на це сказати? Мабуть, це прояв глибоко вкоріненого комплексу провінційності.
– Он як? – наїжачився Рим. – А ти назви мені хоч одне ім’я!
– Будь ласка, – сказав Матія. – Тюха Коко.
– Хто? – розсміявся Дане. – Коко?
– А що? – устряв до балачки Сильва. – Чим не видатна особа? Столична преса про нього пише? Пише. Державну премію ось‑ось дадуть.
– Ну, це ще не факт! – заперечив Рим. – До того ж, він народився не у нашому містечку.
– То й що! Але ж прожив в Каїруані бозна‑скільки. Що, теж не факт?
Рим помітно підупав духом, але не у його правилах було здаватися.
– А ви знаєте, у який спосіб цей крутій домігся визнання?
– Щось таке чув, – Матія потягнувся до цигарки, закурив. – То й що? Зараз не йдеться про засоби. Щоби там не було, а все‑таки він зумів стати видатним. І проти цього не попреш.
– Так кожен зміг би! – вигукнув Дане.
– Не кожен. Далеко не кожен! – посміхнувся Арук. – Я, наприклад, не зміг би. Нізащо. А ти, – у Римових очах спалахнули каверзні вогники, – що, зміг би?
– Я? – спаленів Ноль. – Ти з глузду з’їхав!
– Ось бачиш, – переможно розтягнув губи Матія. – Ти не зміг би, я не зміг би, Дане теж, та й навряд чи хто із тих, кого ми знаємо, зміг би. А Коко зміг. І став видатним. Що тут ще можна додати? Банально, але правдиво: він не перший і не останній…
– Ей! – спробував покласти край суперечці Сильва. – Може, краще вип’ємо?
– І то правда, – сказав Рим. – Наливай, Маті!
– Це можна, – сказав Матія, добуваючи десь збоку од себе уже майже ополовинену пляшку («Отже, – упевнився у своєму ранішому здогаді Сильва, – уже випили не менше двох разів. І коли тільки встигли?»). – Налляти не проблема. Проблема в тому, що не вистачає чарок.
– Що й казати, – розвів руками Рим. – Таки проблема! Доведеться чекати, коли прийде Ірен.
– А по‑іншому ніяк? – піймавшись на гачок Арукової іронії, на повному серйозі спитав Ноль.
– По‑іншому? – перепитав Рим. – Ні, по‑іншому ніяк. Хіба…
– Що? – прикипів до нього очима Дане. – Має ж бути якийсь вихід!
– Звісно, вихід має бути, а якщо так, то він таки є, – розвів філософію Рим. – Зазвичай вихід треба шукати там, де вхід.
– Для тверезої голови це надто мудро, – сказав Сильва.
– Навпаки, все дуже просто! У даному випадку вихід там, – Рим кивнув у бік будинку, – ліворуч від входу. На підвіконні. Тільки мені туди зараз ну ніяк не добратися.
– Та в чім справа! – вигукнув Дане. – Я можу сходити.
– Справді? – урозтяг, ніби із недовірою, спитав Рим, із останніх сил стримуючи сміх.
– А що ж такого? – здивувався Ноль. – Мені не важко.
– Тільки ж, дивись, не надірвись! – розсміявся Рим.
Доп’явши, що над ним банально кпинять, Дане ображено зачмихав носом.
– Вважай, що й на тебе ворона сернула, – сказав Маріос, задоволено потираючи долоні.
– Ще не вечір, Маті! – буркнув Дане. – За мною не застоїться. Будь певен!
– Я ж тут при чому? – здивувався Матія. – Ти до Рима май діло…
– Яка собака вас за задниці покусала? – спробував осадити приятелів Рим. – Ще й мене вплутуєте!
– Пусте, – одказав Матія. – Не переживай! Хильнемо, все й забудеться.
– Не стовбич, Нолю, – легенько штурнув приятеля Сильва, – дуй за чарками.
– Ей! – долинув від хвіртки хриплий голос. – Для мене теж прихопи!
Далебі, не треба було й обертатися, аби безпомильно визначити, що голос той належав Льосе Енокляну. Низький, деренчливий тембр був однією із двох визначальних його особливостей. Другою такою рисою була неперевершена здатність несподівано і навпрочуд вчасно нагоджуватися на посиденьки, причому не скажеш, що робилося це зумисне, «спецом», просто так виходило, що ноги самі вели його туди, де намічалася якась оказія із неодмінною випивкою. Енокляну, може, вже й сам не радий був тому, але що він міг удіяти супроти фатуму?!
– Кажуть, твої справи знову йдуть добре, – сказав Рим, привітавшись.
– Не те щоб добре, але краще, – відповів Льосе, прикидаючи, куди би «приземлитися».
– Так це ж непогано, що вони йдуть краще, – сказав Арук.
– Було би краще, якби вони йшли добре, – одказав Енокляну і, обійшовши Марсела, плюхнувся на лавку поруч із Матія. Трохи помовчавши, учепився до Рима: – Ну що, давай розказуй, як та що?
– Та що розказувати! – відмахнувся Арук. – Хурня повна…
– А все ж? Як це сталося?
– Та як‑як! – роздратовано смикнув плечем Рим. – Кажу ж, хурня якась, аж самому не віриться, а вам розказати, скажете, що того…
Рим склав пальці в кулак і постукав себе по лобі.
– Ти розказуй, – засміявся Льосе, – а ми вже самі вирішимо, того ти чи не того.
– Атож! – сказав Дане, виставляючи на стіл принесені з дому чарки. – Ми люди тямущі.
– Ну, приспічило мені, – взявся оповідати Рим, – якраз під ранок. Та так, що ледве встиг вискочити із хати. Куди вже там бігти до нужника?! Розщібнув ширіньку та й дзирю собі із ганку, поливаю Ірениного квітника. Біди ж від того ніякої…
– Може, навіть навпаки, – докинув, посміхаючись, Маріос. – Селітра у натуральному вигляді!
– Селітра? – засміявся Сильва. – Чистий спирт! Мабуть, півквітника вже вигоріло…
– Аж тут чую: хтось хихоче! – сплеснув у долоні Арук. – От, думаю, яку це заразу чорт зранку пригнав? Коли зирк: за квітником, он там, під яблунею, – Рим повернув голову і випростав руку, вказуючи, де саме, – стоїть гола‑голюсінька діваха! З отакими цицьками, – Рим зобразив долонями несусвітню розкіш, – куди там Ірениним, хоч і в неї ж вони, чорт візьми, гріх скаржитися!
– Уявляю! – захоплено вигукнув Енокляну. – Як у Йозки?
– Ай, відстань ти з тією Йозкою, – скривився Рим.
– Як у Мейри Копонешро? – не вгамовувався Енокляну.
– Та заспокойся ти! – гарикнув Дане. – Теж мені цицькознавець…
– Мабуть, то була білочка, – зронив Маріос.
– За дурня мене маєш? – метнув у нього спопеляючий позирк Рим. – Що, я мимру від білки не відрізню?!
Матія затрясся, подавившись беззвучним сміхом, навіть сльози в очах заблищали.
– Слухай, а вона хто, та бабера? – запитав Дане.
– Звідки мені знати? – здивувався дурному, як на його кшталт, запитанню Рим. – Я від неї паспорта не правив.
– Та я не про те, – сказав Дане. – Блондинка вона чи брюнетка?
– А що? Це так важливо?
– А то! – клацнув пальцями Дане. – Білявки темпераментніші. Хіба ти не знав?
– Не мели хурню, – тріпнув чуприною Енокляну. – Якраз усе навпаки! Це брюнетки темпераментні!
– Це ти хурню мелеш! – затявся Дане. – Я, між іншим, оперую фактами!
– Якими ще фактами? – пирхнув Льосе.
– Загальновідомими! – підвищив голос Ноль. – Якщо хочеш знати, вчені проводили спеціальні дослідження…
– Ату! Ату! – лясьнув долонею по столу Сильва. – Чого ви чубитися? Га?
– Підіть спитайте Окжубаз, – порадив Матія. – Вона була і блондинкою, і брюнеткою…
– І навіть рудою! – докинув Сильва, і вони із Маріосом дружно і голосно засміялися.
– Отож кажу, – повів далі Рим, коли сміх улігся, – стоїть гола дівиця із запаморочливими цицьками, тонюсінькою, прямо двома долонями обхопити можна, талією, – живописав, азартно жестикулюючи, прицмокуючи і закочуючи очі, Арук. – А ноги!.. Ноги які!
Йому раптом забракло кисню.
– Як у кого? – спитав Льосе, збурюючи загальний регіт.
Не реготав тільки Матія.
– Білочка! – заявив він, коли регіт влігся. – Їй‑богу, білочка!
– Помовч! – визвірився до нього Енокляну. – Дай послухати!
– Справді, – сказав Дане, звертаючись до Арука. – А далі? Що далі було?
Рим із присвистом вдихнув повітря і, витерши долонею спітніле чоло, продовжив:
– Отож, стоїть і кличе рукою. Іди, мовляв, до мене. Думаю: привиділося. Ущіпнув себе за причандало – болить! Отже, не сплю. «Ти хто?» – питаю.
– А вона? – озвався Сильва, старанно ховаючи глузливу посмішку.
– Я, каже, твоя мрія, послана небом…
– Та ти просто знущаєшся над нами! – заливисто розреготався Маріос. – Годуєш нісенітницями пристойне товариство! Може, досить?
– Не подобається, не слухай! – огризнувся Рим. – Я тебе не примушую! Але саме так все і було. Присягаюся! Так і каже: «Я твоя мрія, послана небом». І зове, зове рукою: іди, мовляв, до мене, іди… Ну, – глибоко і важко зітхнув Рим, – я й пішов. І… І… Та що говорити? Спіткнувся і киберцьнувся із ґанку, от і все… Думав, перелом…
– А вона? – прохрипів Енокляну.
– А вона, курва, щезла, ніби й не було її, – зітхнув Арук. – От хочете вірте, а хочете ні, але саме так усе і було!
– Я ж і кажу: білочка! – сказав, співчутливо похитуючи головою, Матія. – Галюцинація…
– Заберіть його кудись від мене! – сердито замахав руками Рим. – І то подалі заберіть! Досить із мене вчорашнього вечора.
– Не второпав? – вибаньчився Маріос. – Я хіба учора був тут? У тебе?
– А ти не пам’ятаєш?
– Ні! – розгублено пробелькотів Маріос.
– Був. Ще й не сам.
– Отакої! А з ким?
– Приперся із тим ґевелом.
– З ким? – вирячив очі Дане. – З ким, ти кажеш, він до тебе приперся?
– Із зайдою, з котрим ви банячили у Кизяка, а потім водили до Юджіна, – сказав Рим.
– Ні біса не пам’ятаю! – схопився за голову Матія. – Ні біса!
– Справді? – глипнув на нього Рим. – Дивно. Здається, ти й не був аж так уже сильно п’яний. Принаймні, під стіл не падав. Сиділи ось тут, на цьому місці, чи й не до третьої ночі.
– І що? Що робили?
– А що ми могли робити? Багато пили і багато теревенили.
– Про що?
– Про все на світі.
– Тобто ні про що? – єхидно зауважив Сильва.
– Ну чому ж! – вигукнув Рим. – Ми багато про що говорили.
– Наприклад? – доскіпався до нього Дане. – Хоч що‑небудь ти пам’ятаєш?
– Звісно, – сказав Рим. – Наприклад, говорили про те, що самотність нестерпна тому, що мало хто здатен стерпіти самого себе. І про те, що основна причина розлучень – це шлюб і що тільки старі люди здатні кохати до смерті. А ще про те, що треба взяти за правило вчитися на чужих помилках, і це не так мудрість, як необхідність, бо життя наше надто коротке, тож просто не вистачить часу зробити усі ці помилки самому. А ще я йому розповідав про останню Іренину шизу…
– Це про яку? – зацікавився Дане.
Власне, зацікавилися усі, просто він виявився спритнішим і запитав першим.
– Та вже й не знаю, що робити зі своєю дурепою! – забідкався Арук.
– А що таке? – смикнув бровою Маріос. – Нібито ж усе у вас добре.
– Усе та не все, – зітхнувши, поторгав себе за мочку вуха Рим. – Раніше вона прокидалася мало не щоночі, тільки‑но знадвору долине який‑небудь гамір чи й навіть шарудіння. Їй, бач, здавалося, що до будинку пробирається злодій, і вона мене будила, аби йшов подивитися. Зрештою, мені вдалося її переконати, що злодії промишляють за цілковитої тиші. І що ж?! Тепер вона мене будить, коли у домі не чутно жодного звуку…
– Ну так, – сказав, співчутливо киваючи головою, Матія, – трохи й справді схоже на шизу. Але ти надто не переймайся, друзяко. Думаю, це мине…
– Слухай! – роздратовано накинувся на Маріоса Дане. – Про Іренині прибамбаси потім поговориш!
– І то правда, – пристав на його сторону Сильва. – Хай Рим про зайду розкаже.
Марсел нахилився до Арука.
– Давай, Риме, розповідай, про що ви там ще говорили?
– Ми ще багато про що говорили, – сказав Рим. – Усього й не пригадаєш. Він виявився дуже цікавим співрозмовником. З ним було про що поговорити. Головне, він уміє слухати. А це, знаєте, дуже рідкісна і цінна риса.
– Зрозуміло, – усміхнувся Сильва. – Говорив в основному ти, а він був змушений терпляче слухати.
– Я ж і кажу, – кивнув Рим, – він дуже цікавий співрозмовник.
– А про себе він щось розповідав? – поцікавився Дане. – Звідки він, чого до нас приїхав? Загалом, хоч що‑небудь розказував?
Рим підкреслено повільно підняв погляд угору, подивився на небо, подумав і відповів:
– Та ні, нічого не розказував. Та я його ні про що таке й не питав. Якось не до того було, щоб розпитувати.
– А потім? Потім що? – спитав Матія. – Я із ним кудись ще пішов від тебе? Чи він поїхав?
– Звідки мені знати! – Рим розвів руками, насмішкувато глипнув на Маріоса і сказав, не приховуючи здивування недорікуватістю його запитання: – Я ж вирубився. А коли проспався, ані тебе, ані його уже не було. Біс вас знає, куди ви поділися.
Маріос непевно, якось ніби й винувато, посміхнувся, пошкріб долонею потилицю і спантеличено проказав:
– Діла! Анічогісінько не пам’ятаю…
– Може, ти його убив і закопав? – знущально заіржав Енокляну.
– Якби ти був трохи розумнішим, я міг би сказати тобі, що ти дурень! – дратівливо одрізав Матія.
– Я про тебе тієї ж думки, – не залишився у боргу Льосе.
– Час би уже й випити! – вдався Сильва до перевіреного і неоднораз випробуваного способу відвернути сварку. – Скільки можна ляси точити? Не вистачало ще, аби питво скисло.
– А таки скисне! – розпачливо лясьнув рукою об стіл Рим. – Йопеме! Ідіоти нелічені! – Арук буквально визвірився, обводячи важким поглядом товариство. – Не бачите, що нас п’ятеро?! Антра, йопеме, антра…
– Як хурня, то хурня! – вилаявся Маріос і з досади садонув під бік Льосе. – Ну, і чого ти сам приперся? Га?
Енокляну скочив із лавки і добряче гамсельнув Матія ребром долоні між лопатки.
Маріос закрихтав і засіпався від болю, очі його налилися кров’ю.
– А, то ти ще й битися? – заревів він і спробував ухопити Льосе за барки.
Енокляну ухилився, перестрибнув через лавку і переметнувся на інший бік.
– А звідки було мені знати, що вас четверо! – завиправдовувався, шукаючи поглядом підтримки у Рима.
– Справді, – сказав Арук, – даремно ти, Маті, до нього учепився.
– І що ж? – розлючено пирхнув Маріос. – Знав, не знав… А нам тепер що? Чекати, коли ще хто прийде? А як не прийде?
– А що ти пропонуєш? – спитав Рим.
– Хай Льосе вийде з двору.
– Здурів? – витріщився до Матія Арук. – Як це тобі таке в голову прийшло? Ми ж не в салуні! Льосе – мій гість. А ти що пропонуєш? Виставити гостя із обійстя? І хто я буду після цього?
Матія почервонів і похнюплено опустив голову.
– А щоб тобі мертвий півень заспівав! – піднісся духом Енокляну, відчувши ґрунт під ногами.
– Може, покликати Кучвеша? – запропонував Сильва.
– Можна, – погодився Рим. – От і буде нас до пари.
– Котрого із них? – поцікавився Дане. – Війларе чи Анайтолі?
– Ліпше Анайтолі, – сказав Рим. – Війларе трохи занудний.
– Це так, – сказав Матія. – Зате непитущий. Якщо позвем Анайтолі, нам явно забракне випивки, хоч би скільки її у нас не було. Треба кликати Війларе.
– Видно, що ти давно із ним не здибався, – Арук усміхнувся і похитав головою. – Війларе зараз схибився на оповідях про своє життя.
– Уявляю, – хмикнув Сильва, – ці нудні розповіді про нудне життя…
– Навіть не уявляєш! – сказав Рим. – Якби злочинцю замінили тюремне ув’язнення на вислуховування Кучвешевих спогадів, він уже наступного дня попросився би назад до буцегарні, та ще із радістю погодився б, аби йому удвічі збільшили термін.
– Переконав, – сказав Маріос. – Посилаємо за Анайтолі.
Матія подивився на Енокляну.
– А чого я? – спробував одкараскатися Льосе.
– Не дражни мене, – набичився Матія.
– Гаразд, гаразд, – примирився із невідворотністю долі Енокляну. – Піду.
Льосе рушив до хвіртки, але, зробивши кілька кроків, зупинився і, обернувшись, окинув поглядом товариство.
– Ясна річ, – проказав, – розраховувати на те, що хтось піде зі мною, не доводиться?
– Ти дуже здогадливий, – відказав, іронічно похитуючи головою, Сильва.
– Погано, – скрушно скривив вуста Льосе. – Погано. Вас буде четверо і ви…
– А то! – дражливо озвався до нього Матія. – Звісно, будемо!
– У такому разі я нікуди не йду! – рішуче заявив Енокляну. – Як не мені, то й не вам. Зрозуміло?
– Ах ти! – скочив з місця Матія і зароззирався на всі сторони, шукаючи, чим би пожбурити у Льосе. – Ось я тобі…
Та раптом закляк і, роззявивши рота, вибалушив сповнений подиву погляд поза спину Енокляну. Затим здригнувся, повільно провів долонею перед обличчям, ніби знімаючи з очей полуду, і тихо, мовби у стані глибокого трансу, прошерхотів:
– Не може бути!
– А таки не може! – зронив Рим, і собі прикипаючи недовірливим поглядом до постаті, що стриміла у пройомі прочиненої хвіртки.
– Фантастика! – ошелешено видихнув Сильва.
Дане мовчки сопів. Утім, сопіння це було красномовнішим будь‑яких слів.
І тільки Льосе Енокляну, кинувши меткий позирк у бік хвіртки, радісно підскочив і заволав, ще й пританцьовуючи при цьому:
– Уррра! А ось і шостий! Ажур, злодієро, ажур!
Ніколи ще, ніхто і ніде за новітню історію Каїруана із таким захватом і щирою радістю не зустрічав представника влади! Для повноти і завершеності тріумфальної церемонії не вистачало хіба що салюту.
Податковий інспектор Янґ‑Ол навіть розгубився. Здається, навіть позадкував.
– Заходьте, шановний! Заходьте! – вивів Янґ‑Ола зі ступора хриплий окрик Льосе. – Саме вас нам і не вистачало!
Янґ‑Ол силувано усміхнувся, причинив хвіртку, а тоді чинно, але й водночас трохи насторожено, рушив стежкою до добропристойного товариства.
На цьому місці ми й закінчимо цю частину нашої оповіді, бо мотиви, що привели податкового інспектора до Арукового обійстя, – то вже зовсім інша історія.

Sekcio 17: fajro kaj avino

Дещо про святу наївність і страшну силу невтоленої плоті.

В години, коли каїруанські чоловіки, збавляючи вечори у пивницях, наївно вірили, що у цей час їхні благовірні, успадкувавши чесноти матусь, бабусь і прабабусь (а саме: тихість, сумирність, терпеливість і відсутність дурниць у голові), наводять лад у оселях, годують і вкладають спати чад, опісля чого всідаються біля телевізорів і, схлипуючи або радіючи за улюблених героїв безкінечних серіалів, покірно дожидаються повернення благовірних, – насправді жіноцтво займалося не зовсім тим, що думали чоловіки. Тобто лад у оселях жінки наводили, але йшло у них на це не більше як півгодини (особливо повороткі вкладалися навіть у п’ять – максимум десять хвилин); годувати і вкладати спати дітей доводилося тільки тим, у кого чада ще геть малі, а таких в усьому Каїруані на час описуваних подій було від сили три десятка матусь; власне, саме ці матусі переважно і всідалися біля телевізорів споживати «мило». Інше, не обтяжене дітьми, жіноцтво (хіба що за винятком мимр поважного віку) кучкувалося невеличкими компаніями, здебільшого територіально – у межах однієї вулички (себто, як прийнято казати в Каїруані, кутка), в обійсті котроїсь із удовиць (а їх, скажемо із жалем, не бракувало), на свої жіночі посиденьки, за якими із якихось, не надто вже й давніх пір, укорінилася трохи дивнувата – як на тутешню місцину і для таких збіговиськ – назва «конференція»; хоча, якщо розібратися, у тих посиденьках щось таке й направду було від конференцій в усталеному значенні – все та ж сама балаканина заради балаканини, тільки що без президій, читань із папірця розлогих доповідей і мінеральної води у пластикових стаканчиках на трибуні перед оратором (та й самих трибун, що цілком зрозуміло, теж не було). І про що ж, як ви гадаєте, чесалося безугаву язиками на тих щовечірніх конференціях? Тільки не смішіть солідну публіку припущеннями, ніби каїруанське жіноцтво сходилося докупи заради того, аби поділитися кулінарними секретами, обговорити методи виховання дітей чи повихвалятися своїми чоловіками! Ні, про страви і дітей вони ще могли коли‑не‑коли, і то надто побіжно й наскоро, перекинутися кількома фразами, але щоб похвалити супружника, навіть коли б він того й заслуговував, – річ цілковито нечувана, ба навіть заборонена, і та із жінок, котра би із легковажності чи якоїсь іншої причини знехтувала цим табу, умить наразилася б на огульну зневагу: «Ти, дорогенька, здуріла чи що?»
То про що ж тоді теревенилося на конференціях?
По‑перше, усе про ті ж «мильні серіали».
По‑друге, про новинки і сезонні тенденції у світі моди (і це при тому, що оновленням власних гардеробів вони не переймалися абсолютно).
По‑третє, ретельно промивали кісточки, завзято пісочили і з невтомним азартом перемелювали на потеруху собі подібних із, кажучи образно, інших «конфесій». Себто «конференцій».
По‑четверте (і переважно!) – ще ретельніше промивали кісточки, ще завзятіше пісочили та із особливо невтомним азартом перемелювали на потеруху чоловіків. Так‑так, чоловіків. І не дивуйтеся, ніякої суперечності тут немає! Бо говорилося, гаряче обговорювалося і до спазмів сперечалося каїруанському жіноцтву на конференціях про чоловіків загалом – як про вид, а не конкретних особин, безвідносно до імен, статків, роду занять, норову та усього іншого, що робить чоловіка впізнаваним (а привабливим чи незугарним – то вже справа інша і не першорядна). І коли б чоловіки ненароком підслухали бодай тисячну часточку сказаного про них на тих конференціях, вони або збожеволіли б, або вимерли усі як мамонти, або ж (і це навіть вірогідніше) – і збожеволіли б, і вимерли водночас… А що ж, невтоленість жіночої плоті – це страшна сила, порівняно із якою навіть сотня найпотужніших ядерних вибухів – практично ніщо, суща дрібниця; так собі, безневинні дитячі пустощі!
Правда, був час, і то не так давно, коли безперечним хітом усіх без винятку конференцій (власне, єдиною темою, що упродовж кількох місяців заступала своєю значимістю усі інші) стали події, міфи і пересуди, що стосувалися однієї доволі екзальтованої – і не лише за каїруанськими мірками – мимри, такої собі Коасан Окжубаз; особи, скажемо прямо, доста химерної, із мухами в голові, та й не тільки у голові, а й у деяких інших частинах тіла (у яких саме, деталізувати наразі не будемо, бо із подальшої оповіді ви й самі зрозумієте, що мається на увазі).
Була та Коасан негарною, а втім і не потворною (трапляються екземпляри й разючіші), отож зрозуміло, що аж ніяк не її врода стала притцею во язицех для пащекувань. Коли б вона, навпаки, була вродливою, словесна помста і обструкція напевне були б ще затятішими і нищівнішими.
Замолоду Коасан Окжубаз тинялася‑тягалася по усіляких польових дослідженнях, то шукаючи без особливих успіхів із партією геологів (як під кінець з’ясувалося, рідкісних мудаків) якихось унікальних порід каміння, то збираючи у задалених місцинах із експедицією ботаніків (повних козлів!) гербарії, то прокладаючи на картах із меліораторами (ці виявилися взагалі несусвітніми придурками) чи то зрошувальні, чи то осушувальні канали, то прибивалася ще там до якоїсь братії; і так тривало досить довго, може із десяток – як не більше – літ, але зрештою чи то їй усе це обридло, чи то щось їй там добряче увірвалося, але прийшов час і Коасан осіла безвилазно в Каїруані перестаркуватою дівою, й відтоді почасти від нудьги, але головно із непогамовної жадоби привертати до своєї персони увагу, запосяглася щовечора – що влітку, що взимку, що в інші пори року, в погоду чи негоду – розкладати посеред власного двору вогнище, спалюючи у ньому все, що тільки було здатне як не горіти, то бодай тліти, переважно старі лахи, гуму і пластикові пляшки, поназбирувані по смітниках, від чого містечко вряди‑годи огортав густий чадний сморід; тоді каїруанці поголовно, від мацюпур і до ветхих стариків, лаяли і кляли Окжубаз, але їй було байдуже, далебі мала вона від того справдешню втіху, чи й не інтимне задоволення, бо ж мети своєї, хай і у такий чудний (тобто таки чадний) спосіб, досягала: на неї звертали увагу, про її існування не забували, – а це саме те, чого тільки й праглося ураженому марнославством єству і невблаганно старіючому нутру химерної Коасан.
А втім, із тієї маніакальної пристрасті Окжубаз була для містечка і певна користь, бо мало‑помалу каїруанці, натерпівшись од бридотних запахів влаштовуваного Коасан фаєр‑шоу, вирішили покласти край її безчинству, а оскільки ніяких законних методів якось вплинути на Окжубаз, аби примусити її припинити неподобство, у них не було (недоторканність приватної території і свобода особистості – найвища цінність!), і поки мерія упродовж кількох років билася над створенням якоїсь там спеціальної інституції, яка б мала заопікуватися вирішенням цієї проблеми, мешканці вдалися до тотальної добровільної відмови від користування пластиковим посудом, а на додачу ще й узялися якнайсуворішим чином контролювати один одного, аби на смітники не потрапляло хоч що‑небудь, придатне до горіння. І врешті‑решт таки настав вечір, коли на подвір’ї Окжубаз не спалахнув навіть мізерний вогник. Ви навіть не можете собі уявити, як увесь Каїруан радів і веселився, славлячи цю величну перемогу! А серед ночі, коли свято було у розпалі, сталося те, чого ніхто не очікував: на західній околиці – назва її Аничилаг – високо вгору зметнулися, облизуючи в екстазі небо, язики шугливого і нестримного полум’я, освітлюючи весь доокіл аж до обрію. То горів дім Коасан Окжубаз. І коли люди збіглися на пожежу – побачили Коасан, котра несамовито кружляла обійстям, розмахуючи над головою смолоскипом; коли ж смолоскип погас, жбурнула його навмання далеко убік і, звиваючись, ніби в’юн на розпеченій пательні, віддалася незбагненним диким танцям: із вискотливим заливчастим реготом зривала із себе одежу і кидала її у ґиґотливу пащу палаючого дому, аж допоки не лишилася цілковито голою; тоді навіжено зірвалася і пірнула прямо у натовп. Люди розступилися, Окжубаз помчалася через юрбу, хтось, здається, намагався її перехопити, але вона вислизнула, вирвалася і уже навіть не помчалася, а немов полетіла – далі, і далі, і далі…
Більше в Каїруані її не бачили.

Sekcio 18: ribelo sur la ŝipo

Помилка Ґана Дона. Несамовитий танець. Таємна кімната, розкішний диван і крихітка Йозка. Ігрища єзуїтів. Гівноїд. «Єство кипить і прагне помсти серце». Незбутні надії Ґаяна Манґера. «Гармидон». Гей‑дебіл. Чому Ґан Дон десятою дорогою обминає Таурхаб. «Я іду, щоб повернутися!» Пад Люка шиє кримінал Ґаяну Манґеру. КПЗ. Трюки старого Ґума. Вибори на тверезу голову – це маячня.

О, як помилявся мер Ґан Дон, самовпевнено вважаючи, що знає Кона Дома наче облупленого. Та що там наче облупленого? Краще п’яти пальців своєї правої руки і стількох же – лівої!
Та й чи дивно, якщо й сам Кон Дом, як з’ясувалося, знав себе не краще? А то й гірше того. Принаймні, дуже довгий час він щиро і упокірливо покладався на думку свого багатолітнього патрона в усьому без винятку, і навіть у тому, що стосувалося і його самого. Я, казав Кон Дом, персона скромна і без дурних амбіцій, ревний служака, мені, по‑перше, ніколи, а по‑друге, шкідливо займатися такими дурощами, як копирсання у собі; та й навіщо, коли маєш такого мудрого і прозірливого шефа, котрий кого‑завгодно просвітить наскрізь, ніби рентґеном?!
Одначе ми дещо забігли наперед, пропустивши добрячий шмат часу і подій, що сталися у проміжку від видворення Дома із мерських апартаментів і до того моменту, коли, власне, й виникли очевидні та неспростовні підстави вражено вигукнути фразу, якою починається цей розділ: «О, як помилявся Ґан Дон!», – а відтак нам не залишається нічого іншого, як повернутися на скількись‑то годин назад і спробувати відтворити, хоча б у загальних рисах, те, що відбувалося із Коном і дообіж нього після того, як він, супроводжуваний чмарливими і зловтішними позирками колег‑«сотрапників», почваландав, важко посапуючи і обливаючись холодним потом, до (поки ще) свого кабінету; очі йому застилав туман, Кон Дом тремтів та вряди‑годи конвульсійно здригався, навіть ручку у дверях, дарма, що була вона масивною нівроку, намацав не одразу – везяв долонею навкіл, ніби сліпий, поки – мало чи не випадково – не зачепився мізинцем об шерхуватий метал.
Можна лишень уявити, що творилося на ту мить у нещасній – понівеченій, сплюндрованій і вбагнюченій – душі Кона. Єй‑бо присісь‑бо, сльози нестримним бурхливим потоком заливають клавіатуру, і огортає уже не Конову, а авторову душу невимовний жаль, – та такий, що й неможливо віднайти слова, аби спромогтися хоч би приблизно передати, відтворити на папері той пекельний, всеохопний, стотерзаючий біль, що дощенту заполонив, загарбав, а затим ще й розпанашив на криваве ошмаття безтямно волаюче про порятунок згорьоване і випатрошене тупим щербатим ножем безнадійної приреченості каправіюче єство бідолашного Кона… І що тут вдієш? «Відомо ж, – ні‑ні та й виголошував то за тієї, то за іншої нагоди одну зі своїх найуживаніших сентенцій Рим Арук, – ким би ти не був, яких би висот і становищ не доскочив, за якими, здавалося б, надійними і неприступними мурами не заникувався, а однак приходить час, коли мусиш відчути свою нікчемну мализну, хлипку мізерність і цілковиту беззахисність перед світом!» А затим, через коротку паузу, неодмінно доточував, меланхолійно розтягуючи, ніби гуму, слова: «І негоже, а таки негоже, ані кпинити з того, ані зловтішатися, хоч з ким би цього не сталося, бо ж рано чи пізно подібна напасть спостигає кожного. Це заданість, якої нізащо не уникнути, катастрофічна і невідворотна, як виплата банківських кредитів».
Що мав робити Кон Дом, добувшись (поки ще) свого кабінету? Здогадно – усе надто просто і, сказати б, примітивно: зачинивши двері на ключ, Кон Дом шкандибає, ледве пересовуючи підошви, до стола, посаписто крекчучи, плюхається у крісло, накриває долонею серце та, низько опустивши голову і знесилено стуливши повіки, надовго внурюється у глибоку, безнадійну прострацію…
Але ні! Ні! Помиляєшся, мій любий читачу!
Звісно, ти можеш мені не повірити. Можеш навіть, коротко свиснувши, засвердлити пальця глибоко у скроню і саркастично фиркнути: «Ти що, писако, рехнувся?!» Далебі, я й не ображатимусь, бо, вірогідно, що й сам, якби ми раптом помінялися місцями, проробив би точнісінько так само, адже те, що учудив Кон Дом, переступивши поріг (поки ще) свого кабінету, здоровим глуздом осягнути важко. Тим більше, коли пишеш/читаєш не якусь там фантасмагоричну хабизню, а цілком реальну і правдиву історію!
Як на те, коли би ми, не знавши до пуття Кона, могли легковажно дозволити собі невиправдано високу думку про його інтелектуальні здібності, то із величезною (сказати б: натхненною) радістю приписали би Кону Дому наявність яких‑не‑яких, хоч би й вельми приблизних, пізнань зі сфер гуманітарних – і залюбки, без особливих потуг, вдалися б до цілком очевидної, аж занадто прозорої аналогії. Було би то геть некепсько! Ви навіть не уявляєте, яка би важезна ноша із пліч звалилася, бо й не довелося би нам тепер мучитися над візуалізацією несподіваного Конового вибрику. Просто взяли би й написали: «Зачинивши за собою двері, Кон Дом якийсь час понуро дивився у підлогу. Та ось, пригадавши бачений колись давно, ще на зорі своєї юності, фільм геніального Олександра Довженка, стрепенувся, тріпнув головою, розкинув широко руки та й пустився, вихляючи на всі боки, вигинаючись і вибиваючи колінця, у розхристаний, навіжений танок…»
Зрозуміло, Кон Дом не мав жодного уявлення про нашого із тобою, любий читачу, славнозвісного «Гомера кіно», та одначе факт залишається фактом, а проти фактів, як відомо, не попреш: Кон Дом, завзято і несамовито (дарма, що чи не все своє життя сиднем просидів і поступався у жвавості навіть равликам), майже один‑в‑один відтворив танець Василя із леґендарної «Землі», із тією тільки різницею, що вигарцьовував не посеред сільської вулички, здіймаючи густі хмари куряви, а на лакованому паркеті…
І це, повірте, аж ніяк не художній вимисел! Саме так усе і було.
«Фанаберія якась!» – вигукнете. І то цілком резонно. Бо й справді: мертвий півень його знає, що воно таке приключилося із Коном. Звісно, найпростіше було би сказати, що у чоловіка поїхав дах; і десь воно трохи на те й скидалося. Але в тім‑то й справа, що тільки «трохи». Далебі, ми ж бо не настільки бідні розумом, аби задовольнитися таким примітивним поясненням! Однак у тому й заковика, що ніяких інших пояснень у нас наразі й немає, хоч пробі волай. А раз так, давайте залишимо на якийсь час Кона Дома у (поки що) його кабінеті і скоренько прошвирнемося кулуарами та кабінетами мерії, уже наперед знаючи, що там мають відбуватися (і таки відбуваються!) певні, досить симптоматичні і анітрохи не зайві для нашої розповіді, події.
Першим ділом зазирнемо до таємної кімнати Пенісо Ґума. Тієї, де після своєї відставки заникувався, тягнучи лямку замість синка, старий Ґума. Пригадуєте? Одразу ж зауважимо, що тепер ми не побачимо тут заваленого горами бомаг стола – без зайвих сентиментів його було потрощено і викинуто буквально наступного після похоронів старого Ґума дня, натомість з’явився розкішний (не у розумінні дизайну, а розмірів) диван; деталь красномовна аж настільки, що коментувати надто очевидні речі, які вказують на кардинальні зміни у призначенні кімнати, у деякому сенсі навіть непристойно. Єдина колізія, що мала би неодмінно нас зацікавити, це те, у який спосіб, з огляду на завузькі двері і ще менше вікно, диван було допроваджено сюди, і за дослідження цього феномену, можливо, колись ми ще візьмемося, бо зараз, хоч би як того хотілося, нам явно не до цього – якраз настав невідворотний момент переметнути увагу на молодого Ґума, та й не тільки на нього, адже так несподівано склалося, що застаємо ми його у компанії із уже відомою нам (принаймні, із розмов) Стриженою Йозкою. І майте совість, не подумайте нічого такого! Сюди, до таємної кімнати, Йозку привели не якісь сумнівні figli‑migli, а справи винятково службові, адже вона ось уже третій день працює у мерії, і то не кимось там, а секретарем‑референтом, і то не у когось там, а у директора департаменту муніципальних ресурсів. А хто у нас директор департаменту? Правильно, ви не помилилися! Ніхто інший, як саме він, – Пенісо Ґума.
– Крихітко! – каже Пенісо Йозці.
Крихітка, правда, на десяток літ старша, на кіл двадцять важча і своєю оберемкуватою фактурою ідеально вписується у габарити дивана, отож якби Йозка отримала місце у мерії кількома місяцями раніше, цілком натуральною виглядала би версія, що диван підбирався саме під її параметри. А зрештою, хто його знає, може так воно й було, не звалилася ж Йозка нізвідки…
– Крихітко! – каже Пенісо.
– Так, шефе? – вичікувально‑податливо позиркує Йозка, злегка прихиливши голівку і тереблячи пальчиками верхній гудзичок на своїй темно‑рожевій блузці.
Пенісо збуджено кліпає очима.
– Так, шефе? – питає Йозка, розщібуючи гудзичка.
Декольте розповзається, а оскільки ліфика під блузкою із якихось – може й цілком свідомих – причин не виявилося, із нього викочуються (власне, просто вивалюються) жовтаві дині грудей – хоча й помітно перестиглі, але доволі ще, треба сказати, соковиті.
Ґума ціпеніє, млосно закочує очі, хрипло крекче і тихо, по‑малечому сопе.
Йозка запопадливо і турботливо, наче любляча матуся, вмощує голівку Пенісо собі на груди.
– Так, шефе? – шепоче Йозка.
Ґума мугикає.
Щічки і вуха Пенісо пашать, Йозчині груди пітніють…
Може, трохи по‑іншому, але так уже було. Учора. Та й позавчора теж.
– Які будуть вказівки, шефе? – питає Йозка, пестячи долонею його волоссячко.
Учора (та й позавчора теж) запитання це залишалося без відповіді. Що означало: роби що хочеш. І Йозку це цілком влаштовувало. Безперечно, вона знала, чого хоче. І сподівалася, і розраховувала, що й сьогодні все буде так, як і учора, і позавчора. Що й казати, служба в мерії їй починала подобатися, і то подобатися страшенно, із кожним днем все більше та більше. «І чого це я раніше сюди не влаштувалася? – із деякою навіть прикрістю розмірковувала Йозка учора (та й позавчора теж), влаштовуючись якомога зручніше на дивані. – Робота не марудна, не обтяжлива і, головне, в задоволення! Не служба, а свято!» Та ж сама думка навідалася до неї і зараз. Щічки Пенісо пашать, Йозчині груди (та й не тільки груди) пітніють, – «Не служба, а свято!»… Аж тут Йозку раптом накриває навіжено‑холодне, убивче цунамі розчарування:
– Стоп, машина! Стоп!
Йозка мало не зомліває (а може таки й зомліває) і на якийсь час геть втрачає мову.
– Стоп! Стоп! – бризкає в усі боки піною і розмахує руками Ґума. – Стоп!
Йозка кволо водить очима. Погляд її порожній і скляний.
– Вставай!
Пенісо бере її за руку і змушує підвестися.
Йозка сідає на середині дивана, підгрібає ноги і жалюгідно щулиться, ніби бездомна сучка під парканом у зимову пору.
– Що сталося, шефе?
Голос її перелякано дрижить.
– Щось не так?
Йозка у розпачі заламує руки, голосно хрускає пальцями і видихає з панічним, безнадійно‑тужливим страхом:
– Ви мене проженете?
Ґума спантеличено кривить вуста.
– Чого б це? – глипає зі здивуванням на Йозку.
– Мені здалося, що я чимось не вгодила, – каже Йозка.
Пенісо зніяковіло прискалює око і якось дивно, ніби зненарока, торгає плечем.
– Та що ти, крихітко! – сплескує в долоні. – Просто зараз не до цього. Розумієш?
– Не розумію, – осмілівши, каже Йозка. – Чому не до цього?
– А ти хіба не знаєш, що сталося? – дивується Ґума.
– А що сталося? – дивується Йозка.
– Віце‑мер…
– А! – підхоплює Йозка. – Он ви про що! Він що, справді наклав у штани?
– Ну, накласти не наклав, – одказує Пенісо, надуваючи щоки, – але повітря зіпсував добряче! Так, що мер мало не задихнувся! Уявляєш?
Ґума трясе головою і регоче.
– І що тепер буде? – питає Йозка.
Пенісо уриває сміх і на його врапт стверділому обличчі з’являється вираз надмірної, мулької заклопотанності.
– Отож‑бо й воно! – вигукує Пенісо. – Є над чим поламати голову…
Ґума сідає скраю дивана, нахиляється вперед, підпирає кулаком підборідок і починає ламати голову.
Ну що ж, хай собі… Може, щось із того й вийде.
Ми ж тим часом навідаємося до Пресера Ватіффа. І недаремно ж, їй‑бо!
– Кави? Чаю? – люб’язно запитує Ватіфф.
(Утім, не поспішаймо розтуляти рота – пропозиція адресується не нам!)
– Краще чаю, – одказує Ґаян Манґер. – Зеленого, якщо є.
– Щоб у мене та не було? – хихкає Ватіфф. – Погано ж ви мене, колего, знаєте!
– Боронь боже, – поспіхом відхрещується Манґер, – я зовсім не те мав на увазі…
Ватіфф іде до дверей.
Іде, та не доходить.
– От тобі й на! – спинившись, клацає з досади пальцями. – Геть із голови вилетіло! Секретарка ж кудись там відпросилася.
– А я свою ніколи не відпускаю, – каже Манґер задавакувато. – У мене із цим строго. Буде сидіти, поки я на місці. Хоч би й до ранку.
– У тебе секретарка хто? – Ватіфф конозисто підгрібає кутики губ. – Не приший мертвому півню гребінь. Так? А у мене? Донька мерового брата. Ось!
– Хіба у Дона є брат? – дивується Манґер.
– Троюрідний, – каже Ватіфф. – Але що це міняє? Все одно вона доводиться меру племінницею.
– Так, – киває Манґер, – із подібними речами не жартують.
– Отож‑бо й воно, – козиристо хитає головою Ватіфф. – Не була б вона меровою родичкою, я би влаштував їй веселу житуху. І сиділа б, і лежала б! Ти ж свою до ночі не просто так тримаєш, хіба ні?
Манґер нашорошено видовжує обличчя.
– Не зрозумів? – лепече він, розгублено кліпаючи очима. – Що за натяки?
– Пусте! – бадьоро підморгує Ватіфф та, по‑свійськи узявши Ґаяна під руку, несподівано пропонує: – Слухай, а давай поміняємося секретарками?
– Тобто як? – ошелешено озивається Манґер. – Навіщо?
– Тиць‑миць! – дивується із його недолугості Ватіфф. – Матимеш секретаркою племінницю Дона! Чим не перспектива? Для кар’єри дуже навіть може бути корисною!
Манґер збентежено зволочує до перенісся брови.
– Ти так думаєш? – запитує, задумливо пощіпуючи складеними прищепкою пальцями кінчика носа.
– А то ні! – гаряче й заповзятливо вигукує, додаючи інтриги, Ватіфф. – І не сумнівайся!
Однак наполегливість, із якою Ватіфф береться переконувати Манґера, справляє цілковито зворотній ефект. Ґаян недовірливо морщиться. У Пресерових словах йому інтуїтивно вчувається підступ.
– Якщо це так вигідно, – зауважує Ґаян, уникаючи дивитися у вічі Пресеру, – то чого ж ти хочеш мінятися?
– О! То ви, колего, мені не довіряєте? – закипає праведним гнівом Ватіфф. – А дарма! Дивись, ще пожалкуєш, та буде пізно!
Манґер знічується і розкисає.
Ватіфф тішиться і торжествує. Гра вдалася. Тепер можна й розслабитися.
– Розслабся, – вдоволено каже Пресер, чинно поплескуючи Ґаяна по плечу, – я пожартував. Так що не дрейф!
– Та я й не…
Манґер непевно, трохи ніби й дурнувато, але й з видимою полегкістю, посміхається і чеше себе за вухом.
– А все одно, – каже по хвилі Ватіфф, під’юджуваний бажанням позбиткуватися над нетямою Манґером досхочу, – даремно ви, колего, відмовилися. Дуже вигідна пропозиція, хоч як не крути. Дуже! Головне, ризику ніякого, а вигода очевидна. До того ж, ви граєте на лалабайці!
– Ну, граю, – лопотить віями Ґаян. – То й що?
– Не прикидайтеся, колего! – із осудом похитує головою Ватіфф. – Лалабайка – це ваш карт‑бланш. Тому, хто грає на лалабайці, наш верховний злодієро пробачить що завгодно! Може навіть оженити на своїй племінниці. Родичем зробити! Петраєте?
– Я ж одружений, – каже Манґер, але очі його блищать.
– То й що? – здивовано зводить брови Ватіфф. – Це хіба проблема? Якби він захотів тільки, куди б ви поділися! Проти його волі поперли б? Не радив би, колего. Не радив би.
– Але ж вас…
Манґер запинається.
– Що, колего? – викочує очі, аж вони мало не вплюскуються у скельця окулярів, Ватіфф.
– Але ж вас Ґан Дон не женить…
– Якби я грав на лалабайці, – кислувато посміхається, а водночас і зітхає, Пресер, – то, може, і у мене був би шанс…
– Я думаю, – переминається з ноги на ногу Манґер, – що ви перебільшуєте…
Ватіфф знизує плечем – думай, мовляв, що хочеш, мені «до лалабайки».
– Так, перебільшуєте, – повторює Манґер.
З усього видно, балачка про Донову племінницю, гру на лалабайці і перспективи родичання з мером припала йому до душі. Як мовиться, упали зерна у поживний ґрунт…
«Ага! – потайки радіє Пресер і, заклавши руки за спину, задоволено потирає крадькома долоні. – Проковтнув наживочку? Тепер помучишся!»
– Та що ми стоїмо? – артистично вигукує, немовби щойно спохопившись, Ватіфф. – Сідайте, колего! Ось тут, – вказує жестом на стільця за приставним столиком. – Ну а я, з вашого дозволу, займу своє законне місце. Ви ж не образитеся?
Немає сумніву: то був аж ніяк не безневинний і не спонтанний, а заздалегідь продуманий, психологічно тонко прорахований хід, позірний спосіб підкреслити власну ієрархічну вищість і значимість. Як немає сумніву і в тому, що коли б не ця тирада, ще не надто досвідчений і мало (поки що!) посвячений у єзуїтські ігри «сотрапників» Манґер не надав би ніякого значення тому, хто де сидить. Без цього більш ніж прозорого натяку самому Ґаяну нізащо б у голову не прийшло, що «дорогий колега», не зволівши сісти навпроти, по другий бік приставного столика, демонстративно опускає його до рівня звичайного відвідувача. Але даремно затіяв все це Ватіфф, ох і даремно!.. На Пресерове нещастя, знав він Ґаяна аж настільки погано, що й близько уявити не міг, якої сили мстивість ховається за його показною простакуватістю, ба навіть недотепкуватістю. Даремно, ох і даремно, радів Ватіфф із того, що Манґер мовчки проковтнув образу. Мав би знати, що проковтнути – не значить забути: колись воно вийде назовні, неодмінно вийде, і ще невідомо, у якому лайні ти тоді купатимешся. Але то ще буде (а таки буде!) колись, не тепер. А зараз:
– Та що ви, друже, – промовляє Ґаян, випромінюючи солодкаву улесливість, – які можуть бути образи між колегами! Одного ж плуга тягнемо.
– От і гаразд, – каже Пресер, вмощуючись у крісло. – Тим паче, що нам є що обговорити. Чи не так?
– Щодо обміну секретарками? – загоряється Манґер.
– Господь з вами! – відмахується Ватіфф. – Про що ви, колего? Який обмін?
Лице Манґера перекошується.
– Та ви ж самі…
– Це несерйозно, – каже Ватіфф.
– Тобто як? – лепече Ґаян, сконфужено піджимаючи губи.
– Несерйозно, – ущіпливо промовляє Ватіфф, – говорити про це саме зараз. Хай, може, колись потім.
– Але чому? – не розуміє Манґер.
– Та тому, дорогий колего, – повчально виголошує Ватіфф, – що усьому свій час. Варто пам’ятати про справи нагальніші! Розумієте?
– А‑а! – вигукує Манґер, світліючи обличчям, ніби на нього раптом зійшло прозріння. – Ви маєте на увазі завдання нашого дорогого патрона?
– До біса! – із несподіваною зневажливістю відмахується Пресер Ватіфф. – Це у нього повторюється щомісяця. Як менструація!
Ватіфф розкотисто сміється, видимо (і не без манірного кокетства) насолоджуючись власною дотепністю.
– Можете не сумніватися, – каже, щойно загасивши посмішку, – що завтра наш дорогий патрон про це й не згадає.
– Ви певні? – запитує Ґаян.
– На двісті відсотків! – аж підскакує Ватіфф. – Можете мені повірити!
– Вірю, – каже Манґер.
(Насправді, звісно ж, не вірячи).
– Тим більше, – провадить далі Пресер, – після того, що учворив Кон Дом…
– Точно! – Ґаян коротко б’є пучками пальців об поверхню стола і енергійно смикає підборідком. – Ну, звичайно ж! Це арґумент…
– Атож! – підхоплює Ватіфф. – Аргумент. Та ще й який!
– Непогано було би знати, що там було насправді, – каже Ґаян Манґер.
– Так у чім проблема, колего? – парирує Пресер Ватіфф. – Сходіть та й розпитайте!
– Кого?
– Варіантів два, – каже Ватіфф. – Наш дорогий патрон і Кон Дом. Потикатися до мера я би не радив. Залишається Кон Дом. Однак маю дуже великий сумнів, що із нього вдасться щось витягнути.
Ґаян Манґер розчаровано розтягує губи.
– Виходить, жодного варіанта?
Пресер Ватіфф піднесено усміхається і задоволено потирає руки.
– Чому ж? – Ватіфф ховає посмішку і продовжує, докірливо похитуючи головою: – Ви мене явно недооцінюєте, колего!
Манґер спантеличено морщить чоло.
– Хочете сказати, що вам щось відомо?
– Чому щось? Усе!
Очі Пресера світяться. Світяться так, що навіть скельця окулярів виграють усіма кольорами веселки.
– Звідки? – дивується Ґаян.
– Із джерел, що заслуговують довіри! – випинає колесом груди Ватіфф. – Хто володіє інформацією, той володіє світом. Здається, так, колего? Я ж не помиляюся?
Манґер киває, але при цьому відчуває, і то майже фізично, як його мізки точить грубезний хробак непевності.
«Як? Від кого? Коли? – мучиться ваганнями Ґаян. – Коли він міг дізнатися, якщо практично весь час ми були разом? Ну, окрім тих п’яти хвилин, коли я ходив до клозету. От тобі й маєш! – мало не вигукує розпачливо вголос. – Невже просрав?»
– Що з вами, колего? – допитується Ватіфф.
«А таки просрав!» – чорніє лицем Манґер.
– Та що з вами? – перепитує Ватіфф. – Чого ж ви мовчите, колего?
Манґер мляво сіпає плечима.
– А що говорити, коли говорити нічого! – розводить руками.
– Так вже й нічого? – напосідає Ватіфф.
– Ви… – мнеться Ґаян, і зненацька вигукує: – Гівноїд!
– Що‑о‑о? – підскакує Пресер, несамовито ляскаючи зубами.
– Гівноїд! – тицяє Ґаян пальцем за Пресерову спину. – Муха! Велика, зелена і бридка! Гівноїд…
– А‑а‑а! – відлягає Пресеру від серця.
Але ненадовго. Рівно на стільки, скільки знадобилося часу для того, щоб обернутися. А багато часу, як ви розумієте, це не відняло. Секунда, може – дві, і аж ніяк не більше.
– Сучара! – блідніє Ватіфф.
І таки є від чого.
От спробуйте собі лишень уявити, що ви не хтось там так собі, а цілий чиновник, та ще й не якогось там низького ранґу, а майже пуп землі, хай навіть у межах невеличкого містечка, і у вашому кабінеті за вашою ж спиною (це коли ви гордовито возсідаєте у кріслі) на спеціальній підставці із червоного дерева стоїть досить‑таки солідних розмірів портрет у позолоченій рамі, писаний олією на полотні якимось відомим – а отже нетутешнім, може й столичним – художником на ваше ж замовлення (і, здається, навіть за ваші, досить‑таки пристойні, гроші, хоч ви у тому нікому й не зізнаєтеся, приписуючи появу цього шедевру парсунного мистецтва винятково тривалим дружнім стосункам із тим «майстром пензля»), і то портрет не когось там – не президента, не губернатора, не мера, – а ваш! Особисто ваш! Причому треба віддати належне вправності маляра – риси зображеного обличчя мають навіть певну схожість із оригіналом. Тобто упізнати можна і без підказки – обрамленої віньєткою невеличкої блискучої металевої бирки у правому нижньому кутку, на якій граверним штихилем вицарапано ім’я та прізвище увіковічненої на полотні особи. Ваші ім’я та прізвища!
А тепер уявіть, що по милому і дорогому вашій душі – і вашому таки ж! – портрету зухвало повзає, спроквола ворушачи лапками, мерзосвітне гидотище! Та ще коли б ничкало те відразище просто так собі, хоч би й знічев’я, але ж ні – шнирить із очевидним задоволенням, ніби це купа лайна!
І чи здатні ви тепер уявити, щоб спаплюжена підлим, нечуваним нахабством амбітна натура Пресера Ватіффа могла покірно знести цю незмірно цинічну, цю зловісну наругу над своєю гідністю?
Уявили?
Отож‑бо й воно! «Єство кипить і прагне помсти серце, безстрашне тіло рветься в герць…»
А далі вже й уявляти особливо нічого (це вам не загадкові «дикі танці» Кона Дома, що не надаються логічному осягненню). Далі усе надто просто і цілком передбачувано. Окрім фіналу, правда, але це ми, фігурально мовлячи, дещо випередили події. Фігурально – бо власне подій, по суті, й не було. Ну, засіпався Ватіфф, затрясся в нестямі, узиривши гівноїда на своєму портреті; ну, побіліли Пресерові губи; ну, спалахнули ненавистю очі, – що ж тут такого? Справді, нічого особливого, тим паче незвичайного. Цілковито натуральна, цілковито зрозуміла і достатньо прогнозована реакція. Мабуть, мало хто, опинившись на місці Ватіффа, та ще й у його шкурі, чинив би по‑іншому, хіба ж ні? Що й казати, ситуація далеко не із приємних. Але й трагедії у тому не було б ніякої, якби… Якби те неподобство відбувалося не при чужих очах!
Ватіфф скосив погляд на Манґера.
«Жах!» – обпекло мозок тривожне навіженство, і раптом навіть примарудилася зневажлива Ґаянова фраза: «Ну ясно ж! На що іще міг всістись гівноїд?», – звісно ж, то Пресеру тільки здалося, бо Манґер не те що рота не розтуляв, жодна рисочка не здригнулася на його обличчі. А втім, Ватіфф, як на те, не дуже‑то й помилявся; сам не відаючи того, інтуїтивно він досить точно угадав хід Ґаянових думок. «Гівно воно і є гівно!» – зловтішався Манґер, зі жвавим інтересом спостерігаючи за мухою, причому так одразу напевне й не скажеш, що мав він на увазі. Може, портрета, а може… Вірогідно, таки що не портрета. Та й гівноїда, схоже, теж.
І що ж, скажіть, мав чинити зневажений у найсвітліших почуттях своїх горепаха Ватіфф?
Можна було б перевести усе на жарт, – і це, певно, був би найліпший вихід. Або й просто зробити вигляд, що нічого аж такого не відбулося, – теж варіант не з найгірших. Врешті‑решт, підійти до портрету і помахом руки зігнати остогидлу муху. Звісно, далеко не факт, що вона, із ненависним дзижчанням покружлявши по кабінету, потім там само не всілася б знову, і так воно, найвірогідніше, й сталося б, але за той час цілком можна було б згадати про вигорілий на сонці і припорошений пилюкою за шторами на підвіконні стос «Урядового вісника», висмикнути зо кілька газет і скрутити трубочкою замашну мухобійку – примітивне, але цілком придатне для здійснення акту праведної відплати, знаряддя.
Далебі, згодився би будь‑який із наведених варіантів, коли б не раптове потьмарення свідомості; по‑іншому кажучи – отупіння; а ще по‑іншому – глибокий ступор. А втім, щодо ступору ми дещо перебільшили. Тобто ступор таки був, але не такий уже й глибокий, бо й минувся досить‑таки швидко, – аж так, що Ґаян Манґер навіть не встиг сповна насолодитися спогляданням дурнувато перекошеної фізіономії дорогого колеги. («Пика, як у дебіла! – захоплено і радісно констатував Ґаян, і на хвилі того піднесення мозок його спонтанно сподобився на химерну, але й надиво зриму і яскраву, фантазію: – От коли б ще й нижня губа відвисла, як свинячі тельбухи, та щоб слина скапувала, ото була б картина!» – фантазію неймовірно образну, несподівану тим більше, що подібні рефлексії заскорузлому уму і пісній уяві Манґера були непритаманні і назагал чужі).
На превелике й болісне, до заштриків у серці, Ґаянове розчарування, Ватіфф заворушився і ожив; ідіотський вираз моментально, враз – Манґер ще й оком не моргнув – щез із Пресерової пики, а без нього (стукотів у Ґаянових скронях розпач) хіба ж то пика?
Тим часом гівноїд, сприйнявши овал обличчя на портреті за засохлі рештки якихось ліґумінів, заповзявся із фанатичним ентузіазмом нишпорити поміж бугорцями фарб, доскіпливо і скрупульозно, ніби озброєний лупою тонкий знавець живопису, розглядати кожну, навіть наймізернішу, випуклину чи розшкрябину на полотні. Утім, ті його настирні пошуки виявилися марними, отож збагнувши, що поживитися нічим, гівноїд викарабкався на чоло портретному Пресеру та й квецьканув (чи то із досади, чи розваги задля) досить чималу, як для своїх розмірів, купу. Затим відповз, оглянувся, гордовито залюбувався своїм внеском у мистецтво. Видно, внесок йому видався замалим, і він негайно його примножив. Мабуть, примножував би й ще, якби обставини сприяли…
– Киш‑ш‑ш! Киш‑ш‑ш! – зашипів, несамовито шаленіючи, Ватіфф.
Гівноїд замахав крильцями, стрімко злетів угору (і то, схоже, зовсім не із ляку, не із Пресерової принуки, а із якихось суто особистих міркувань, чи й не просто заради розминки), зробив під стелею кілька невеликих кіл, а тоді, зайшовши із крутого віража на посадку, усівся на горішній дощечці рами і заходився ретельно чистити лапки.
– Ти бач який чепурун! – зневажливо пирхнув Ґаян, а затим ще й додав дошкульно: – Відмивається!
Пресер принижено засопів, безпорадно, зіпаючи по‑риб’ячи ротом, хапнув повітря; хапнув надміру, закашлявся й почав задихатися, аж очі з орбіт полізли.
Манґер позирав на це із буденною цікавістю, не сполошившись навіть тоді, коли Пресерове лице зробилося блідим, мов у покійника. Ба! Він не здригнувся, не поворухнувся і тоді, коли у Ватіффа вже й губи почали синіти… (Згодом Ґаян розказуватиме, що він просто нічого не помітив; запевнятиме, що загалом у цей час його увага була прикута до іншого; пояснюватиме, що він, ймовірно, уже виходив – чи, може, навіть і вийшов – із кабінету Пресера; зрештою, доводитиме, що був заскочений зненацька, розгубився й поняття не мав, як у цій ситуації чинити; що… що… що…) І навіть тоді, коли у Ватіффа підломилися ноги і він, хитнувшись, кибецьнувся на підлогу, – Ґаян спершу лише здивовано лупнув очима: «Що за хабизня? Куди це він?» По тому дещо спантеличено зморщив лоба, замислено колупнув мізинцем у носі, почухав потилицю і (нарешті, здається, збагнувши суть того, що сталося) подумки (а може й уголос) прорік: «Неймовірно!» Але й після цього не скочив, не метнувся бодай би глянути, що там із дорогим колегою. Натомість небавом підвівся, помалу, немов скрадаючись, обійшов стола і, зупинившись, став із кам’яним виразом обличчя роздивлятися непритомне, скорячене тіло Ватіффа.
– Неймовірно! – вдруге прорік Ґаян (цього разу уже точно вголос). – Через якогось гівноїда?! Неймовірно!
Проказавши це, Ґаян піймав поглядом призвідця Пресерового нещастя, що усе так само сидів на рамі й чистив лапки, і з удаваною докірливістю похитав головою:
– Ай‑ай‑ай! Бачиш, що наробив?! Совість не мучить?
Гівноїд на якусь мить полишив чепуріння, Ґаяну навіть здалося, що він раптом стенув крильцями – все одно як людина плечима: я ж тут, мовляв, до чого?..
– А що? Я? – вигукнув Манґер.
Ще й обурено зашпортав безбарвними, ніби у альбіноса, віями.
Гівноїд сахнувся, злякано засмикав хоботком і миттю зник, пропав безслідно й невідомо де, немовби розчинився у повітрі. Словом, дременув від гріха подалі.
Ґаян ще, правда, навіщось пошукав його очима, і, не надибавши, ще навіть і зітхнув, і то зітхнув із сумом, чи й не зі смутком, – так, наче нарапт йому забракло товариства… Можливо, він би навіть відчув себе самотнім, коли би раптом до слуху не доповз млявий, ледве чутний стогін; власне, і не стогін, радше шархотіння.
То подавав слабкі ознаки життя «дорогий колега», «сотрапник» і просто «любий друг» Пресер Ватіфф.
«Якби із ним щось сталося, я би міг зайняти його місце, – подумав Ґаян, дивлячись на бліде й непорушне, із болісною застиглою гримасою, обличчя Пресера. – Було би непогано! Директор департаменту – це тобі не штатмейстер! Не хлопчик на побігеньках, не «зіграй на лалабайці» й «заспівай пісеньку». Це вже о‑го‑го! Та ще й якого департаменту директор! Зборів і видатків. Доходне місце! – Ґаян окинув поглядом стіни, вікна, стелю, стіл, шафи, стільці, крісло, підлогу; окинув повагом, по‑хазяйськи, ніби уже приміряючись до переїзду: – І кабінет он наскільки просторіший! І меблі розкішні! Підлога недавно лакована. Штори, правда, затемні. Треба буде поміняти на яскравіші…»
Ґаян так захопився, такі райдужні почала його уява малювати перспективи, до того розмріявся, що й не завважив, як засіпалася жилка на Пресеровій скроні, а услід за тим ледь помітно здригнулася вія. Більше того, навіть і тоді, коли Ватіфф відкрив очі і беззвучно заворушив губами, Ґаян, перебуваючи в п’янкім полоні захопливих ілюзій, розчумався далеко не одразу. Коли ж збагнув, що «дорогий колега» притомніє, – зазнав страшного потрясіння, аж такого, що на якийсь час йому відняло мову.
«Та як же це так? – скреготів із розпачу зубами і обливався холодним потом Манґер. – Чому?»
Скреготів зубами і обливався потом не від того, що відібрало мову, бо й не здогадувався про те. (Зрештою, і не дізнається ніколи, бо здатність говорити все‑таки повернеться до нього, і то повернеться ще до того, як у тому виникне потреба).
А чи й варто пояснювати, з якого біса скреготів зубами і обливався потом Манґер?!..
(За логікою, нічого подібного статися не могло: ані парадоксального, по суті, нічим невмотивованого знепритомнення Пресера Ватіффа, ані аж такої радісно‑цинічної Ґаянової реакції на неміч «любого друга» і його ж таки далекосяжних лиховісних мрій… Не повинно було статися! Але ж сталося! Сталося, мертвий півень в зад би клюнув!.. Очевидно, це якраз та ситуація – на жаль, одна із безлічі, мабуть, коли формальна логіка виявляється абсолютно безсилою, непридатною і неспроможною супроти ницостей і реалій…)
Ватіфф – «Дай, боже, йому вичуняти!» – хоч і потроху, надто поволі, але таки почав оговтуватися.
А що процес цей триватиме наразі досить довго, ми на цей час (із цілком резонних міркувань, що від нашої незримої присутності при цьому все одно ні помочі ніякої, ні толку), переклавши благородну місію щирого заопікування долею і життям Ватіффа на Манґера (анітрохи не сумніваючись, що упорається Ґаян із цим якнайпристойніше й найліпше), непомітно, без галасу і шуму, покинемо Пресерів кабінет, аби так само безшумно й непомітно ув’язатися за поліцейським комісаром, котрого якогось біса якраз зараз, у цю саму мить, несподівано‑негадано (бо ж мав би на цю пору уже нишпорити містечком та звичним своїм побитом добувати «хліб насущний»!) завернуло із півдороги до салуну О’Негрі назад у мерію.
Спершу, щоправда, могло здатися (та й здавалося), що Пад Люка якимось невідомим чином (провидіння хіба? – бо ж нікого не стрів на своєму шляху) рознюхав про щасливий для Юджіна фінал учорашнього гульбища добропорядних каїруанських злодієро і, не довго й міркуючи, вирішив кардинально змінити маршрут і взяти курс у протилежному напрямку – на пивницю Старого Ірландця. Звісно, не задля того, аби розділити із Юджіном його радість, як обставити все так, що навернення заблудлих вівць (себто: злодієро) на путь праведний (себто: на стежку, що веде до Юджінової пивниці) – то винятково його, Пада Люки, особисті клопоти й неоціненна заслуга: «А за це, відповідно, відповідно й віддячити треба!»
Так нам могло здатися (та й здавалося!), але ж як (о, як!) ми помилялися! І то помилялися тільки тому, що шлях від півдороги до салуну О’Негрі до пивниці Юджіна Кіллі пролягав повз мерію, і ми до останнього наївно думали, що поліцейський комісар, статечно (або нашвидку) проминувши будівлю мерії, спрямує свої помисли (і, відповідно, тіло) далі – на стежину, відому й милу серцю кожному каїруанському злодієро; на той самий праведний путь, що веде до омріяної оази Старого Ірландця!
Але зась!
Якогось біса (про що вже сказано було вище) поліцейського комісара поволокло у мерію…
Чи то день такий – аномальний якийсь! – випав, чи ще якась хабизня накрила наше достославне містечко, але – єй‑бо присісь‑бо! – багато що із того, що ставалося і відбувалося цього дня в Каїруані (і з його мешканцями, само собою зрозуміло), абсолютно ніяк не вписувалося у звичні рамки й усталені канони. От і Пад Люка, хоч би яким не був запрограмованим і винятково цілеспрямованим суб’єктом, нізащо не зміг би згодом пояснити (коли б його про те спитали), який мертвий півень присилував його ні з того ні з сього (бо таки й справді, як на те, ноги несли до пивниці Старого Ірландця!) завернути до мерії! А про що ж нам тоді гадати?! Залишається одне: сприйняти це як данність і, не переймаючись даремно – чому? навіщо? задля чого? – просто ув’язатися, як і намірились були спочатку, за поліцейським комісаром, а там вже буде видно. (Як полюбляє прозірливо й глибокомисленно промовляти небезвідомий В’ячеслав Медвідь: «Життя покаже»).
Як і годилося, Пад Люка зайшов до мерії зі службового входу, через двір, обнесений, як ви вже знаєте, високою бетонною огорожею. Власне, по‑іншому й бути не могло. По‑перше, статус – у тому й було призначення службового входу, щоб користувалися ним тільки ті, хто мав право безперешкодного відвідування мерії; ну й, звичайно, для того, аби не пхалися до мерії кому заманеться (для чого ще й виставлено було потрійний кордон охорони – перед хвірткою, перед ворітьми і безпосередньо на вході). По‑друге, якби поліцейському комісару із якоїсь там незбагненної і вельми підозрілої притики (психічного розладу абищо) раптом утеліщилося в голову спробувати проникнути до будівлі через вхід центральний, нічого би путнього із того задуму все одно не вийшло. Вхід центральний був на замку. І то був уже давненько, років із п’ятнадцять, а може і більше, ще із перших днів мерства Ґана Дона. Щоправда, сам Ґан Дон, цілком можливо, про те й не здогадувався, бо ідея узяти наглухо на ключ (власне, на цвяхи) центральний вхід належала нікому іншому як віце‑меру Кону Дому. Прикрившись гаслом радикальної боротьби із протягами, хитрий бестія Кон Дом у такий нібито й простий, але достоту ефективний, спосіб спромігся досить легко зреалізувати заповітну мрію будь‑якого бюрократа, визначену формулою: «Немає відвідувачів – немає проблем». А втім, додамо, що, наймовірніше, Ґан Дон і не здогадувався про існування центрального входу, бо як завели його на мерство, привізши зі столиці під покривалом ночі, зі входу чорного (а інакше, здебільшого, ніхто той службовий вхід і не називав), так він і ходить раз і назавжди второваним маршрутом, і навіть коридором мерії далі дверей своїх апартаментів ніколи не потикався, так що не те щоб приблизного, а й узагалі уявлення ніякого не мав, що там і як, бодай би – де хто із найближчих «сотрапників» сидить…
Пад Люка, упротивагу меру, добре знав, де хто сидить; хоч, чесно кажучи, був би, безперечно, вельми втішений, якби сиділи вони у нього в комісаріаті, і не в кабінетах, річ ясна, а у підвалі, в буцегарні, і не в окремих камерах, якби такі навіть були, а у клітці – «в сирій, тісній, на всіх одній». Зрештою, коли б таких думок, хай і невиразних, глибоко законспірованих, на рівні підсвідомості, у Пада бодай зрідка не виникало зовсім – чи міг би він тоді вважатися справдешнім полісменом? (Запитання, зрозуміло, цілковито риторичне…)
У мерії Пад Люка спершу довго згадував, чого його сюди занесло, а згадавши – скарлючив із досади носа й чортихнувся: «Це я дурню зробив! Таке діло ще б до завтра потерпіло… Але толку себе тепер картати! Раз уже тут, бистренько все розізнаю та й махну до Юджіна», – резонно розсудив комісар і подибав до кабінету Кона Дома. Одначе в останню мить, уже перед самими дверима, врапт передумав.
«І чого до нього рипатися? – спинившись, почухав потилицю Пад Люка. – Або Ґан Дон його до вечора вижене, або сам до ранку повіситься. Толку із ним балакати! А тут ще й діло таке, що…»
Думка обірвалася, а це зазвичай означало, що поліцейський комісар чимось схвильований.
Розвернувшись, Пад Люка попрямував до кабінету Хабаряну‑батька, але, знов‑таки, в останню мить загальмував, ще й так зопалу і несподівано, що це мало не спричинило загрозливих наслідків: тоді, як підошви буквально приросли до підлоги, верхня частина тулуба за інерцією продовжувала рух, і коли би Паду не пощастило, спорадично розмахуючи руками, дотягнутися долонею до стіни і відновити рівновагу, його фізіономія із досить високим рівнем вірогідності випробувала би на міцність одвірок кабінету Хабаряну‑батька. Чи, певніше, навпаки – одвірок перевірив би міцність комісарової пики.
«А до цього бздюха якого мене понесло? – марикував, морщачи лоба та посаписто відхекуючись, Пад Люка. – Га?..»
Перевівши дух, задумливо почесав пальцями підгарля і раптом ніби аж просвітлів.
– А чом би й ні? Та зразу ж треба було! – проказав Пад уголос і рушив до апартаментів мера.
У приймальні нікого, окрім меланхолійно нудьгуючої секретарки, не було. Власне, так і годилося. Ґан Дон страшенно злостував, коли хтось стовбичив у приймальні, злостував так, що навіть за вкрай нагальної потреби треба було добряче і не один раз подумати, чи й варто потикатися туди. Тож і не дивно, що Пад Люка, перш аніж зайти, зо три рази тягнувся до ручки дверей, допоки зрештою не наважився таки натиснути на неї. Але й тоді зайшов до приймальні не одразу. Відслонивши ледь‑ледь двері, зазирнув у шпарину, і лише пересвідчившись, що двері до мерового кабінету щільно зачинені, переступив поріг приймальні. Переступив вкрадливо, мало не навшпиньки.
– У себе? – тихо, майже пошепки, поцікавився у секретарки.
– То й що? – дратівливо озвалася секретарка.
– Треба було б… – почав Пад Люка.
– Зайнятий! – відрубала секретарка. – Велено не турбувати!
Із‑за дверей приглушено долинули деренчливі звуки лалабайки.
– Чуєте? – повела очима секретарка. – Працює! Зайдіть пізніше.
– Коли? – поцікавився комісар.
– А я знаю! – хмикнула секретарка. – Може, після обіду. А краще завтра. Зранку.
Пад Люка похнюплено зітхнув.
– Треба було б сьогодні, – промовив, переминаючись із ноги на ногу. – Може б якось? – зиркнув благально. – Га?
Секретарка хитнула головою і подивилася на Пада, наче на недоумка.
– Інтересний ви тип! – вигукнула, сплеснувши у долоні. – Як ви собі це уявляєте? Що, зайти до шефа й сказати: «Кидайте усе, до вас прийшов злодієро Пад Люка!» І моментально вилетіти з роботи? Я, що, дурна?!
– Та ні… – узявся боронитися Пад.
– Знаєте що?! – розійшлася не на жарт секретарка. – А йдіть‑но звідси! Нічого тут стирчати! Чуєте? Вимітайтеся!
«Ну пожди! – подумки пригрозив Пад Люка. – Не вік же тобі секретаршею мера бути! Ще я тобі…»
У цю мить двері мерських апартаментів несподівано відчинилися і на порозі постав, наперехват тримаючи лалабайку під пахвою, Ґан Дон.
Пад пополотнів, клацнув обчасами і виструнчився.
– Що це тут за гармидон? – невдоволено насупивши брови, гаркнув Ґан Дон густим басом.
– Та от, – підхопилася секретарка, – Пад Люка…
– Сам бачу, що Пад Люка! – обірвав Ґан Дон. – Чого треба?
– Обговорити, – залепетав Пад. – Дуже термінова справа.
– А ти що ж, – прискалив до секретарки око Ґан Дон, – не пускаєш, значить?
– Не пускаю, – спокійно відказала секретарка. – Ви ж веліли…
– Бачиш, – обернувся Ґан Дон до Пада, – яка мегера! Вона й чорта не пропустить, якщо я сказав. Молодець? – зиркнув пильно на Пада, промовисто даючи зрозуміти, яку волів би почути відповідь.
– Молодець! – запрограмовано кивнув Пад. – Тільки ж мені справді дуже треба. Позаріз!
– А ти не скупердяжся, – сказав Ґан Дон. – Дай їй на лапу, вона й пропустить. Правда? – кокетливо підморгнув секретарці.
Секретарка зашарілася, манірно повела плечем, відповіла невиразною, розпливчатою посмішкою.
– Ну, чого стоїш? – накинувся Ґан Дон на Пада.
– То я зайду? – спитав Пад, підступаючи до дверей.
– Я ж кажу, – пришпилив його Ґан Дон, – дай їй сотню, вона й пропустить.
Пад Люка розгублено, недорікувато закліпав очима.
– Я не жартую! – напористо, твердим тоном відрубав Ґан Дон. – Я серйозно. Вона ж тут не для мебелі, правда?
– Правда, – закивав Пад Люка.
– Для порядку вона тут! – рубнув долонею повітря Ґан Дон. – Справляється?
– Справляється! – поспіхом підтвердив Пад.
– А раз справляється, треба якось заохочувати. Стимулювати! Однією зарплатою, та ще й такою, як у неї, не наїсишся. Так що давай, не жмися. Виложи сотню, а тоді вже й заходь. Пойняв?
І що було робити бідоласі комісару? Мусив розкошелюватися. А куди дінешся?!
– Ну от, зовсім друге діло! – бадьоро проспівав Ґан Дон, розчулено стежачи за тим, як сотенна купюра, покладена Падом на стіл, після легких і чарівних маніпуляцій пещених пальчиків секретарки щезає у пащі шухлядки. – Зразу би так! – підморгнув, розпливаючись пишною посмішкою, до комісара. – Ну що, заходь уже! Із чистою, так сказать, совістю і на законних підставах.
Переступивши поріг кабінету, першим ділом Пад Люка потягнув ніздрями повітря.
Бачити того Ґан Дон аж ніяк не міг, хіба тільки якби мав замість героморою око, бо якраз у цей момент, обернувшись до Пада спиною, примощував на стільці під вікном лалабайку. Бачити не міг, але якимось дивним, незбагненним чином здогадався.
– Можеш не нюхать! – зареготав. – Не воняє! Вивітрилося вже!
Поставивши інструмента, Ґан Дон перейшов до столу, сів, глибоко внурившись, у крісло, сплів на животі пальці рук, надув губи й напустив на обличчя пиху.
– Ну, – проказав спроквола, – що там у тебе?
Пад Люка поліз до внутрішньої кишені кителя, дістав складений учетверо папір, розгорнув його і поклав перед мером.
– Що це? – спитав Ґан Дон.
– Документ, – одказав Пад Люка. – Депеша. Зі столиці.
– Кому? – поцікавився мер.
– Мені, – сказав Пад.
Ґан Дон підняв на комісара важкий, недобрий погляд.
– Тобі, кажеш?
– Мені, – повторив Пад.
– Раз воно тобі, – визвірився Дон, – то якого біса ти його сюди приніс?! Мені, що, робити нічого?! Забери!
– Але ж! – розпачливо засіпався Пад.
– Що?
– Але ж там про вибори…
– Що‑о‑о? – вирячився Ґан Дон. – Які ще вибори?
– А я знаю? – розвів руками комісар. – Того й прийшов до вас. Щоб розізнати, значить… А інакше… Дуже, думаєте, мені було би треба до вас пертися? Що, сто кучмеро мені не було куди діти? Я, що, дурень?
– Це арґумент, – примирливо гойднув головою Ґан Дон. – Гроші – це завжди арґумент. Ну, гаразд. Що там у тім папері?
– Ну… Там…
– Та ти не розказуй, – зупинив Пада мер. – Бери читай!
– А‑а! – закивав Пад. – Добре, добре!
Комісар узяв із рук Дона документ і, прокашлявшись у кулак, почав читати:
– Реґіональному поліцейському комісару… Мені, значить… У зв’язку із тим, що на ввіреній вам території в останню неділю травня, відповідно до рішення президента, відбуваються дочасні вибори мера, вимагаю вжити усіх необхідних заходів забезпечення суспільного правопорядку, відвернення будь‑яких спроб перешкоджання проведенню виборчої кампанії, недопущення будь‑яких ексцесів, що можуть призвести до зриву виборів на усіх етапах виборчої кампанії, від часу її початку і до завершення підрахунку голосів. Стосовно будь‑яких осіб, що вчиняють чи можуть вчинити дії, які можуть розглядатися як перешкоджання проведенню виборів, вимагаю застосовувати якнайсуворіших заходів, у тому числі превентивного характеру, включно із узяттям під варту на термін до закінчення виборів. За неухильне виконання даного розпорядження несете найсуворішу персональну відповідальність. Міністр правопорядку. Підпис, прізвище, печатка… Все, як і має бути.
– Щось я не вкурив, – прошепотів, блідніючи, Ґан Дон. – Що це значить? Ти це звідки взяв?
– Поштою отримав, – сказав Пад Люка. – Ще того тижня. Так і ношу із собою, все якось забував зайти до вас, розпитати…
– Що розпитати? – заревів Ґан Дон, схоплюючись на ноги. – Дай‑но сюди!
Перегнувшись через стіл, Ґан Дон вирвав аркуш із рук комісара й буквально уп’явся поглядом у текст.
– Нічого не розумію! – загарчав, несамовито викочуючи очі. – Які вибори?! Та вони там що, рехнулися?!
– Це ви про кого? – вирячився Пад Люка. – Думайте, що говорите! А то, знаєте…
Пад Люка погрозливо клацнув щелепами.
– Та що ти! Що ти! – замахав руками, відпекуючись, Ґан Дон. – Щоб я… Та ніколи! Ти що, подумав, що я про президента?! – мер запанікував, розчервонівся, засмикався. – Ти… того! – Ґанове обличчя перекосилося від обурення. – Думай, що думаєш!
Пад Люка на мить сторопів (воно й зрозуміло: кого б од такого єзуїтського зухвальства не переціпило!), але радості з того Дону було небагато, а може й зовсім ніякої, бо мить та виявилася аж занадто короткою. Просто мізерною…
Утім, і цієї короткої, цієї мізерної миті цілком було достатньо, аби світ – усталений роками і на роки, комфортний та ситий, сповнений почестей і славослів’я світ Дона – врапт захитався й перевернувся догори дригом.
– Отак, значить? – викрикує, розлючено блимаючи налитими кров’ю очима, Пад Люка. – Це я, значить? На мене сперти, значить?! Не вийде!
Пад Люка підскакує до ошелешеного Дона, вириває із його рук депешу.
– Ось! – трясе аркушем перед самим носом Ґана. – Документ! Від самого міністра!
– Та я ж… – безтямно белькоче Ґан Дон. – Хіба я що?.. Я ж нічого…
– Нічого собі нічого! – вигукує Пад Люка, аж Дону у вухах лящить. – Казати, що президент рехнувся, – це нічого?
– Я? Про президента? – хапається за серце Ґан Дон. – Не казав я про президента!
– А про кого ж тоді? – допитується комісар. – Що, Гейде Білл рехнувся? Га?
– Це хто? – викочує очі мер.
– Як хто? – викочує очі Пад Люка. – Міністр правопорядку!
– Гей‑дебіл? – не вірить своїм вухам Дон. – Ти так обзиваєш свого міністра?
– А що? – дивується Пад. – Як я маю його називати, якщо він і справді Гейде Білл?!
– Гей‑дебіл, кажеш? Добре, я запам’ятаю! – погрожує Ґан. – І повідомлю куди слід! Та що там – прямо міністру і повідомлю, які ти про нього чутки розпускаєш. Ось як!
– Щось я не в’їхав, – очманіло морщить чоло комісар. – Що ви збираєтесь повідомляти міністру?
– Те і збираюся, – каже Ґан Дон. – І то негайно! Буде тобі гей‑дебіл!
– Хабизня якась, – розгублено чеше потилицю комісар. – Ніхура не врублюся…
– Вилетиш зі служби, врубишся!
«Це я вилечу? – отетеріло нипає очима Пад Люка. – За що? Та ні! – мотає головою. – На понт бере! Злякався, що я…»
«Ти ба! Яке мурло! – гнівно чмише носом Ґан Дон. – Лякає воно мене…»
«Дундук недороблений! – нуртує Пад Люка. – Міністру він напише! Та поки ти збирешся писать, я тобі… я із тебе… та я!..»
«От швондяра! – кипить, наче вариво у казанку, мерове нутро. – Ач який гусь!»
«Та я тебе в буцегарню закрию!» – навідується до комісарових мізків несподівана, ба й нечувана геть, думка.
«Кого лякать удумав?! – ненависним поглядом пожирає Ґан Дон комісара. – Розчавлю, як комаху!»
«Арештую! За цю… як її? – Пад Люка утеліщує погляд в депешу і підстрибує на радощах. – О! За спробу зірвати вибори!»
«Чого це воно скаче? Та ще й либиться!» – розгублено мружить очі Ґан Дон.
«А ще й за образу президента! – пританцьовує Пад Люка. – На повну котушку засаджу!»
«Неспроста… Ой, неспроста! – слизьким, холодним вужем заповзає у Ґанові груди тривога. – Щось замислило стерво! Ач яка погань! Що й казати… Паршива ситуація! Треба якось її… того…»
Ґан Дон підводиться, іде до столика, на якому стоїть батарея пляшок з мінералкою. Хлюпнувши у стакан води, п’є повільно, маленькими ковтками. Випивши, ставить стакан на місце і обертається до комісара.
– Будеш? – несподівано пропонує.
Донів голос звучить тихо, спокійно, ніби нічого й не сталося.
У комісара відвисає щелепа.
Мер наливає у стакан – зрозуміло, у інший, не той, із якого щойно пив сам, – мінералку і (геть вже нечувана й небачена річ!) несе стакан через увесь кабінет Паду.
– Випий!
Пад Люка замало не непритомніє від потрясіння.
(І добре, що не знепритомнів! Погодьтеся, для одного розділу двоє зомлілих чиновників – це вже занадто…)
– Пий, пий! – припрошує, приязно усміхаючись, мер. Ще й жартує: – Не переживай, дорого не візьму!
«Щось тут не те! – вагається Пад Люка. – Може, чогось підсипав?»
На комісарове обличчя наповзає вираз підозрілості, промовистий і легко вгадуваний аж до такої міри, що Ґан Дон звискує від задоволення:
– Що? Боїшся отруїтися?
– Хто? Я? – стушувавшись, мамляє Пад Люка.
– Якщо там отрута, нам обом кирдець! – каже Ґан Дон і розкотисто сміється. – Із однієї ж пляшки!
– Ну, так… – вимучено всміхається Пад Люка. – Просто не хочеться…
– Як знаєш, – смикає плечем Ґан Дон.
– А втім, – передумавши, тягнеться Пад Люка до стакана, – дякую!
– Розрахуєшся потім! – шкіриться Дон і йде до свого крісла.
Але не сідає. Стає збоку і, виклавши руку на високий підголовник, якийсь час позирає на комісара із‑під примружених повік.
– По‑дурному якось вийшло, – каже, зітхнувши (нібито й щиро; принаймні, дуже старався, аби на те виглядало). – Хіба ні?
– Згоден, – одказує Пад Люка, стискаючи у долоні стакана. – Трохи ми того… І через що? Через якісь там… До речі, ви так нічого мені й не сказали про вибори!
Ґан Дон сколихнувся, перемінився в обличчі, безпорадно розвів руками й розпачливо видихнув:
– А що я мав сказати?! Які вибори?! Уперше чую!
– Може воно й так, – покрутив головою Пад Люка, – але що ж мені робити?
Пад Люка ставить на стіл порожній стакан.
– Тут, – тицяє пальцем у аркуш з депешею, – чітко написано: в останню неділю травня у нас будуть вибори мера. Рішення президента! Це вам не хухри‑мухри. Мені тепер, що, доповідати міністру, що ніяких виборів у нас не буде, бо мер заявляє, що нічого про них не знає? Так, виходить? Ви хоч уявляєте, які можуть бути наслідки? Мене – у відставку, вас – у тюрму!
– Мене – в тюрму? – жахається Ґан Дон. – За що?
– А хто відповідає за вибори?
– Хто? – шурхотить віями, наче метелик крильцями, мер.
– Ну, ясно ж, що не поліція! – вигукує комісар. – Вибори мера? Мера! Значить, мер і відповідає. Моє діло – порядок. І я його забезпечу, будьте певні! А відмазати вас од тюрми, коли що, ніяк не зможу, хоч би як не хотів. Не моя компетенція!
– Ситуація! – поникло стогне Ґан Дон.
Вигляд у нього жалюгідний, спустошений, але Пад Люка, хоч як не дивно, із того не тішиться; і це, звісно, зовсім на нього не схоже. Та не варто думати, що у темнім комісаровім нутрі раптом з’явилася світла плямочка. («Ах, облиште наївні фантазії! Подивіться на речі тверезо. Світ не знав ще такої оказії, щоби фурія стала Терезою!») Зрозуміло, ні про яке співчуття тут говорити не доводиться – такі безглузді порухи Падовому єству були чужі, а отже й невідомі. Не тішився ж Пад Люка душевними муками Ґана із двох причин. Перша – та, що він їх просто не помічав, бо погляд його на цю мить блукав деінде, а друга – що був заглиблений у власні, доволі нерадісні, переживання. («Отже, виходить, що причин було не дві, а таки одна, і то та, що наведена другою, адже перша була лише похідною від неї; інакше кажучи, непевним внутрішнім станом, спричиненим важким, далебі й гнітючим, сум’яттям», – дописав би Валерій Шевчук). Переживання ті зводилися до того, що, хоч із якого боку не зайди, нічим для нього добрим ця дурна й незрозуміла історія не обернеться. Надто ж добивало комісара те, що й умити руки йому не світить. Тобто, умити руки він, звісно, міг би, але тоді йому вже точно світить перспектива позбутися посади, а то й зовсім залишитись без погонів, бо хто там потім дошукуватиметься, винен ти чи ні…
– І що його робити? – питає Ґан Дон.
Пад Люка знизує плечима.
– Ех, біда! – у розпачі вигукує мер і прикипає поглядом до телефонного апарата. – Ще й ти, суко! – зриває на апаратові свій гнів.
– А таки так! – киває головою комісар. – Скільки вже стоїть без толку! Років десять, мабуть?
– Які десять! – кривиться мер. – Усі тринадцять!
– Зараз би нам телефон пригодився, – каже Пад Люка. – Подзвонили б у столицю і все з’ясували б!
– Атож! – скімлить Ґан Дон.
Не змовляючись, мер із комісаром скрушно й одночасно зітхають, а зітхнувши – так само заразом зводять погляди на телефоні і надовго вмовкають. Не важко здогадатися, що й думки їхні – про одне й те ж.
– Тринадцять років! – причумлено крутить головою Пад Люка. – Це ж треба!
– Чорт би їх побрав! – скрегоче Ґан Дон.
– Таки так! – потверджує комісар.
– Може, – каже Дон, – послати когось до столиці? Хай би там рознюхав…
– Пізно! – заперечливо крутить головою Пад Люка. – Поки туди, поки там, поки назад! Краще вам гайнути до таурхабського мера.
– Навіщо? – дивується Ґан Дон.
– У нього телефон повинен працювати, – пояснює комісар.
– Знущаєшся? – злиться мер. – Як ти собі це уявляєш? «Дайте подзвонити, бо у нас тринадцять років лінії обірвані!» Так чи що? То ж така гнида, що на весь світ знеславить. Таким лайном обіллє, що потім нізащо не відмиєшся!
– Справді, – киває Пад Люка. – Це я якось не подумав… Тамтешній мій колега теж гнида ще та!
– Усі вони там такі! – вигукує Ґан Дон. – Одним лоєм мащені!
– Таки так! – доточує комісар.
«Треба було б йому ті гроші віддати! – сумовито зітхає, відвівши погляд убік, до вікна, Ґан Дон. – Не така вже й значна сума, якось би викрутив… Але ж хто його знав, що воно так обернеться? А воно ж, гнида, й не забуло, певно ж!»
(Ага! Ось де собаку зарито!
Це Ґан Дон згадав про свій давній боржок перед таурхабським колегою. Було то років зо п’ять тому, коли тодішнього губернатора урочисто випроводжали до столиці «у міністри». Як і годиться, «стелили доріжку», і хтось там відміряв мерам «постелити» по п’ять сотенних купюр, затим доточили ще по три, а вкінець накинули ще по дві. Та й це ще було не все, бо вже аж на самісінькому фініші випровадин з’ясувалося, що й за фуршет треба розплачуватися із власної кишені. Ото була халепа!.. Коли Дону принесли рахунок – він мало не зомлів (зрештою, не він один): за якихось три бутерброди, двісті грамів віскі і фруктове асорті належало викласти аж півтисячі кучмеро! «Тут, мабуть, якась помилка, – пошепки звернувся Ґан Дон до таурхабського мера, показуючи рахунок. – Занадто дорого!» Колега розвів руками й загадково усміхнувся. «Це ще по‑божеськи! – одказав. – Ви хіба не знаєте, чий це ресторан?» Ґан заперечливо хитнув головою. «Губернаторової дружини! – засміявся таурхабський мер. – Тож якщо маєте претензії – уперед! Думаю, вона із великою радістю вас вислухає!» Хто б сумнівався, що після почутого Ґан Дон одразу ж не поліз до гаманця? А полізши, виявив, що йому не вистачає ста тридцяти кучмеро. «Ви б не позичили, колего? – благально зазирнув Ґан Дон у вічі таурхабському меру. – Я невдовзі поверну!»
Із того часу Ґан Дон обминає Таурхаб десятою дорогою, а ще й узяв за звичку на усілякі‑різні наради‑збіговиська, де міг би перетнутися із таурхабським мером, відряджати замість себе, зіславшись на хворобу, Кона Дома або когось там ще зі своїх «вірних сотрапників»…)
– От чорт! – раптом спохвачується Пад Люка. – Як же це я не допер?! Усе пропало!
– Що пропало? – здригається й вибалушує очі мер.
– Усе! – б’ється в істериці комісар. – Усе пропало!
Пад Люка біжить до столика із мінералкою, хапає пляшку, скручує кришку (кришка висковзує із його пальців, падає на підлогу й закочується під шафу) і починає засаписто, заледь не давлячись, хлебтати воду прямо із горличка.
– Дурень я, дурень! – скиглить Пад Люка, відірвавши пляшку від губ.
(«Теж мені новина!» – пирхкає мер).
– Так лоханутися! – вигукує комісар і заходжується розмахувати руками, не помічаючи, як із пляшки раз‑по‑раз вихлюпується – на килим, на меблі, на штукатурку – вода.
– Но! Но! – застережно звискує Ґан Дон. – Ще потопа тут не хватало!
Завернувши руку за спину, Пад Люка насліпо, не повертаючи голови і не мірячись, притицює пляшку на самісінький край столика. Затим складає долоні на животі і на якусь мить немовби застигає. Та таки й застигає, тільки голова ледь помітно розхитується на витягнутій, подібній до гусиної, шиї то в один бік, то в другий, – гойдається повільно й розмірено, ніби маятник метронома.
– Чого ти мовчиш? – нервує Ґан Дон. – Що це значить?
– А те й значить, – криво всміхається Пад Люка, – що пора сушити весла. А комусь, можливо, й сухарі! Щось мені підказує, що той зайда з’явився тут не просто так. Невипадково!
– Хто? Коли? – витріщає очі мер. – Про якого зайду ти говориш?
– А ви, що, не в курсі? – дивується Пад Люка. – Каїруан гуде, а ви й не знаєте?
– Та що я маю знати? – роздратовано вигукує Ґан Дон. – Ти ж мені не доповідав!
– Так от і доповідаю, – відгаркується комісар, – що учора в Каїруан на автомобілі невстановленої марки приїхав…
– Як це – невстановленої марки? – перебиває Ґан Дон.
– А так! – огризається Пад Люка. – Я у машинах не розбираюся.
– То треба було розпитати.
– У кого?
– Як це у кого? – смикає бровою Дон. – У того, хто на ній приїхав. Це ж так просто!
– Еге! – відмахується комісар. – Спробували б до нього підступитися!
– А що?
– А нічого! Ви б на нього подивилися! Під два метри, плечі ого… А кулаки!
– То й що? Ти ж представник влади!
Комісар щулиться.
– Аякже! – зиркає скоса, наїжачено, і вмент переходить на панічний крик: – Можна геройствувати, сидячи у кабінеті! А ви би спробували, як я! Щодня! На сторожі порядку! Ризикуючи життям!
– Щось я…
– Та не щоськайте! – розлютовано перебиває комісар. – Замість ображати ви би краще думали, як викручуватися будемо. Підказує мені серце, що той чужак не просто так тут об’явився! Явно засланий! Спеціально!
– Як засланий? – белькоче Ґан Дон. – Ким?
– А я знаю! – розводить руками Пад Люка. – Але засланий, це точно. І пов’язано це із виборами!
– Із виборами? – марніє мер.
– Із ними! Із ними, клятими! – трясе головою комісар. – Перевіряти приїхав!
– Та що ж тут у нас перевіряти? – розпачливо вигукує Ґан Дон.
– У тому й біда, – поникло зітхає Пад Люка, – що перевіряти нічого. Доповість, що вибори не відбудуться, і нам гаплик!
– Стоп‑стоп! – підстрибує Ґан Дон. – Як це не відбудуться? Відбудуться!
Комісар ошелешено виструнчується, не вірячи ані вухам своїм, ані очам.
– Теж мені проблема! – бадьоро викрикує мер. – Треба провести – проведемо! Подумаєш – вибори…
– Що? – запитує Пад Люка. – І голосування буде?
– А як інакше? – дивується дурнуватому (як на його розуміння) запитанню Ґан Дон. – Якщо так треба, то й буде. Організуємо усе чин‑чином, не сумнівайся.
Комісар замислено чеше за вухом.
– Не переживай! – підморгує йому мер. – Все буде добре! Проголосуєш за мене та й…
– Не проголосую! – рішуче заперечує Пад Люка.
– Ну‑ну, – поблажливо сміється мер, сприймаючи Падові слова за жартівливий вибрик. – Так вже й не проголосуєш?
– Не проголосую! – твердо каже комісар.
– Це ж чого? – цікавиться Дон.
– А того, – пояснює комісар, – що сам буду висуватися.
– Куди будеш висуватися? – все ще посміхається Дон.
– У мери! – рішуче заявляє Пад Люка.
Ґан Дон недовірливо морщиться, затим отетеріло вигинає брови:
– Здурів?
– Чого це? – нахабно либиться Пад Люка. – Зовсім ні!
– Ти… того… цеє! – скаламучено лепече мер. – Ти так не жартуй!
– Я не жартую! – напиндючено задирає підборідок Пад Люка.
Очі його блищать параноїдальною впертістю.
– Геть! Геть! – верещить несамовито Ґан Дон, викидаючи руку у бік дверей. – Геть звідси, хамлюго! Геть!
Пад Люка зневажливо усміхається, гордо закидає голову і повільно, підкреслено спокійно (по‑геройськи!) прямує до виходу. Не забуваючи, проте, стежити краєм ока за Доном. Воно й зрозуміло: фронда фрондою, але й обачність – річ аж ніяк не зайва.
– Покидьок! – сичить Ґан. – Свиня невдячна!
Комісар зупиняється. Загрозливо обертається, загрозливо стискає кулаки, загрозливо випинає груди, загрозливо кидає в Ґана, наче каменя, важкий нищівний позирк – і пафосно виголошує:
– Я іду, щоб повернутися!
– Ось тобі! – викрикує Ґан Дон, силкуючись скрутити тремтячими, а тому й не дуже слухняними, пальцями дулю.
Пад Люка, одначе, того вже не бачить і не чує…
Щосили грюкнувши дверима та заледве не до смерті налякавши секретарку, комісар переможною ходою перетинає приймальню і…
– От чорт! – гупає долонею об двері Пад Люка і блискавично розвертається, крутнувшись на каблуках, на сто вісімдесят градусів. – Гроші!
Його навіжений рявкіт, його здирницький погляд, його грізна постава мимоволі (власне, супроти її волі) тичуть секретарчину руку в шухляду, – і за мить вона (секретарка, а не рука), спірвавшись, мчить навипрост із сотенною куп’юрою до Пада Люки.
– Отак‑то! – самовдоволено сміється комісар. Затим, окинувши секретарку мацким поглядом із голови до ніг (а точніше – від декольте до нижнього краю спіднички), милостиво зроняє: – Побачимо! Може, я тебе і не звільнятиму…
«Що це було? – поволі приходячи до тями, харапуджиться секретарка. – І нащо гроші я йому віддала?»
Вистромившись за двері, вона похутки роззирається по обидві сторони коридору. Але що з того? Комісара ніде не видно. Ніби здимів комісар.
– От падлюка! – хрипливим басом лається секретарка, до болю кусаючи губи. – Шеф же мене випатрає, як мертвого півня!
І, важко й глибоко зітхнувши, приречено побрела здаватися на милість (чи на поталу – це вже як вийде) Ґану Дону…
Ми ж, провівши секретарку співчутливим позирком (бо й наперед знаємо, що нічого доброго її не жде), перейдемо до кабінету Пресера Ватіффа, – і то саме у той момент, коли комісар Пад Люка нахиляється над розпластаним тілом бідолахи Ватіффа і промовляє до Ґаяна Манґера:
– Мовчить, значить?
– Мовчить, – киває головою Ґаян.
– Ні слова не говорить?
– Нічичирк!
– Погано!
– Звісно, що погано! – киває Ґаян.
– Кепсько! – зітхає Пад Люка.
– Ще й як! – киває Ґаян.
– Кепсько, – каже Пад Люка, – що немає тут сержанта із нашого курсу у поліцейській академії.
– А він тут до чого? – дивується Манґер.
– Ото спеціаліст! – захоплено вигукує Пад Люка. – Профі! У нього будь‑хто заговорить. Уно моменто! Бувало, він ще тільки починав закачувати рукави, а…
– І як? І що?
– На жаль, випадок не той! – розвів руками комісар.
– І що робити? – заметушився Манґер.
– Треба подумати, – зронив Пад Люка, присідаючи навпочіпки біля Пресера Ватіффа.
Доки комісар думав, Ґаян, відступивши на кілька кроків, вичікувально вдивлявся у його потилицю.
– Ану, відійди! – роздратовано визвірився Пад Люка. – Нічого стояти у мене за спиною! Я цього не терплю.
– То й що? – огризнувся Манґер. – Я, може, теж чогось не терплю…
– Справді? – підводячись, метнув жорсткий погляд Пад Люка. – Мені не почулося?
Манґер знітився і зіщулився.
Знітився і зіщулився аж так, що піджак повис на його плечах, наче дрантя на городньому лякалі.
«Треба його приструнити, і то добряче! – опустивши голову та скрадливо позираючи з‑під примружених повік на Ґаяна, розмірковував комісар. – Воно нібито й безневинне, мамлакувате ніби, але ж!.. Ану, як тільки таким прикидається, а насправді… Таки зовсім не зайвим буде підчепити його на гачка, тим більше, що і нагода є! Ще й неабияка!.. Щоб не рипався потім і під ногами не плутався, а робив те, що скажу!»
– То ти, значить, кажеш, що він сам упав? – заклавши руки за спину, спитав Пад Люка, підленько розтягуючи губи вузенькими безкровними смужками. – Сам?
– Звісно, що сам! – злегка витріщився, дивуючись недолугому (ба навіть дурнуватому, як на його бакир) запитанню, Ґаян Манґер.
– Ні з того ні з сього? – підступно прискалив око Пад Люка. – Без видимих причин?
– Виходить, що так, – доволі спокійно повівши плечем (ай‑я‑яй, яка сліпа, яка безоглядна безпечність!), одказав Ґаян.
– Може, хтось його чимось огрів? – задумливо почесав за вухом комісар. – Га?
– Та хто? – вибалушив очі Ґаян. – Нас же двоє було в кабінеті. Я і Ватіфф. А більше нікого.
– Отже, двоє?
– Ну так…
– А звідси випливає…
Пад Люка склав на грудях руки, підняв очі до стелі і застиг у задумі.
– А це значить, що коло підозрюваних надзвичайно обмежене, – проказав комісар тихо й неквапливо, не сходячи з місця і не змінюючи позу. – Власне, і кола як такого немає. Є тільки один підозрюваний. Один‑єдиний…
Пад Люка хитнувся, рвучко випростав праву руку і вистрелив у Манґера виструнченим вказівним пальцем:
– І це ти!
– Я?
– Ти!
Ґаян зблід і потягнувся долонею до серця.
– Ти! Ти! – рявкнув, намагаючись із наскоку добити Ґаяна, комісар.
Але прогадався, і бездоганний нібито план (принаймні, таким він Паду видавався) дав збій.
– Та що це таке?! – несподівано (несподівано, ясна річ, для комісара; а можливо, навіть і для себе самого) запротестував Манґер; і то заопирався не мляво, не розгублено, а відмобілізовано й уперто, так, ніби зайшлося не на мало, не на багато, а за скін чи життя. – Це нечувано! Це обурливо! Я буду скаржитися!
– Скаржитися? – високо, аж на середину лоба, висадивши із досади брови, сприкрено лупнув очима Пад Люка. – Кому?
– Знайду кому! – рішуче, навіть погрозливо, озвався Ґаян.
«Ти диви! А воно й не зовсім мамлак! – на мить сторопівши, здивовано хмикнув комісар. – Та дарма, зараз ми із тебе пір’ячко повищіпуємо! І то без наркозу!»
І поки Пад Люка подумки судорожно перебирає відомі йому ще із часів навчання у поліцейській академії способи «вищіпування пір’я», у нас з’являється слушна нагода навістити, бодай би вкоротко, Пенісо Ґума, тим більше, що зробити це нам аж надто просто, далеко й пхатися не треба, бо ж до його «резиденції» буквально рукою подати – вона ж бо зовсім поруч, у кількох кроках, по той бік стіни за злощасним потретом.
Якщо пригадуєте, десь годину тому залишили ми Пенісо у позі «Мислителя» a la Roden, і у цій же таки позі, хоч як це й не дивно, застаємо його й зараз; звісно, коли би ще і Йозка все так само сиділа на дивані, підігнувши під себе ноги, нам би могло здатися, що час у таємній кімнатці Ґума зупинився. Але зараз Йозки на дивані немає. Зараз Йозка, зіпершись плечем об кант віконного відкосу, відхиляє пальцями край фіранки і, зводячись навшпиньки, позиркує крізь мутнувату шибку у внутрішній двір мерії.
У дворі мерії абсолютно нічого не відбувається. Жодної собаки не видно. (Жодної собаки – у прямому навіть розумінні…)
Йозка сумовито зітхає і переводить погляд на Пенісо.
– Може, я піду? – запитує Йозка. – Га, шефе?
– Куди? – повертає до неї голову Ґума.
– Ну, не знаю, – сіпає плечем Йозка. – Пробіжусь туди‑сюди, про те‑се із кимось перетру. Може, щось цікаве вивідаю…
– Щось? – шарпає бровою Пенісо. – Щось мені не треба. Мене Кон Дом інтересує.
– Гаразд, – каже Йозка. – А що саме?
– Якби я знав, то чого би тебе посилав? – дратівливо сплескує руками Пенісо.
– А, ну так! – сама собі дивується Йозка. – Звичайно ж!
Йозка цокотить високими підборами до дверей.
– Тільки довго не швендяй! – наказує Ґума. – Як тільки що взнаєш, миттю до мене.
– Добре, добре! – обіцяє Йозка.
– Я ж оце не просто так тут сиджу, – втовкмачує їй Пенісо. – Я думаю. Я аналізую. Бо у мене характер мислення такий. Аналітичний характер мислення! А що це означає? Що я аналітик. А що для аналітика є найважливішим? Найважливішим для аналітика є інформація. Второпала?
– Авжеж! – ублажливо киває Йозка. – Ви такий розумний!
Ґума надуває щоки та мружиться від утіхи.
Надуває щоки та мружиться від утіхи, але при тому майже водночас і бідкається:
– Тільки хто це оцінить?
Бідкається начебто й не удавано, без награності, а цілком щиро, по‑справжньому, із несподіваною гіркотою приреченості у голосі.
– От Кон Дом! – звискує. – Дундук дундуком, а віце‑мер! А за які такі заслуги? От хоч би ти мені скажи!
– Не знаю, – тихо каже Йозка.
– І ніхто не скаже! Бо й немає у нього ніяких заслуг! – вигукує Пенісо. – Кажу ж бо: дундук дундуком…
Здалося, ще трохи – і сльози навернуться йому на очі. Либонь, він і сам це відчував, бо ж раптом нервово смикнув плечем і вередувато затіпав до Йозки рукою:
– Та йди ти уже, іди! Не стирчи без толку!
Власне, Йозка тільки цього й чекала, бо і самій пекли п’яти куди‑небудь чкурнути, і то так пекли, що Ґума ще й половини тиради не встиг виголосити, як за Йозкою уже вітер звихрився.
Та, мабуть, і самому Ґума мозолила очі Йозчина присутність, інакше би він мав бодай на крихту подивуватися із її мигцевого почезнення; але ж ні! Щойно Йозка станула, Пенісо підірвався й застрибнув (як був, у взутті – кольору дитячого поносу тупорилих штиблетах на грубих підошвах‑протекторах) на диван і, погойдуючись на матрацних пружинах, витягнувся навзріст перед наштрикнутим на цвях у стіні цупким вощаним аркушем із нанесеними червоним і синім олівцями грубими лініями – можна було би сказати, що нанесені вони хаотично, а проте у заломах їхніх, розходженнях і перетинаннях проглядалася зумисність і продуманість; вочевидь, то був якийсь графік чи якась схема (ймовірно, ще із часів молодості старого Ґума). А може, то було щось зовсім інше, геть несподіване? Хтозна!.. А втім, який резон нам перейматися тим, до чого ані найменшого інтересу не проявляв і сам господар опочивальні? Принаймні, цієї конкретної миті – це вже напевне. Зараз (а здогадно, що доста часто і до цього, та й опісля, мабуть, теж) інтерес його – і то інтерес пожадливий, жагучий, гарячковий – сягав за тил наштрикнутого на цвях аркуша. І чого ж би так? А все тому, що аркуш прикривав одну цікаву штуковинку… Гей‑гей, та ми би нізащо й не подумали б, нізащо й не здогадалися б про неї, бо й уявити нізащо не могли б, що вона – ця «цікава штуковинка» – може тут бути! Та ми й не одразу її помітили, а тільки тоді уже, як Пенісо загорнув папірця доверху і, прискаливши одне око, приплющився другим до стіни, – тільки тоді і зауважили ми у тому місці невеличке кружальце. То було випукле скляне вічко, і хоч як не дивно було нам уздріти його саме тут, а втім, у призначенні його годі було й сумніватися: усе вказувало на те, що Ґума найбезсовіснішим чином підглядав за Пресером Ватіффом, і то робив це, схоже, досить реґулярно. Єдиною загадкою тут для нас є лиш те, кому належало авторство цієї шпигунської ідеї, себто – чи прийшло це в голову самому Пенісо, чи й прозурка ця, як і багато чого іншого (та практично все!), також дісталася йому у спадок від батька?
«У‑ху‑ху‑х’ю! – ошелешені несподіваним відкриттям, нечутно посвистуємо ми. – Оце‑то так!»
– У‑ху‑ху‑х’ю! – чи й не водночас із нами, і так само ошелешено, свистить Пенісо, прикипівши оком до прозурки. – Оце‑то так!
«І що ж він там такого узирив?» – наче струмом, проймає нас дрож цікавості, змушуючи негайно переміститися до кабінету Пресера Ватіффа. Й одразу ж по тому ми починаємо кусати собі лікті, бо таки і є чого: картина, яку ми застаємо, однозначно вказує на те, що наша короткочасна відлучка була дуже необачною. Ба! Навіть непоправно необачною, адже за ті кілька хвилин ми проґавили щось суттєве (можливо, навіть надто суттєве!), і тепер, не відаючи достеменно, що тут відбувалося, можемо хіба що сподіватися коли‑небудь дізнатися про те від когось із безпосередніх учасників, тобто комісара чи Манґера, бо ж на Ватіффа, у силу добре відомих обставин, у ділі цім розраховувати нам не доводиться ніяк.
І що ж ми бачимо? Яку картину застаємо?
А ось що: Пад Люка хапає Манґера за барки і намагається виштовхати його у двері. Манґер опирається, у паніці соває по підлозі підошвами і нажахано повискує:
– А‑а‑а‑а‑а! Відпусти!
– Відпустити? – кривить рота Пад Люка.
– Відпусти! – верещить, відчайдушно смикаючись, Манґер.
– Відпускаю! – регоче комісар.
І таки й справді – відпускає.
Ґаян спорадично розмахує руками, заточується; заледве встоявши, задкує на скорячених, підломлених у колінах ногах і гепається спиною об дверний косяк.
– Живий? – знущально либиться Пад Люка. – Нічого не відбив?
Манґер зацьковано втягує голову в плечі, плаксиво морщиться і шмигає носом.
– І що з тобою робити? – широко розставивши ноги й заклавши руки за спину, заходжується методично добивати бідолашного Ґаяна комісар. – Хоч як не крути, усі обставини вчинення злочину однозначно вказують на те, що це твоїх рук справа…
Шкіра на обличчі Манґера вкрилася пупирцями і зробилася буро‑зеленою, як у жаби‑ропухи, верхня губа наповзла на нижню, щоки обвисли, наче вуха спаніеля; здалося, що Ґаян зараз заплаче. І недаремно ж: як здавалося, так і сталося. («Покотились сльози градом з обезумілих очей…»)
– От не треба цього! Не треба! – роздратовано вигукує Пад Люка. – Я собацюра битий, мене цим не проймеш. Не варто й пробувати! Краще зізнайся в усьому. Сам!
– У чому ж я маю признаватися? – схлипує Ґаян.
– Сам знаєш!
– Не знаю! – надсадно скавулить Ґаян. – Не знаю!
Пад Люка грізно насуплює брови.
– Отже, по‑доброму не хочеш? Ну, раз так – значить, буде по‑поганому! Під статтю підеш, по криміналу.
Ґаян знетямлено викочує очі.
– Не відмажешся! – безжально продовжує глумитися Пад Люка. – Не старайся і не пробуй! Все одно сядеш. І надовго! Років п’ять, ніяк не менше. Замах на життя службової особи – це тобі не хумри‑мумри. А ще й при виконанні… Та які п’ять! Що це я таке кажу? Десять – мінімум!
– Не винуватий я! – несамовито, відчайдушно репетує Ґаян, зриваючись на надривне, різке і пронизливе, наче пожежна сирена, виття, від якого й задурно оглухнути недовго. – Не винуватий я!
Комісарові вуста розповзаються у самовдоволеній посмішці, та й усе його обличчя проміниться лискучою, аж маснистою, втіхою.
– Це так завжди, – виждавши, поки Ґаян видохнеться і затихне, провадить Пад Люка. – Хто дужче кричить, той якраз і… Це тобі, дорогуша, не нікчемні теревені, від яких можна відмахнутися. Практикою доведено! Нас у поліцейській академії так вчили. Факт! Чи ти, може, думаєш, що у поліцейській академії дурному вчать? Попався б ти нашому сержанту, він би вмент вправив тобі клепку! Ото сила!
Пад Люка захоплено прицмокує, благовійно примружує очі й немовби занурюється у солодкі, щемливі спогади. Зрештою, таки й занурюється, хоч і ненадовго, на геть коротку мить. Але ж, проте, хоч би яка й коротка ця мить, та як зігріває душу світлий, нетьмяніючий образ незабутнього сержанта! (Правду кажучи, річ дивна, парадоксальна й незбагненна, а у певному сенсі навіть протиприродна, бо нічого доброго і світлого у Падових згадках про академію не повинно було би бути апріорі. Остогидла муштра, повсякчасне приниження, фізичні й моральні знущання дебілоїдних наставників, зуботичини і копняки, безумовна першість у роздачі яких направо й наліво якраз і належала «незабутньому сержанту», а до всього того ще й вічний недосит, коли кишки замало не прилипали до хребта, – ось що! ось що! ось що, здавалося б, міцно й назавжди повинно було засісти у Падовій пам’яті із шести з половиною тижнів, проведених за височенними мурами поліцейської академії. Та, зрештою, не нами помічено і не нам відкривати америки: час, безумовно, лікує, і цей випадок із Падом – яскраве підтвердження й жива ілюстрація цього. Минуло понад десяток літ, садна зійшли, загоїлись рани, зрослася у двох місцях перебита щелепа, зарубцювались та стали майже непомітними порізи на венах від невдалої спроби суїциду, і навіть забулося, геть вивітрилося, що здебільшого призвідцем усіх тих неприємностей і того тупого розпачу, що через нього мало не вкоротив собі віку, був саме він – «незабутній сержант». Що й казати, Пад Люка тепер відчував до нього непідробний пієтет, щедро присмачений, наче налисники медом, щирою й безмежною вдячністю. Перше – за те, що сержант його таки не скалічив до півсмерті, як декого (а у сержантовому послужному списку були і вибите око, і забій нирки, і відкриті переломи кінцівок, і нанизані на ребра легені), друге – що подав неоціненний приклад до наслідування, продемонструвавши на практиці, яким має бути справжній, ідеальний полісмен. Утім, збагнув Пад Люка це далеко не одразу, хіба лишень недавно, та головне тут, що таки збагнув. Звісно, він розумів, що до «незабутнього сержанта» йому ще срати й срати, але, принаймні, склав собі, до чого належить прагнути! Ось тільки вся біда у тому, що розвернутися тут, у маленькому містечку, де практично нічого не відбувається, де не грабують банків (бо їх тут і немає), не перерізають одне одному горлянок, не ґвалтують жінок (хоч мимри декотрі були би і не проти!), де навіть хлопчики у гімназії вкрай рідко смикають дівчаток за коси, – розвернутися тут спраглій до утвердження законності й порядку натурі полісмена просто ніде. Дуже, ну дуже несприятливі обставини! Бо й що тут скажеш? Дира – вона і є дира…)
Наслідуючи манери «незабутнього сержанта», Пад Люка закладає долоню правої руки під борт кителя, скособочившись, глибоко, ледве не по лікоть, засовує ліву руку у кишеню штанів, на якийсь час застигає, опустивши голову, задумливо дивиться у підлогу, і раптом різким ударом ноги із гуркотом підштовхує до Ґаяна стільця, випручує із кишені руку і тиче пальцем:
– Сядь!
І поки Манґер, пригинисто погойдуючись на отерплих ногах, шкандибає від дверей, поки, до посиніння й хрускоту у фалангах стискаючи долонею спинку стільця, доскіпливо обмацує поглядом сидіння, мовби остерігаючись, чи не стирчить де цвях, поки нарешті, боязко стуливши коліна, сідає скраєчка, – Пад Люка (знов‑таки, копіюючи повадки «незабутнього сержанта»), звівшись навшпиньки, висаджує задницю на приставний столик, підсмикує доверху холоші, виставляючи напоказ не першої свіжості світлі (тобто колись, за незапам’ятних часів, світлі) шкарпетки (а втім, Манґеру – цілком зрозуміло! – зараз геть не до того, аби звертати увагу на подібні дурниці, це іншого разу й за інших обставин він не проминув би нагоди як не явно, то бодай подумки позловтішатися із безпробудного комісарового когутства), – отож‑бо: Пад Люка підсмикує холоші й заходжується теліпати ногами, стиха при цьому мугикаючи собі під ніс якийсь бравур.
Бідолаха Манґер геть занепав духом…
– Отже, діло було так! – із радісною рішучістю потираючи долоні, бадьоро проспівав Пад Люка. – Реалізуючи заздалегідь продуманий злочинний намір, ти підступно підкрався до потерпілого ззаду і вчинив над ним фізичну наругу, завдавши несподіваного удару тупим важким предметом у потиличну частину черепа, внаслідок чого потерпілий втратив свідомість і упав…
– Наклеп! – навіжено вирячивши очі, захрипів Ґаян. – Не було цього!
– Було! – підвищив голос комісар.
– Та навіщо? – засіпався Манґер. – Навіщо мені було це робити?
– Вірно! – заплескав у долоні Пад Люка. – Дуже вірно поставлене запитання! По‑іншому кажучи, ти хочеш знати, який у тебе був мотив? Так?
– Ну… Так… – бубнить Ґаян.
– Якраз із цим, – азартно викрикує комісар, – жодних проблем! Мотив банальний і простий! Фізичне усунення конкурента. І довести мені це – як під ноги плюнути!
У Манґера відвисає щелепа… (Та ще би вона не відвисла?!)
– Та я й доводити нічого не буду! – зістрибнувши зі стола, ребром долоні піднесено розрубує Пад Люка повітря. – Сам в усьому зізнаєшся! Сам! А куди тобі діватися? У кабінеті ви були удвох? Удвох! Один із вас зараз лежить на підлозі, практично не подаючи ознак життя. Так? Так. І, судячи з усього, не подаватиме ще довго. Факт? Факт! Якби тут зараз лежав не Ватіфф, а ти, злочин інкримінувався би йому, бо тоді б виходило, що це він тебе ударив важким тупим предметом. Логічно? Логічно! І підозрюваним, тобто злочинцем, був би тоді не ти, а Ватіфф. І признавався би у злочині тоді він. А так… А що так? Не повезло тобі. Ось що!
– Але я не бив його! – видряпується із грудей Манґера несамовитий і тріскучий, як сибірські морози, розпач.
– Бив, не бив, яке це має значення?! – відмахується комісар.
– Тобто як? – захлинається Ґаян. – Як це – не має значення?
– А так! – фиркає Пад Люка. – Без різниці! Все у руках всевишніх. А що це значить? А це значить, що все залежить від того, хто вестиме слідство. А слідство буду вести я. Навіть, коли би я цього й не хотів, все одно більше й нікому. Значить, все у моїх руках. Ось так, дорогуша!
– Але ж… – пробує боронитися Манґер.
– А от цього не треба! – грубо уриває його комісар. – Не треба цього! Облиш! Май на увазі: чим більше опираєшся, тим глибшу могилу собі риєш. Закон жанру, як казав нам в академії сержант. До того ж, картина злочину мені цілковито зрозуміла, особливо й доводити нічого не треба. Оформляю діло – і вперед! Суддя Кон Верт мені ще й подякує, а то, вважай, уже й забув, де його мантія. А може, її уже й міль з’їла? Та й не дивно ж, бо хтозна‑коли й нап’ялював. Хіба тоді ще, як судив Орендаря за обсмалену Орендарчишину цюньку; а коли то вже було, гай‑гай! Подавно уже! Пам’ятаєш той процес?
– Га? Що? – розгублено смикає бровою Манґер.
– Ну так, – зверхньо шарпає губою комісар, – де там тобі пам’ятати! Ти ж тоді на горщик ще ходив. Знаменитий був процес, народ приїжджав навіть із Шнеярака і Таурхаба, наче у театр! А яку шарпанину, які бійки влаштовували, щоб попасти до залу суду! – захоплено сяючи, вигукує Пад Люка. – Гарні бійки, нічого не скажеш! Щоб навести порядок, комісар Пер Дун навіть шмаляв із пістолета. Правда, тільки вгору, та все одно!.. Славний був час!
Пад Люка заздрісно зітхає і відвертає убік голову, ховаючи від Ґаяна неждано‑негадано зволожілі очі. Хоч цілком би міг цього й не робити, бо ж, як на те, Ґаяну до зволожілих очей його не було ніякого інтересу. Та він навіть і не дивився у комісарову сторону – понуро водячи поглядом по підлозі, Манґер силувався дати лад своїм думкам. Утім, силувався безуспішно, бо й думок, як таких, по суті й не було – «лиш слів щезливих і невловних фраз липкий, як шмарклі, рейвах»…
– Нічого, і на нашій вулиці буде свято! – тріпнувши головою, мрійливо вигукує комісар. – Коли судитимемо тебе, не тільки зі Шнеярака й Таурхаба, із самого Авкиніврака будуть пертися! Ще б пак! Бо хтозна, чи пощастить ще коли‑небудь побачити чинушу в клітці?! Може, навіть столичні газети про суд напишуть. Ти тільки уяви! Ще й телебачення, може, покаже! Розумієш, що це значить?
Ґаян мовчки піднімає на Пада холодний, матовий погляд.
– Ей! – клацає пальцями, підступаючи до Ґаяна, комісар. – Ей! Прокинься!
Манґер дивиться на нього усе тим же матовим поглядом.
– Може, тобі у морду дати? – запитує Пад Люка.
Ґаян злякано смикає підборідком.
– То як? – перепитує комісар. – Заїхать в пику?
– Не треба! – ледве ворушачи сухими губами, шепоче Ґаян.
– Ні, справді? – всміхається Пад Люка, беручись демонстративно закачувати рукави. – Мені не важко!
Ґаян зіщулюється, всаджує голову в плечі по самі вуха й інстиктивно закриває обличчя руками.
– Ти, що, справді не розумієш?! – цілком щиро дивується комісар. – Не розумієш, що доля дарує тобі шанс стати знаменитим! Прославитися! А заодно прославити Каїруан. Врешті‑решт, ти патріот чи ні?
– Патріот! – із гарячковим поспіхом трусить головою Манґер. – Патріот! Звісно, що патріот…
– Отже, згоден? – ласо усміхаючись, тре долоні комісар.
– Що?
– Зізнатися і добровільно, так сказать, віддатися у руки правосуддю.
– Ні! – несподівано йде у відказ Ґаян. – Не згоден!
– Не згоден? – злиться комісар і заціджує Ґаяну у ліве вухо.
Манґер завалюється на правий бік й заледве не падає зі стільця, і то не падає винятково завдяки комісаровому хисту завдавати практично однакових за силою ударів обома руками.
– Погоджуйся! – розлючено сичить Пад Люка й заціджує Ґаяну у праве вухо.
– Ой‑ой! Ой! – скавучить Ґаян. – Не маєте права!
– Що‑о‑о? – округлює очі комісар. – Вчить мене будеш? Я тобі покажу право!
– Я вимагаю адвоката! – несподівано вигукує Ґаян.
Несподівано – навіть для себе самого, бо, вигукнувши, перелякано ловить пальцями рук комір піджака, натягує його (разом із сорочкою, оголюючи до середини спину) на голову, скручується у три погибелі й ховає обличчя під полу, наче півень під крило.
– Ого! – пирхає і весело ґиргоче Пад Люка. – Із адвокатом – це ти добре придумав! Тільки де його взяти? Я й не пригадую, щоб у нас в Каїруані вони водилися. Та й що їм тут робити? Коли би якийсь пришелепок і завівся, то або через тиждень вивтікав, або через два із голоду здох. Не інакше! Бо який би дурень став витрачатися на адвоката, коли вигідніше залагодити проблемку полюбовно й напряму. Без посередників воно ж дешевше! Бо хто такі адвокати? Адвокати – це кодло хапуг і аферистів, котрі видурюють грошву у наївних клієнтів. Що робить адвокат, виманивши пецики? Я тобі скажу, що він робить. От, скажімо, знайдеш ти адвоката. І він, скажімо, заправить п’ятсот кучмеро…
Манґер смикається, наче від електричного струму, підскакує і вражено вилуплює очі:
– Скільки‑и‑и‑и?
– Це ще по‑божеськи, – озивається комісар. – А може і всю тисячу заправити. Це як на кого попадеш. Зрештою, то деталі. Ти ж хочеш знати, що робить адвокат, заполучивши із клієнта грошики. Так? Так! Варіант перший і найпоширеніший: просто кладе усю суму собі у кишеню, а далі навіть у вус не дме…
– Та ну? – недовірливо кривиться Манґер.
– От тоді й ну! – виголошує Пад Люка, і у голосі його несподівано з’являються чудні, цілком фантасмагоричні нотки та інтонації, сповнені гніву і викривального ражу (далебі й екстазу!), із арсеналу полум’яних правдоборців. – Це у них така підла метода! У цих негідників! Лихварів! Паразитів! Ублюдків!
Правдоборча тирада захлинається – комісару забракло повітря і досвіду. (Досвіду – найпевніш).
Посаписто відхекуючись, Пад Люка тилом долоні звезює із чола дрібні крапельки поту, схрещує на грудях руки і, примруживши одне око, застигло й понуро позиркує поверх Ґаянової чуприни, мимохідь наганяючи на Манґера нову порцію жаху. (А втім, цього разу тремтів, здригався, йорзався і клацав зубами Ґаян даремно; як мовиться, пронесло…)
– Та воно, якщо розібратися, і логічно, – тихо і спроквола, ніби сам до себе, зроняє комісар, замислено шкрябаючи підборіддя. – Чого надриватися, як уже й так заробив, а на більше сподіватися марно?
Ґаян зітхає із полегкістю, притьма (чи й не подумки?) хреститься, ще й наважується подати голос:
– А другий?
– Що другий? – схиливши набік голову, неуважно перепитує Пад Люка, думаючи про щось своє.
– Другий варіант, – каже, вже й геть осмілівши, Ґаян.
– Вірно! – підстрибує із виском Пад.
Обличчя його іскриться і сліпуче сяє, наче ретельно надраяна пряжка поліцейського ременя у сонячний день.
– Ось! Ось! – вигукує із захватом і плеще у долоні Пад. – Ось! Ось! Саме це!
То була ґрандіозна, буйна, просто якась небувала і нестримна радість, аж така, що коли б не Ґаянів статус підозрюваного, комісар із вдячності накинувся б на нього й задушив у цупких і гарячих обіймах.
І було ж за що! Було!
Не відаючи того й не підозрюючи, Манґер підказав комісару абсолютно просте, і до того ж практично незатратне, вирішення однієї вельми пекучої проблеми, над якою Пад Люка безуспішно бився і безутішно страждав упродовж кількох останніх днів. Проблема ця носила комісарове ім’я і комісарове ж прізвище, мала ріденький іржавий пушок над губою, мала прищаве плескате лице, мала тендітні, як у пещеної маминої доці‑білоручки, пальчики, мала манірні – повільні й немов пластилінові – рухи і жести, мала катастрофічно невгамовний і просто‑таки непомірний потяг до спустошування запасів холодильника – і абсолютно не мала бажання у свої двадцять шість із ґаком злазити з батькової шиї. Зайве, мабуть, і пояснювати (бо й здогадатися геть неважко), що йдеться тут ні про кого іншого, як про виприска комісарового, Пада Люка молодшого, змалку й донині усіма що в сім’ї, що поза домом прозиваного Падиком. Мало того, що він сам не тільки у найближчім часі, а й у віддалено осяжній перспективі нізащо не збирався полишати затишне, безтурботне і повсебіч комфортне сідало на батькових в’язах, так ще й жертовно любляча його матуся, мимра Магда, і собі звісивши ноги із Падових плечей, нестямно, ревно й невідчепно утримувала єдину кровиночку свою від необачної дурні, аби Падику зі слабкодухості й недоспілості своєї часом («Не дай, боже!») не увихнулося впустити, хоч би й мимоволі, у неокріплу душу батькове скімливе ремство. (Хоч, зрештою, назвати ремством тихе й обережне Падове квиління можна було хіба що із невміру величезною натяжкою). Варто було Паду вряди‑годи несміливо, ніби між іншим, бодай заїкнутися: так, мовляв, і так, може, пора би уже, тогось‑якось, як Магда моментально упиралася кулаками в боки і наганяла в очі лихо: «Та що це ти таке надумав? А ще батьком називаєшся?! Хочеш випхнути хлопчика куди попало?! Щоб дитя пропало?! Що, шматка хліба дитині пожалів?!» Ну і так далі, у тому ж дусі, аж поки Пад Люка замало не падав на коліна, вимолюючи прощення… Прощали його не одразу, а десь так на день п’ятий, шостий чи двадцятий, і на весь цей час комісар, вибравшись із дому, ставав достоту навіженим, аж до такої міри, що навіть собаки із котами, ще й не вгледівши його, а лишень внюхавши звіддалеку загрозливі флюїди, у паніці підіпнувши хвости, розбігалися хто‑куди, далебі й геть вивтікуючи із містечка, заодно подаючи цим поголовним своїм щезненням сигнал тривоги мешканцям Каїруану: «Рятуйся, хто може!» Власне, саме сьогодні й був один із таких днів… До того ж, після останньої сварки Магда несподівано кардинально змінила суть своїх претензій, а заразом і тактику, і узялася, фігурально кажучи, до викручування чоловікові рук усіма мислимими й немислимими способами, деяким із яких позаздрив би (а від деяких, можливо, і вжахнувся!) навіть «незабутній сержант» із поліцейської академії. Уникаючи подробиць, викладемо суть Магдиного терору її ж постійно повторюваною безапеляційним тоном заледве не кожних п’ять хвилин вимогливою фразою: «Ти маєш подбати про кар’єру сина! Ми не вічні, а йому ще жити й жити!» Фактично, Магда проголошувала те саме, що неоднораз до цього намагався внести їй у вуха чоловік, із тією тільки різницею, що робив Пад Люка старший це обережними натяками, по‑простому кажучи – лише закидав вудочку, але одразу ж і змотував її, відчуваючи категоричне несприйняття і цілковиту безперспективність балачок на подібні теми… Тепер він нібито й мав би радіти, що нарешті до його думки прислухалися, можна було би навіть сказати, що визнали його правоту, – однак радості не було. Ба більше того: впору було накласти на себе руки, бо існування його зробилося геть незносним і паршивим – Магда зі звичною для неї у цих справах легкістю в одну мить перетворила комісарове життя на спражнісіньке пекло. (Що й говорити, до таких речей вона мала неперевершений хист, безсумнівний талант, переплюнути який мало кому вдасться, і якби тут не згадувалося пекло, цю вмілість її цілком би можна було наректи «божим даром»). Магда вимагала негайно, не сходячи із місця (буквально цієї ж хвилини!), знайти для Падика необтяжливу й нерядову посаду із пристойною платнею і очевидними перспективами, і аніяких резонів, жодних кволих пояснень, що таких посад в Каїруані хіба з півдесятка і знайдеться, та й ті давно і надовго, вважай довічно, зайняті, – не те, що не сприймала, а й слухати у жоднім разі не збиралася. «Знать не знаю! Або знаходиш Падику справне місце, або!..» – лиховісно погрожувала Магда, рішуче розверталася і зникала, голосно храпнувши дверима, у сусідній кімнаті…
Чи ж нам тепер, про все це відаючи, не збагнути причин ґрандіозної, буйної і просто‑таки небувалої радості, що враз охопила комісара, коли Манґер, сам про те не здогадуючись, подарував йому шанс на вирятунок із смертельних лещат безпощадної інквізиції?
«Ось! Ось! Ось! – застугоніло в голові Пада Люка, і кров гарячим потоком хлинула йому в груди, приємним теплом розповзаючись по усьому тілу. – Хочеш адвоката? Буде тобі адвокат!»
За якісь там лічені секунди у комісарових мізках народилася й набула чітких та практично довершених обрисів геніальна схема, завдяки якій не тільки запросто, легко і невимушено вирішувалася проблема із улаштуванням безхмарного майбутнього Пада Люка молодшого, а й водночас із тим на рівному місці з’являлася чудесна нагода прокласти ще одну доріжку до гаманців простих громадян, не захищених родинними чи іншими (бувало, й специфічними) зв’язками із впливовими представниками вищих каст, від просьб чи засторог яких комісар не зміг би відмахнутися. Схема ця, як уже сказано, була геніальна і проста й складалася всього‑навсього із двох пунктів: 1) виправити (на зрозумілій мові кажучи: купити) Падику адвокатську ліцензію і 2) віднині вирішення усіх без винятку питань, що належать до сфери і компетенції поліцейського комісаріату, із дрібними поборами включно, здійснювати винятково через адвоката, при цьому, зрозуміло, частка власне комісарових доходів мала залишатися на тому ж рівні, що й раніше.
Бідолаха комісар! Навіть у жахкому сні йому не могло привидітися, що цей геніальний план у недалекому майбутньому призведе до катастрофічних особисто для нього наслідків, оскільки Пад Люка молодший, увійшовши в азарт збагачення, практично усе кластиме до своєї кишені, хіба що вряди‑годи милостиво вділяючи батькові якісь там крихти, і навіть любій матусі нізащо не вдаватиметься виблагати у синочка грошей на якусь дрібничку, відтак обоє, старший Пад і Магда, змушені будуть знову, як і колись, у непривітні і скрутні часи, що, здавалося, давно для них минули, перебиватися лишень голою комісарською платнею, почасти заощаджуючи на найнеобхіднішому… Але то буде пізніше, може, вже навіть після того, як у нашій оповіді буде поставлено останню крапку. А поки що:
– Хочеш адвоката? – вигукує Пад Люка до Ґаяна. – Буде тобі адвокат! А зараз можеш ушиватися.
Манґеру аж не віриться…
– Чого сидиш? – весело рявкає комісар. – Ушивайся, поки не передумав!
Ґаяна наче вітром здуває.
– Ось так‑то! – кидає услід йому комісар і рушає, обходячи стіл, поглянути, що там робить Пресер Ватіфф.
А що міг робити горепаха Ватіфф? Усе так само, як і до цього, лежав, розпластавшись, на підлозі.
Комісар присів навпочіпки, намацав сонну артерію на шиї Пресера.
– Пульс є, – проказав, трохи аж ніби й здивовано.
(Чи й навіть розчаровано, може?)
Підвівшись, хмикнув великодушно.
І так само великодушно, із широтою й щирістю душевною, підморгнув Пресеру:
– Лежиш? Ну що ж, лежи, лежи! А я… А що я?
Пад Люка задумливо пошкріб за вухом.
– Ах, так! Піду скажу, хай знайдуть когось там. Як не лікаря, то хоч фельдшера. Не помирати ж тобі, друже Пресере, просто так, за півнячий гребінь. Без медичної, так сказать, допомоги… А крім того, – знову задумливо пошкріб за вухом комісар, – треба зайнятися виборами, а то й так уже…
Не договоривши (чи, може, і не додумавши), Пад Люка рвучко обсмикнув донизу поли кителя, нап’ялив на обличчя вираз крайньої заклопотанності й рішучості, зіп’явшись на носаки, хвацько ударив каблуками й подався із кабінету заледве не маршовим кроком.
Нарешті (аж тоді, коли двері за комісаром зачинилися) відклеївшись од стіни, Пенісо Ґума приголомшено чеше себе під пахвою, тре пучками пальців утомлене тривалим і напруженим спозиранням око, заразом шпетячи на усі заставки старшого Ґума:
– Оце татусь удружив! Оце удружив! Ну, не телепень? Не телепень хіба? Бачити бачу, але ж не чути нічого! Нічогісінько! От маразматик старий! Клепки не вистачило придумати, щоб не тільки піддивлятися, а й підслуховувати можна було?!
Злостуючи, Пенісо зрапта немов забув, що прозурка ця від початку задумувалася старшим Ґума не задля підступного вивідування чужих таємниць, а для мети порівняно благороднішої, за великим рахунком навіть безневинної, хоча й до певної міри так само каверзної.
Колись (у відносно молоді свої роки, коли здоров’я ще дозволяло, а організм, відповідно, вряди‑годи наполегливо навіть вимагав) старший Ґума був аж ніяк не проти закинути чарчину‑другу за комірець, але водночас із тим категорично проти був робити це власним коштом (бо й загалом марнотратство натурі його було противне). У прив’язці до цієї риси старшого Ґума цілком доречним виглядає коротенький екскурс у часи, коли кабінет, де тепер сидів (власне, на цей момент лежав) Пресер Ватіфф, правив клеркам мерії за так звану «Кімнату психологічного розвантаження», спершу кимось дотепно переінакшену на КПЗ – «Кімнату постійного завантаження», а ще по якомусь часі – коли функція рушійної і повсякчасної спрямовуючої сили в організації безперервності відомих процесів мимоволі, ніби сама по собі, закріпилася за помічником бухгалтера Штофом (по суті, перейшовши до розряду його безпосередніх обов’язків) – абревіатуру КПЗ витіснила інша, доволі промовиста і симптоматична, назва: «Бух‑артерія». (О, то таки й насправді була артерія – постійно пульсуюче джерело життєдайної енергії, невичерпне й безбережне аж настільки, що не такою б уже й дивиною було зненарока у джерелі тім утопитися!)
Так ось: коли старшому Ґума приспічувало до нестерпу закинути за комірець, він залазив із ногами на застеленого свіжим випуском «Урядового вісника» стільця і, приклепавшись оком до прозурки, визначав стадію вирування потойбічних пристрастей. Якщо сабантуй у вотчині Штофа ще тільки починався, старший Ґума скрушно зітхав, крекчучи і притримуючись руками стіни, обережно спускав ноги одну по одній зі стільця на підлогу, похнюплено й розчаровано, із розбитим досадою серцем, брів до столика під вікном – пересидіти‑переждати із пісним виразом на обличчі (і з пісним же, ще й ледь теплим, чаєм) несприятливі обставини. А таки й справді: пертися на початку застілля не випадало ніяк, бо за такого розкладу існувала цілком реальна небезпека не бути прийнятим у компанію без вступного внеску, а раз так – то для чого й город починать городити?! Зовсім інша справа, коли застілля було у розпалі; коли воно сягало апо(фі)гею; коли воно, власне, і не застілля вже, а без(пар)донний гульбан; стадія, коли одні ще п’ють, і п’ють без міри, а інші… («А інші тілом нібито ще тут, одначе хвиля їх уже віднесла далеченько…») Узрівши, за якимсь там разом втуливши око у прозурку, що бажаний момент настав, старший Ґума радісно звискував, хапав заздалегідь приготовлену течку із навмання напханими паперами і під виглядом конче нагальної, винятково термінової, просто‑таки немислимо невідкладної потреби щось там узгодити чи завізувати, мерщій мчав до «Бух‑артерії». Влетівши із вкрай заклопотанним виразом обличчя до володінь Штофа, старший Ґума, доволі правдоподібно ніяковіючи, лепетав: «Ви (такого‑то) не бачили? Позаріз треба!» Затим зображав, і зображав талановито, наскільки йому – людині вихованій (а ще й не позбавленій вродженої делікатності!) – незручно (ба навіть соромно!) за своє нагле вторгнення, зачинав вибачатися і удавати рішучий намір негайно «випаруватися». Природньо, хтось ловив його за якусь частину одягу і силоміць тягнув до компанії. Природньо, він віднікувався. Природньо, він опирався. Але ж!.. Не міг же він, будучи людиною ввічливою, зневажити відмовою товариство! Відтак підкорявся настирливим припросинам і зі словами: «Ну, хіба що символічно, лише чарочку!» – умощувався за столом.
Проробляв старший Ґума цей трюк, може, не так вже й часто, але все‑таки не раз і не два, і це, річ ясна, не могло пройти повз увагу завсідників «посиденьок у Штофа». А втім, не надто переймаючись, вони цю його фантастичну здатність появлятися у потрібнім місці у потрібний час із легким серцем списали на неймовірну інтуїцію. Старший Ґума, звісно, не заперечував. І навіть узяв за тверду моду незмінно супроводжувати свою появу в «Бух‑артерії» екзальтованим, сповненим непідробного розпачу, покрикуванням: «Клята інтуїція!.. Аж невдобно, чорт візьми!»
Між тим, доки ми робили цей (насмілюсь сподіватися: небезкорисний) екскурс, а молодий Ґума щонайщирішим чином виявляв незмірну вдячність і гарячі синівські почуття до покійного батька (аж так, що од тих рулад тлінним решткам старшого Ґума мало би стати тісно у могилі), – комісар Пад Люка устиг добратися до комісаріату, переловити у коридорі єфрейтора Ніка Чема, що якраз був намилився кудись злиняти, без зайвих сентементів (тим паче – пояснень) уклеїти бідоласі пенделя і віддати наказ:
– Біжи пошукай лікаря!
– Нащо? – перепитав єфрейтор, чухаючи задницю.
– У мерію хай мчить! Ватіфф там загинається…
– Ватіфф?
– Ватіфф!
– Що з ним?
– А я знаю! – відмахнувся комісар. – Лежить під столом…
– Перебрав? – скорчив либу єфрейтор.
– Ти чого пристав?! – розгнівався Пад Люка. – Сказано бігти, то й біжи! Шукай!
– Єс! – підскочив Нік. – Будьте певні, вмент знайду!
– Но‑но! – виставив руку комісар. – Я тобі що велів?
– Як що? – розгубився єфрейтор. – Знайти лікаря!
– Знайти? – звів дугами брови Пад Люка.
– Хіба ні? – витріщився Нік Чема.
«Мудило! Ти йому одне, а він… Застав півня яйця нести!..» – подумки вилаявся комісар, із дивовижною легкістю начисто забувши про припасене для Ніка грізне попередження, яке ще мить тому вертілося на язиці: «Хоч із‑під землі!.. Хоч висри!.. Як хоч!.. Не знайдеш, приб’ю!» Лишень зараз, коли погроза та вже замалим не вивергнулася із комісарової пащі бурхливим спіненим потоком, Паду врапт дійшло, яку величезну, яку просто‑таки несосвітенну дурість він чинить. «Рехнувся, Паде?! – стрепенулося комісарове єство. – Тобі ж у збиток, якщо Ватіфф очуняє! Хтозна, що там було і що той крендель заспіває, виживши?! І що тоді? Штуцера смоктати?!»
– Ти не уважний, Ніку! – Пад легенько, із несподіваною турботливістю, майже по‑батьківськи, узяв Ніка під лікоть, похитав із незлобивим докором головою. – Згадай‑но, Ніку… Я тобі що сказав? «Біжи пошукай лікаря». Ось що я тобі сказав. Я ж не наказував: «Знайди!» Уловлюєш різницю?
– Не зовсім…
Чема крутнув головою, спантеличено пошкріб нігтем мізинця за вухом.
– Та що я тобі буду пояснювати? – урвався комісару терпець. Роль чуйного наставника була йому явно чужою. – Роби як сказано! А коли що не так, спуску не жди. Ти мене знаєш!
Відчувши загрозу напоротися на ще одного копняка, єфрейтор завбачливо розсудив, що на сьогодні їх – із врахуванням двох уранішніх – йому вже задосить, і щодуху рвонув до виходу.
«А міг би вийти пшик! – покрутив головою комісар, провівши Ніка поглядом до дверей. – Ох, Паде, Паде! Вилізе коли‑небудь доброта твоя боком… Ох і вилізе!..»
Іншим разом Пад Люка залюбки присвятив би якусь годину чи дві розмірковуванням про рідкісну безкорисливість, виняткову душевну щедрість та інші альтруїстичні чесноти, притаманні його аж занадто щирій, навстіж відкритій чужим болям та негараздам, безмежно чутливій натурі; одначе зараз, хоч як не важко було відмовляти собі у задоволенні й наступати на горло власній пісні, Пад не міг, та й просто не мав права, дозволити собі змарнувати дорогоцінний час на подібне (безперечно: слушне, потрібне і ніяк не зайве за інакших обставин!) заняття.
– Вибори! Вибори! Вибори! – наче мантру, шепотів Пад, переступаючи поріг свого кабінету. – Вибори! Вибори! Вибори! Усе інше – потім…
Кабінет був, правду кажучи, нікудишній. Довгий і вузький – настільки, що пробратися між столом і стіною до «начальственного» крісла можна було тільки боком. А втім, у певних, таки й нерідких, випадках була у тому неабияка, цілком практична, користь: коли комісару приспічувало пожбурити – спересердя чи й просто розваги задля – чим‑небудь у когось із підлеглих (власне, у Ніка Чему, бо більше у штаті ніхто й не числився), шансу увернутися той не мав жодного. Попадання завжди було стовідсотковим, і Пад Люка цією своєю влучністю дуже навіть гордився. Загалом же виходило на те, що кабінет комісару не дуже й був потрібен, отож застати Пада тут було проблематично. Власне, ніхто його тут заставати особливо й не збирався, ніхто ніколи й не шукав його тут, бо й справ якихось прості каїруанці воліли із ним не мати, та й саму будівлю комісаріату намагалися обминати стонадцятими стежками, – береженого, як відомо, господь береже… Сам же Пад Люка заскакував у комісаріат, ніби сповнюючи ритуал, – чи й не для того хіба, щоб уклеїти пенделя чи запустити якоюсь хабизнею у єфрейтора; словом, нагадати Ніку Чему, за що той отримує платню. Ну й заодно полоскотати душу спогляданням прикріпленої на дверях кабінету чималенької таблички із аршинними золотими літерами на блакитному тлі: «Комісар Пад Люка».
Одначе тепер, коли несподівано зажевріла (та яке там зажевріла?! спалахнула яскраво й засліплююче!) захоплююча перспектива перебратися в осідлище Ґана Дона, – яким же ганебно нікчемним і принизливо мізерним видався Паду його кабінет! Як він його умить зненавидів!
– Це!.. це!.. – забелькотів комісар, нервово хрускаючи пальцями. – Це ж дурня якась! У будь‑якого ідіота у мерії і то кращий!
Комісар замріяно стулив повіки, уявив себе у просторих – хоч м’яча ганяй! – апартаментах, схвильовано відчув, як од солощавого видива того під шкірою розходиться м’яке, терпкувате тепло, і якщо до цього й були у Пада якісь сумніви, чи йому те мерство треба, ця живо намальована розбурханою фантазією мила його серцю ідилія стала найпереконливішим арґументом – в одну мить усі вагання щезли. Щезли однозначно, безповоротно, безслідно.
Сумніви розвіялися, однак заодно із ними кудись повіялися й думки, і в комісарових мізках утворився вакуум. Власне, не зовсім і порожнеча, бо щось там таки ворушилося, щось наче й похлюпувало – якась невиразна, безформна і драглиста, як кисіль, маса, із якої годі було, хоч як не силкуйся і не старайся, виловити щось путнє. А втім, Пад Люка не здавався, щосили чухав потилицю, чухав і інші місця, відтягував вуха, ляскав долонею по лобі, смикав чуба, м’яв носа; і врешті‑решт його наполегливість та упертість були винагороджені – одна слушна, ще й геть некепська і цілком прийнятна, думка таки вигулькнула.
«Треба напитися! Перейматися виборами на тверезу голову – це маячня!» – цілком резонно (попри те, що абсолютно не мав досвіду участі у виборчих кампаніях, ба більше – навіть приблизного уявлення не мав, що це таке) розсудив Пад.
Що й казати: просто і геніально! До того ж, цінність цієї думки була ще й у тому, що думати над її втіленням особливо не доводилося, – тут теж було все просто, наче в казці: наліво підеш – до Старого Ірландця попадеш, направо підеш – до О’Негрі попадеш. З одного боку – нібито й дилема, а з іншого – аж ніяк: все одно упродовж дня треба навідатися і туди, і туди; яка ж тоді різниця, куди спершу податися?! Це вже як карта ляже. Цього разу карта лягла на пивницю Старого Ірландця. Зрештою, інакше й не могло бути: по‑перше, від комісаріату туди відстань значно коротша, аніж до салуну О’Негрі; а по‑друге – Пад Люка достеменно знав, що центр тяжіння каїруанських злодієро після учорашніх аномальних переміщень ще до ночі повернувся на висхідну точку, отже зараз у Юджіновій пивниці нема де яблуку впасти і питво рікою ллється, – ідеальніших умов для розширення бази електоральних симпатій годі й бажати! (Звісно, Падовий мозок не міг видати настільки складної конструкції, бо й загалом на подібні дефініції був неспроможний, одначе на рівні інтуїції щось схоже таки явилося йому, хіба в простішій формі і простішими словами).
– Так! Так! Так! – рішуче сказав Пад, сходячи із ґанку комісаріату.
Ступивши на тротуар (власне, на заасфальтований клаптик землі від ґанку до дороги), Пад Люка скрадливо на всі сторони роззирнувся. Пересвідчившись, що ніхто його не бачить, глухо розсміявся, зі словами: «Ну, тепер держись!» – тицьнув дулю у бік мерії і подався, ледве не учвал, до пивниці Юджіна Кіллі.

Sekcio 19: soleco

– Думаєте, я така стара?
Підвівши голову, Адабельґердина Терміна Тор поглянула йому прямо в обличчя, і Леон зауважив, що очі її були набагато молодші, аніж мали би бути у жінки її років; власне, того здогадного віку, який він визначив їй сам.
– Думаєте, що мені сімдесят, аж ніяк не менше? Хіба ні? Помиляєтеся. Зрештою, нічого дивного. Так усі вважають…
– Хоч у жінок про це питати не годиться…
– Чого вже там! – поблажливо махнула вона рукою. – Хочете знати, скільки мені насправді? П’ятдесят три. Нещодавно виповнилося.
– Жартуєте?
– Аніскільки, – мляво повела кістлявим підборідком. – Які тут можуть бути жарти! Тому й не тримаю у домі дзеркала і уникаю будь‑чого, що може відбивати відображення… Знаєте, бачити себе такою – мало радості…
– Хворієте?
– Хтозна! Ніби й ні… Щоб щось там боліло, грішить не буду…
Терміна схилила голову набік, однією долонею сперлася на ціпка, іншою провела по обличчю, ніби знімаючи невидиме павутиння, скупо усміхнулася самими лиш краями блідих, майже безкровних вуст.
– Просто я вже двадцять вісім літ, вважайте, не сплю… Година, дві… Не більше… З тих самих пір, із тієї ночі, коли заразом втратила усю свою сім’ю… Батька, матір, двох сестер і братика… Вони загинули…
– Як? – вихопилося у Леона, хоч і знав, що про таке краще не питати. – Вибачте, якщо…
– Не вибачайтеся, – спокійним, рівним голосом зупинила його Терміна. – Може, це навіть добре… Мене давно ніхто вже не питав про це… Вони потрапили в аварію, коли верталися із відпочинку в горах… Я ж не тутешня. Ми тоді жили в містечку неподалік столиці, батько мав невеличкий, але сталий, бізнес. Могли собі дозволити…
Терміна відвела погляд убік, надовго замовкла і, поринувши у спогади, здалося, геть забула про Леонову присутність.
Знов озвалася вона лише тоді, коли Леон ненароком кашлянув.
– Мене тоді із ними не було, – проказала, не повертаючи голови і все так само дивлячись кудись убік, Терміна. – Я тоді здавала іспити в університеті…
– Маєте диплом університету?
– Ні, не маю, – відказала вона, не змінюючи пози. – Після того, що сталося, було не до навчання… Наступних кілька років я провела в психіатричній клініці, а коли вийшла звідти, спродала усе, що залишилося від батьків, і перебралася сюди…
– Чому саме сюди? – поцікавився Леон. – Хтось із родичів тут жив?
– Не знаю! – аж тільки зараз обернулася до нього, й розпачливо крутнула головою. – Це для мене й самої загадка… Тобто… Тобто я не пам’ятаю… То було якраз тоді, коли… – Вона запнулася, важко і голосно зітхнула. – Словом, не пам’ятаю. Може, хтось нараяв. Може, само якось так склалося… Не дивуйтеся, то було тоді… у той період, що набіло витерся із моєї свідомості… Провалля… Якщо чесно, я тільки недавно сама довідалася, скільки мені років, бо й усі документи кудись поділися… Перебирала старі речі й випадково знайшла вітальну листівку, підписану батьком на моє п’ятнадцятиліття… Батько мій був страшенно педантичним чоловіком, і ця його скрупульозність проявлялася буквально в усьому. Не дивно, отже, що унизу листівки він проставив дату… Не повірите! Я ледве знову не збожеволіла! І було ж від чого… Я ж була певна, що мені давно за сімдесят! А тут…
Вона подивилася вгору, затим, ковзнувши поглядом по руйновищу лісопильні, що проглядалося за сотню кроків між стовбурами дерев, наблизилася до Леонового автомобіля, зазирнула через прочинену передню дверцю у салон.
– Можна?
– Що? – не зрозумів Леон.
– Можна, я посиджу? Ось тут, за кермом…
В очах її було тихе, сором’язливе благання, а водночас і страх почути відмову.
– Звісно! – поспіхом кивнув Леон.
– Дякую! – зраділа вона. – Дякую дуже!
Він підійшов, узяв із її рук ціпка і, притримуючи під лікті, допоміг викарабкатися на водійське місце.
Терміна відкинула голову назад, заплющила очі, замріяно і лагідно провела наосліп пальцями по керму…
– Батько мене любив, – сказала, не розплющуючи очей. – По неділях чи святах, коли він міг побути із сім’єю, ми частенько вибиралися на пікнік за місто, і де‑небудь у полі батько садовив мене за руль… Це вже тоді, як училася в університеті.
– Якщо хочете, можете проїхатися, – запропонував Леон. – Ключ у замку.
– Ви серйозно? – стрепенулася і недовірливо зиркнула на нього Адабельґердина Терміна Тор. – Не боїтеся? А що як потрощу вам автівку?
– Пусте! – із веселою безпечністю відмахнувся Леон. – Було б за чим жаліти!
– Тільки й було б лиха, так? – сумливо усміхнулася Терміна. – Батько так само казав… «Тільки й було б лиха, аби сама ціла»…
– Гадаю, аж до такого не дійде, – підбадьорив її Леон.
Терміна обхопила долонями і міцно обплела пальцями кермо, злегка поторгала ним вправо‑вліво, немов перевіряючи люфт, затим подалася вперед і, ніби приміряючись до маневру, чіпким та прискіпливим поглядом окинула через лобове скло продовгувату і досить‑таки простору галявину, що простилалася перед капотом автомобіля.
– Ні! – розчаровано скривилася і різко видихнула Адабельґердина Терміна Тор, зісмикнувши долоні з керма. – Не зможу… Надто багато часу спливло! Я вже й забула, де яка педаль…
Леон мовчки зітнув плечем. Мовляв, як собі знаєте.
– Одначе, – зворушливо промовила, обдаровуючи його теплим, іскристо щирим і безпосереднім позирком Терміна Тор, – я вам надзвичайно вдячна…
– Ради бога! – завіднікувався, дещо навіть розгубившись, Леон. – Про що ви! Я ж…
– Ви добра людина, – сказала Терміна Тор, злегка торкаючись його руки. – Справді… Не перечте, я знаю, що кажу… Люди, подібні мені… Та що там! Власне, такі, як я… Ну, ви ж розумієте, про що я?!. Із розладами психіки… Зазвичай ми дуже тонко відчуваємо фальш… Як малі діти!.. Ви не фальшивий!
«Якби ж то ти мене хоч трохи знала!» Леон негадано відчув, і то цілком виразно, збентежливу ніяковість, далебі – навіть сором. Праведником ніколи він не був, грішків за ним водилось достобіса, – і кому ж, як не йому самому, про те знати? Закинути йому можна було чимало всього, та тільки не лукавство…
Немовби зазирнувши у його думки, Адабельґердина Терміна Тор докірливо захитала головою:
– Дарма ви так! Навіщо погано думати про себе? Не варто! У світі повно людей, які зроблять це без вас… До того ж, – іронічно прискалилася, – залюбки і зі значно більшим успіхом.
– Говорите, як філософ, – зауважив Леон.
– А що ж мені залишається? – Адабельґердина Терміна Тор повела плечем і, схиливши голову набік, усміхнулася із тихою, сказати б святобливою, без гіркоти і бодай кволих ремствувань, смиренністю. – Живу поруч із людьми, вештаюся між людьми, але почуваюся, немов у пустелі… Наче одинокий мандрівник у безлюдній пустелі… Людям я нецікава. Люди мені, за великим рахунком, теж нецікаві. Живу зі своїми думками, зі своїми споминами. Живу собі та й по всьому.
Вона на хвильку замислилася, затим жестом попросила допомогти вибратися із автівки.
– Знаєте, – сказала, ставши на землю, – Каїруан – якась дуже дивна місцина. Якась аномалія. І люди, що тут живуть, також дивні. І то ще й як! Аномально дивні!
– Чому ж? – поцікавився Леон.
– Розумієте, усе нібито так, як треба, але водночас – усе не так. Не так усе… Звісно, вони сваряться, сперечаються, пащекують, плетуть інтриги, лупцюють дітей, кохають і зраджують… Все, отже, як у людей… Нібито усе як і годиться… Але роблять вони це все здебільшого без азарту, без пристрастей, якось мимоволі, ніби й не надаючи особливого значення, хоч би чого це стосувалося. Вони із покорою, сказати б навіть байдужістю, ставляться до всього, що відбувається довкола них, та й до того, що трапляється безпосередньо з ними, ставлення не краще… Живуть так, ніби не було нічого в минулому, ніби немає нічого тепер і ніби нічого не буде в майбутньому. Та вони, здається, навіть і не живуть! Просто… Навіть і не знаю, як це назвати…
– Може, існуванням?
– Можна й так, – кивнула Адабельґердина Терміна Тор. – Мабуть, що так… А ліпше, проте, буде сказати, що просто виконують функцію існування…
– Може, ви надто строгі до них?
– Може й так, – схиливши голову, стенула плечем Терміна Тор. – Мабуть, таки строга…
Злегка спираючись на ціпка, сповільна відійшла на десяток кроків углиб галявини, сіла на невисокого, трухлявого й оброслого мохом, пенька.
– Добре тут, – сказала, бігцем роззирнувшись довкруг. – Я це місце люблю… Тут мені спокійно і затишно… Улітку, коли спека, буває, що й ночую тут… Отак‑от, сидячи на пеньку… Тобто просто сиджу цілу ніч, бо ж, як вже казала, сну я практично не знаю…
Вона зітхнула, тихо й безприкрісно, ніби просто переводячи подих, і замовкла.
– Адабельґердина – дещо незвичне і рідкісне ім’я, – сказав Леон. – Принаймні, раніше ніколи не чув.
– Не просто рідкісне! – із готовністю озвалася Терміна Тор, так, ніби тільки й чекала цього запитання. – Я у світі, мабуть, єдина таке маю. Це все витівки моєї матусі. Вона загалом була великою ориґіналкою! Отож і додумалася зашифрувати у моєму першому імені себе, батька, бабць і діда.
– Тобто? – здивувався Леон. – Це ж як?
– Ада – ім’я моєї мами. Абель – так звали її матір, а мою бабу. Ель – це інша моя бабця, батькова матір Ельвіра. Ґер – мій батько Ґерман. Дина – мій дід, а материн батько. Його звали Диназій, а по‑простому на нього казали Дино. Не знайшлося у моєму імені місця лише батьковому батьку, Фрідріху. Матуся моя свекра чомусь не любила… Правду кажучи, він її теж. А втім, я його майже не пам’ятаю, вони із бабцею Ельвірою жили далеченько, бачилися ми рідко. До того ж, і помер він, коли я ще була малою…
Терміна Тор підвела голову вгору, ковзнула поглядом по верхів’ях дерев, замислено усміхнулася із ледь помітною, бринливою зажурою у ясних, променистих очах.
– Та вам навряд чи й цікаво це слухати, – промовила по якійсь хвилі, і надиво легко, по‑молодечому невимушено підхопилася із низенького пня на ноги.
– Чому ж? – щиро заперечив Леон. – Цікаво!
– Ну то й добре! – обдарувала його пишною, сяйливою посмішкою Адабельґердина Терміна Тор. – Дасть бог, ще стрінемось!
І проворно й безтурботно, широко переставляючи ціпка, подалася через галявину до розвалин старої лісопильні.
Леон дивився услід Терміні, і раптом піймав себе на тому, що йому не хочеться її відпускати.
Він вдивлявся їй у спину, вдивлявся пильно, ніби посилав сигнали, і якоїсь миті навіть здалося, що вона стишила ходу й пристановилася; але тільки здалося.
Вона не зупинилася, не обернулася…
Наскоро перетнувши галявину, Терміна Тор обітнула край руйновища – і щезла з очей.

Sekcio 20: sur sian sxnuron pendis nur stulta

Побіжна згадка про Єндруха Йовича. Про речі закономірні й неминучі. Істинна правда. Нервові розлади Ноля Дане. Свинство, ще й небачене!

Взагалі‑то Ноль, котрий Дане, хоч і намагався виставлятися персоною щирою і компанійською, був супчиком ще тим, собі на умі; простіше мовлячи, власної вигоди (не конче й матеріальної, будь‑якої, та все ж матеріальної – передовсім!) не лише пнувся нізащо не упустити, а й завзято, із азартом її шукав.
Не можна сказати, що жадоба зиску була єдиним сенсом у Нольовім житті, – у тому сенсі, що так було не завжди; принаймні, до пори до часу це аж так не випирало. Коли той момент настав, із певністю ніхто не скаже, та й, власне, потреби в тім немає, перед нами ж не стоїть завдання дослідити біографію Дане із усіма її зиґзаґами, вивертами і збоченнями. Зазначимо лишень, що потягатися у меркантильності з Нольом і скласти гідну в цій царині конкуренцію йому в усім Каїруані міг хіба що Єндрух Йович, про котрого ми ще поговоримо осібно, і то неодмінно, бо інакше оповіді нашій дечого буде дуже навіть бракувати; наразі ж, аби не збитися на манівці, вернемось до викладу вже початого.
Тільки‑но на обрії вимальовувалася хоч яка‑небудь, бодай ґіпотетична чи й цілком ефемерна, перспектива щонайменшого зиску, у глибоко посаджених, схожих на дупла, очах Ноля вмить спалахував пристрасний вогонь, подеколи такої сили, що й не привелося б дивувати, якби раптом густі й розлогі, наче мичка, брови Дане почали тліти чи й навіть зайнялися, – навпаки, коли би щось подібне й сталося, то виглядало би як річ закономірна, далебі й неминуча. Так само, як закономірним і неминучим було те, що багато хто Ноля недолюблював. Хтось – злегка, дехто – майже незнозно, а були й такі, що навіть ненавиділи, почасти й люто; як‑от Ґієн Капшо, Льосе Енокляну, а із недавніх пір ще й Сачвеявл де Відьм. Зрозуміло, у кожного із них були на те свої причини; не надто, втім, відмінні…
Найбільше ж таких спонук, про що й неважко здогадатися, було у Нольової благовірної, Лін. Цілком можливо, що про те ніхто й не знав би, коли би сама Лін мала хоч яку‑не‑яку клямку на роті. А проте ж вона її не мала! Утім, як і Ноль. І у цьому вони були не те що подібні, а разюче схожі, ніби із одного лона вишпорталися. Обоє ж бо із медоточивою усолодою розбазікували одне про одного наліво й направо, і то розбазікували не нісенітниці, і не безневинні побрехеньки, а речі цілком правдиві, навіть інтимні, відтак усе містечко, із малими дітьми включно, достеменно знало не лишень про їхні осібні гастрономічні уподобання та хто із якої ноги встає, а й час від часу дізнавалося про анатомічні параметри певних частин тіла (зрозуміло яких) кожного із подружжя, причому параметри ці зазнавали досить суттєвих метаморфоз, залежно від амплітуди і температури їхніх взаємин. (Наперед прошу вибачити за деякий натуралізм, до якого, можливо, доведеться вдатися, але ж, як мовиться, із пісні слів не викинеш, тим паче, що без цієї пісні розповідь буде пісна і не докінечно правдива).
Коли подружжя Дане гиркалося всерйоз (бо просто так, по‑легкому, гиркалися вони через день, зазвичай зранку, адже тільки о цій порі, поки не роздременулися на цілісінький день і аж до ночі у різні боки, й могли собі дозволити розкіш зчепитися наживо у проміжках поміж почерговими заскакуваннями до клозету, шарпаниною за першість у душі, відвойовуванням ближчого до вікна місця за кухонним столом і, нарешті, відчайдушними спробами першим (першою) вислизнути з дому – не так задля того, аби уникнути ескалації конфлікту, як перекласти на іншу сторону обов’язок випровадження до гімназії єдиного чада (власне, чадихи), а це, окрім усього іншого, неодмінно супроводжувалося спустошенням гаманця, що, у свою чергу, неабияк спустошувало душу того, кому той гаманець належав), – так от: коли подружжя Дане гиркалося всерйоз (а траплялося це не так вже й рідко, принаймні, не менше двох разів на місяць, причому так історично склалося, що один із цих разів обов’язково припадав на двадцяті числа – то вже була стала й непорушна, починаючи із першого ж року їхнього спільного життя, традиція), – так от, нарешті: коли подружжя Дане гиркалося всерйоз, весь Каїруан мав неабияку розвагу (відтак тих їхніх сварок містечко дожидалося із не меншим, якщо й не більшим, нетерпінням, аніж гімназисти – вакацій, працюючі мешканці – авансу і зарплати, інваліди й старики – пенсій, жінки при надії – пологів, а чоловіки жінок при надії, а заодно й приятелі, та й просто знайомі тих чоловіків, та й навіть знайомі знайомих, – неперевершено прекрасної нагоди цілком виправданого, відтак і неосудного (бо ж із радощів!), кількаденного непросохного гульбану на честь і во благо новонародженого дитяти), і мав весь Каїруан ту розвагу із того і у тому, що ані Ноль, ані Лін не замикалися в собі, не таїлися і не ховалися зі своїми прикрощами, навпаки – ішли в народ й несли до спраглих на новини вух народу правду. Кожен, зрозуміло, свою, – бо й як же інакше?! Тому й назва їй відповідна й вагома: істинна правда.
– Істинна правда! – божилася Лін у колі подруг. – Він обізвав мене общіпаною куркою і навіть намірився був швирґонути у мене вазою із богемського кришталю! І за що? Ні, ви тільки уявіть! Йому, бачте, не сподобалося, що я трішечки, ну геть зовсім трішечки, вищіпала брови! А що ж, мені ходити зарослою, як мавпа?
– Істинна правда! – свідчив при друзях Ноль. – Дістала вона мене, так дістала, що мало не запустив у неї вазою! Ви тільки уявіть: у мене кіпа роботи, навіть і не знаю, із якого боку до того всього підступитися, ніяк думок згребти докупи не можу, а вона гасає, мов підстрелена, і все пристає: «Подивись, як я вищіпала брови! Подивись! Мені так гарно? Тобі подобається?» Курка общіпана!
– Істинна правда! – заламувала руки й пускала сльозу мимра Лін. – Він уже третій тиждень ігнорує мене! Я до нього вже і так, і так, і ласкою, і хитрощами, навіть дійшла до того, що напекла його улюблених пиріжків із вишнями, а він…
– От не повірите! – прикликаючи увагу товариства, із розмаху лупив долонею по ляді стола Дане. – Вона уперше за сім останніх літ сподобилася спекти пиріжки. І все для того, щоб затягти мене у ліжко! Ну й що?.. Попробував – гидота рідкісна!
– Це ти про Лін? – підсмикнув брови вище середини лоба Мойсей Коен. – Чи про пиріжки?
– А він!.. – вигукувала в нестямі Лін. – Сволоч він, ось хто! А я дурепа! За що там годити? За отого мацюпунька?! За тих п’ять сантиметрів, які ще й гнуться?!
(«Е‑е‑е, дорогенька, не виділа ти ще мацюпуньків!» – потайки, із прикрістю та зі знанням справи водночас, зітхала при цих одкровеннях Йозка).
– Істинна правда! – виливав душу злодієро Ноль. – Немає вже сил це зносити! Моя мимра здуріла геть! Наче із прив’язі зірвалася! Усе їй ввижається, що я її ігнорую. Пристає, мов із ножем до горла! Хоч бери та втікай… Ніякого спасу немає, їй‑богу… У мене купа справ, купа творчих задумів, а їй одно подавай!.. Хочу, каже, бути твоєю музою! Істинна правда! Так і каже… Ну, я терпів, терпів, та й не стримався, візьми та й бовкни: «Та яка ж із тебе муза? Десять років тому могла ще якось згодитися у музи, але ж не тепер. Піди‑но лишень глянь на себе…» Тут її і прорвало! Наплела такого, що опісля того не те що на три тижні – на три роки охоту відбила! Ще, кажуть, плеще, що у мене не такий… А у неї? У неї яка? Як криниця! Утопитись ненароком можна…
– Істинна правда! – вивертала душу Лін. – Він мене мало не убив! Що це ти, пристав, патякаєш, що у мене маленький?! Ні, ви чули? Чули таке? Щоб я… Та ніколи! А якби й казала, то хіба що? Хіба не правда?! Ну, нічого… А я йому: а ти, кажу, покажи, а то я вже й забула, який він там у тебе!
– Рехнулася! Істинна правда, рехнулася! – вивертав душу Ноль. – Уявляєте, що учудила?! Прийшла із лінійкою, каже: знімай штани, міряти будемо, щоб не винуватив потім, що я брешу…
– Ой, мимрочки мої дорогенькі! – по якомусь тижню, солодко заплющивши очі, до хрускоту в плечах потягувалася Лін. – Ох! Добре ж як! Ох і добре! Аж!.. Аж!.. Взяла – не повірила, а як глянула – мало не зомліла… Красень хоч куди!..
– Куди? – роззявила рота Аручка.
– Хоч куди! – гонористо смикнула підборідком догори Лін.
– А хіба не ти казала, що у Ноля п’ять сантиметрів і гнеться?! – здивовано вилущила очі Йозка.
А може, то була й не Йозка, а, скажімо, Мейра Копонешро. Чи й хтось там ще. Зрештою, не так це вже й важливо…
– То й що?! Підріс, значить! – дзвінко й укотисто засміялася Лін. – Істинна правда!
– Істинна правда! – прикладав руку до серця Ноль. – Я й сам не знаю, що зі мною сталося, але… Та що розказувати! Треба було просто бачити уранці Лін! Єй‑бо присісь‑бо, була замало не готова мене носити на руках!
– Ти ж обзивав її: «Корова»? Певніше, отже, на рогах! – єхидненьким пасажем потішив товариство Вальдемар Вайсброу, викликавши несамовитий шквал реготу.
Не реготав лише Ноль. І то не від образи, а із причини суто меркантильної. Видобувши із піджака ґелеву ручку, він нашвидко записав на серветці Вальдемарів експромт, склав серветку вчетверо і, разом з ручкою сховавши до кишені, із видимим задоволенням енергійно потер долоні, і недарма ж: по якомусь часі Вайсброу все одно забуде, а йому, Дане, це дуже навіть може пригодитися. Та яке там може? Неодмінно знадобиться!
– І в наш час, і навіть у нашім Каїруані таки трапляються справжні чоловіки! – якось заявила Лін. – Істинна правда!
– Хе! – скептично скривила рота Мейра Копонешро. – Це у якому сенсі?
– А в тому, – млосно видихнула Лін, – що справжній чоловік, ти йому тільки натякни, заради цього діла закине все! Навіть найневідкладніші справи!
– Я про це теж читала, – хмикнула Йозка. – Одне шибзануте писало в одній шибзанутій газетці. Та ти й сама знаєш!
– До чого тут газетка! – ображено вигукнула Лін. – Ви що, не вірите мені?
– Ми би, може, і повірили, якби аж так добре не знали тебе, – озвалася Мейра.
– Зрештою, справа навіть не в тобі, – додала Йозка. – Ми ж не шмакодявки якісь! Ми аж занадто добре знаємо наших злодієро!
– Так! Так! – вигукнула Ірен Арук. – І ціну їм годні скласти!
– Особливо твоєму Нолю! – необачно (чи й зумисне, може?) бовкнула Йозка.
– Що‑о‑о‑о? – заледь у Лін не повилазили із орбіт очі. – Ану, повтори!
Й миттю вчепилася у Йозчині патли. Власне, у які там патли?! Які там, власне, патли у Стриженої Йозки?!
Але ж: не в тому річ, не в тому річ!
Якби Йозка навіть була лиса, як коліно, Лін все одно знайшла би у що вчепитися! Бо така була її натура. У цьому випадку, у цій ситуації – тим паче! Привід‑бо був, та ще й який!..
– Я тобі складу ціну! – бризкала слиною Лін. – Я тобі так складу! Так складу!
Йозка зловчилася якось вирватися і відбігти на безпечну відстань. Правда, у долоні Лін залишився добрий жмут Йозчиного волосся.
Мейра із Аручкою ухопилися за животи, надриваючись від сміху.
– Чого регочете? Чого регочете? – завищала до них Йозка. – Ти би, Мейро, краще затнулася, а то доведеш! Доведеш!
– Це ти чого? – вирячилася Мейра. – Це ти про що?
– А то не знаєш?! – пригрозила Йозка. – Чи тобі нагадати, як ви із Дане…
– Що‑о‑о? – зашкварчала, буцім олія на розжареній сковорідці, Лін. – Що‑о‑о?
– Бреше! – звискнула Мейра, ховаючись за Аручку. – Та звідки їй знати?!
– Істинна правда! – забожилася Йозка. – Сид розказував!
– Брехня! – крикнула Мейра, визирнувши з‑за спини Аручки. – Брехня!
– Брехня, кажеш? – розчервонілася Йозка. – А чого ж тоді твій Потер ганявся навкружки Юджінової пивниці за Нольом і, розмахуючи ножем, грозився відчикрижити йому причандало?! Га?
– Не було цього! Не було! – зарепетувала Мейра.
Хтозна, чим би це й закінчилося, коли би невдалік раптом не замаячила фігура Ноля Дане.
Забачивши супружника, Лін підстрибнула на зігнутих й широко розставлених ногах, розвернулася у повітрі на дев’яносто градусів і з войовничим криком апачі погналася до нього. Власне, помчалася за ним, бо Дане, миттю зорієнтувавшись, що нічого доброго його не жде, моментально дав драла – тільки підошви замелькали, збиваючи густі хмари куряви… У тій куряві він і пропав, немовби розчинившись. Зрештою, зникла, розчинилася у тій куряві й Лін…
– Істинна правда! – розказувала наступного дня Лін, прикриваючи долонею підбите око. – Я його таки догнала! Аж під Трьома Стовпами!
– Воно й видно! – засміялася Аручка.
– Отака ти подруга? – образилася Лін. – Потішаєшся?!
– А чого мені плакати? – знизала плечима Аручка. – Якого півня було за ним ганятися? Куди б він дівся! Влаштувала б ліпше засідку у домі. Він у хату, ти його – бець! – чим‑небудь. Ото й усіх ділов!..
– А мої старі учора побилися! – із захватом посвячувало у сімейні чвари усеньку гімназію чадо Дане, трепетно радіючи чудесній нагоді опинитися у епіцентрі загальної уваги. – Мати прийшла додому з отакенним фінґалом під правим оком, а у батька подерта сорочка, надкушене вухо і він шкутильгає!
– І нізащо ж! – обурювався Ноль, виставляючи напоказ розпухле, зі зримими слідами покусів вухо, густо приляпане йодом. – Істинна правда, нізащо ж! Та нічого, я у боргу не залишився, так приклався, що аж‑аж!..
– Прикластись ти приклався, – зронив, криво всміхаючись, Льосе Енокляну, – а от кому дісталося більше, це ще питання!
– Відповідь на яке треба шукати у наслідках, – філософськи прорік Рим Арук. – Якщо Лін осліпне на одне око, а Ноль на одне вухо стане глухим, це можна буде розглядати як компенсаторний паритет…
– Пішли ви всі! – ображено набобирився Ноль, зриваючись із місця. – А ще друзями називаєтесь!
Оглохнути Ноль не оглох (та й Лін, до слова сказати, теж не осліпла), але поводитися після того став незвично, трохи й дивнувато. То безугаву сміявся із геть непотішних речей, а то мовчав і тільки нерозуміюче вибалушкував очі, коли уся компанія, зриваючи реґотом животи, совала по долу ногами; то десь пропадав цілими днями, що ніхто й знайти його не міг, а то безупину шниряв повсюди, мовби щось виникуючи; то навідріз відмовлявся хильнути бодай келішок навіть і за чужий кошт, а то упивався до поросячого виску за свої кревні, та ще й при цьому не скупився пригощати кого попало. Оце останнє найбільше й потрясало! Бодай уявити Ноля Дане безкорисливим філантропом – либонь, нікому раніше у голову не збрело б; то було річчю нечуваною, просто‑таки неможливою. А тут!.. Сам пригощає – і без жодного зиску! Ну, не маячня хіба?..
– Щось тут не те! – не втомлювалися виголошувати, заклопотано перезираючись між собою, злодієро. – Може, він того?
Страхи ці (власне, лише припущення, бо щиро уболівати за Ноля Дане, по суті, було нікому) виявилися перебільшеними.
Збожеволіти Ноль не збожеволів, хоч певні нервові розлади таки й мав. До нього тепер часто навідувалися кольорові, але при цьому не райдужно‑благосні, а сум’ятливі й жахливі, як фільми Хічкока, сни. Певніше, не сни, а варіації одного й того ж видіння, достеменно пригадати яке він нізащо потім не міг, хоча якісь окремі маячливі ощіпки, а подекуди й досить виразні фраґменти, таки застрягали у закомірках пам’яті. Дане кричав, стогнав, несамовито ридав і безумно реготав, совав ногами, скавулів і відбрикувався, розмахував кулаками, кусався, скреготав зубами, скручувався калачем, від когось утікав і когось наздоганяв, теліпався у зашморгу, провалювався і стрімко летів сторчголів у безодню, кипів у гидотному мазутному вариві, карабкався, здираючи до живого пазурі, прямовисною скелею, зривався і падав у крижану купель, і корчило його, і крутило, і вертіло уздовж‑упоперек, і… і… і…
Виною й причиною всього була його благовірна Лін, що раптом ні сіло ні впало сподобилася завести собі любаса.
Клямки на роті у Лін не було ніколи, а тут ще й у голові клямка впала. Сама і вибовкала. Вірогідно, чинила так не випадково, а зумисне, аби лиш допекти Нолю.
І прохватилась навіть – із ким!..
– Хто?! Отой бевзяра?! – мало не луснув від обурення Ноль. – Оте скнарище несусвітнє?! Та що ти в ньому знайшла?!
– А те й знайшла! – приндливо вигукнула Лін, завбачливо вивтікуючи з двору. – Чого у тебе зась!
Утім, до полуумства був вражений Ноль не настільки самим фактом зради, як незрівнянно більше потерпав від того, що вигоди, бодай мізерної й нікчемної, опріч не бачив. Варіант був цілковито безнадійний! Нічим, крім рогів, розжитись не світило…
Виходило, що підла стерва Лін підсунула Нолю вже й геть небачену свиню!

Sekcio 21: kliniko

Ранок ґенія.

Єндрух Йович мав себе яко ґенія.
І то мав, скажемо прямо, небезпідставно.
Підстав було не менше чотирьох, такий собі класичний мінімум конче необхідних рис, без яких у ґенії, далебі, й пертися не варто.
Найперше, Єндрух Йович був злодієро із непомірними амбіціями, і амбіції його не відали ні сну, ані короткого бодай перепочинку.
По‑друге, із фізії його практично ніколи не сповзала набурмосеність.
По‑третє, він вважав, і то вважав запекло й непохитно, що «світ весь перед ним у неоплатному боргу вже лиш тому, що він по світу ходить».
По‑четверте, вирізнявся унікальними, просто‑таки неперевершеними навиками байдикування.
Як і личить ґенію, Єндрух Йович був свідомий своєї ґрандіозної, провидінням долі визначеної місії переінакшувати світ. Щоправда, що саме належало змінити, як саме і задля чого, – для нього персонально, про інших вже й не кажучи, було таємницею за дванадцятьма обручами. Утім, Єндрух Йович не те що комусь, а й навіть собі самому у тому не признався би нізащо, – отож, попри все, без будь‑яких гризот і страху брався‑таки перебудовувати світ. Зрозуміло, не кайлом, не ломом і не лопатою (бо й не тримав ані таких, ані подібних ним знарядь в руках ніколи, а якщо й мав про них якесь уявлення, то хіба досить приблизне і аморфне), не завзятим скнінням над чимось‑там, не затятим длубанням чогось‑там, – нутру Йовича подібна профанація була (річ зрозуміла!) неприйнятна; неприйнятна катеґорично і без жодних варіацій.
Продерши уранці очі, Єндрух Йович першим ділом, і то не тільки з бодуна, виливав на себе, фиркаючи, наче кінь, і тонко, геть по‑бабськи, звискуючи, відро студеної води.
Затим, особливо із бодуна, виливав, несамовито лаючись, цебро брудних, запакощених матюжжям помиїв на усенький світ, – що, зрештою, і не дивно; бо інакше який би в біса був тоді із нього ґеній?!
Далі Йович біг за хату віділляти під давно вже й безнадійно всохлу, чи й не унаслідок щоранішніх Єндрухових навідин, єдину яблуньку у його так званому саду.
Утім, драматичною долею деревця, як і так званого саду загалом, перейматися Єндруху було ніколи; та й не годилося би ґенію запудрювати дорогоцінні мізки свої подібною мішурнею! Тож якщо й уклякав Єндрух побіля яблуньки, скарлючившись знаком запитання, то із мотивів куди важливіших, спонук куди вагоміших: хочеш‑не‑хочеш, а статус приналежного до кагала ґеніїв накидав Йовичу обов’язок робити відкриття (все одно які), продукувати ідеї (що безумніші, то краще), виявляти дивовижні здібності (от хоч би й поїдання яблук через анус) – байдуже що; зміст і суть не відігравали ролі аніякої. Важливим був сам процес. Власне, і сам процес був не настільки вже й важливим. Демонстрація процесу – ось що справді мало значення.
Одначе: не будьмо вже аж до такої міри жовчними!
Будьмо толерантними й не підіймаймо на даремний ґлум душі чудесні поривання: щоразу, скоцюрбившись під яблунькою знаком запитання, Єндрух Йович і направду прагнув здійснити ґеніальне відкриття. І то не просто прагнув, а буквально марив цим. Не перший вже, до речі, рік. Свято вірячи (а як же інакше?!), що відкриття, яке судилося йому зробити, якщо й не переверне світ, то якогось наріжного каменя світобудови посуне з місця, бодай на міліметр, – це вже напевне.
Якщо коротко, то відкриття, яке конче мав зробити Єндрух Йович, стосувалося широко розповсюджуваного і, на його стале й тверде переконання, глибоко оманливого твердження, нібито завершальна фаза процесу справляння чоловіками малої нужди неодмінно закінчується тим, що остання крапля опиняється у трусах.
Задля доведення хибності та очевидної безпідставності цієї теорії Йович змушений був не лише мобілізувати весь свій могутній інтелект, але й удатися до виснажливих фізичних навантажень.
Щораз, обдрипавши стовбур яблуньки, Єндрух брався довго, ретельно й фанатично розмахувати дрипунцем, намагаючись витрусити із його нутрощів все до краплі; бувало, робив це й геть немилосердно, не жаліючи ні рук своїх, ані дрипунця, іноді аж до запаморочення й млості в усьому тілі, від мізків до жижок, – і все одно усі його спроби зазнавали фіаско: остання крапля неодмінно опинялася у трусах. Звісно, безкінечно довго так тривати не могло, і тоді Йович (вірогідно, згадавши притчу про гору і Маґомета) вирішив відмовитися од носіння трусів. Результат, одначе, виявився далеким від очікуваного: тепер остання крапля падала в штани.
А втім, Єндрух, як і личить ґеніям (відомо ж, що упертість – одна із визначальних їхніх рис), здаватись не збирався.
Зрікатися планів наміру не мав, це так, але й залишати образливі для його самолюбства казуси без належної реакції і кардинальних висновків не годен був нізащо: хтось мав же за невдачі заслужене понести покарання?!
Дружини, як на лихо, у Єндруховім обійсті не водилося (ось коли він чи не вперше у своїм житті по‑справжньому, аж до судомних схлипів, об тім пожалкував!); зі створінь підручних у наявності був тільки пес Рамзай.
– Що, собацюро?! – запхавши до ширіньки дрипунця, накидався Йович на Рамзая. – Усе занапащується, а тобі й діла ніякого?! Піддер хвоста, вигнувся, ніби курва на жезлі, і день при дні тільки й робиш, що нікудишні яйця свої лижеш?! Свинота!
Звісно, коли би Рамзай міг говорити, та ще й коли б не знав при цьому аж занадто добре норову хазяїна, скорого на розправу за найменшого приводу, він би, може, хоч би для виду огризався.
Або ж, якби не осоружний цеп, послав би Єндруха із його дурнуватими претензіями куди подалі, та й сам подався би ще далі, бо чахле існування у Єндруховім обійсті, чесно кажучи, його дістало по самі придебейси. Дістало так, що навіть якби й умів говорити, все одно не знайшлось би у нього годящих слів, щоб виповісти гнітючий, безпросвітній розпач свій…
Найболючіше ж бідашному псу дошкуляло те, що він ніяк не міг узяти до толку, із якого принду Йович мав його яйця за нікудишні, бо ж сам Рамзай – не просто добре, а на усі двісті відсотків! – знав, що його яйця ще ого‑які кудишні, і якби не прив’язь, він би знайшов для них ще оґо‑ґо‑ґей яку кудишню! І не одну!..
А ще Рамзай нізащо в толк собачий свій не міг узяти, із якої заморочі хазяїн, не будучи обмеженим в пересуванні довжиною цепа, ніяк собі знайти не може хоч яку‑небудь, бодай би будь‑яку, хоч би сяку‑таку кудишню?!.
«Отже, то не мої, – утішено вихляючи хвостом, доходив висновку Рамзай, – то хазяїнові яйця непотребні!»
Вираз його очей у такі моменти був промовистим аж настільки, що Єндрух запросто здогадувався – у загальних, принаймні, рисах, – які паскудні й каверзні думки вошкаються під приплюснутим черепом Рамзая.
Ясна річ, безслідно псу минутися це не могло.
Не могло – і не миналося.
– Щезни, сучаро! – злютовано рявчав Йович. – Сильно вумний?! Ну то лізь у буду і сиди голодний! Марш у буду! У буду, я сказав!
Рамзай понуро хнюпив писка і, хитаючись на худющих лапах, волік свого сяк‑так прикритого хлобухами брудної шерсті скелета до перекинутої на бік дерев’яної діжки без верха (а може, дна, – різниці, зрештою, ніякої), – оце й було його ліґвище…
Кому ж, як не Рамзаю, було знати, що коли би і не мав Єндрух твердого наміру сповнювати сувору цю погрозу, від слова свого він не відступиться нізащо! Принаймні, зі сніданком псу увіч нічого не світило – це вже точно. Бо якби навіть приключилося щось ґейби неймовірне і Йович зненацька змінив гнів на милість, нічого путнього із того все одно би не вийшло. Просто‑напросто зі свого раціону уділити Рамзаю він, навіть якби й хотів, не мав чого. А все тому, що нахаба пес уперто не бажав навертатися до веґетаріанської віри, у ревні аполоґети якої віднедавна затесався Йович. Із пір тих, місяців вже, мабуть, зо два, м’яса в обійсті не водилося катеґорично, відтак невдаха Рамзай забув не тільки смак його, – забув, либонь, і запах… Та що там говорити: м’ясо йому вже й не снилося навіть!.. Ввижалася переважно пісна картопля у мундирах. І то – лишень ввижалася…
– Отож‑бо! – вдоволено прискалював око Єндрух Йович і, заклавши руки за спину, бадьорою ходою поспішав у дім.
Виставивши із ліґва писка із висопленим набік язиком, Рамзай, скапуючи пінистою слиною, проводжав Єндруха гіркими, сповненими холодного осуду позирками…
У домі Йович одразу ж завертав на кухню, усаджувався за стіл і брався уминати в мовчазливій задумливості щедро приправлене часником лопушине листя, запиваючи його буряковим соком. Затим ішов до захаращеної усякою всячиною кімнати, яку він називав кабінетом (і неспроста, бо який же з тебе ґеній, якщо не маєш кабінету?), сідав під відчиненим навстіж вікном, викурював цигарку і тут таки вкладався знову спати на старенькій, геть поточеній шашлем канапі. Дрихнув зазвичай годинки три‑чотири, акурат до обіду.

Sekcio 22 (retrospecto): collegno

Порожній звук холодного кришталю.

Кокетливо опустила погляд і промовила із тихою, але й неприховуваною, гордістю:
– Музикантка я.
– Он як? – звів брови Леон, позірно демонструючи заінтригованість. – І на чому граєте?
– На вилочлені.
– На чому? – заледь не захлинувся здивуванням Леон.
– Ах! – вона зашарілася і знічено опустила очі. – Що це зі мною… Таке ляпнути!.. Це ж ви бозна‑що подумаєте!..
– Господь із вами! – усміхнувся він. – Нічого такого. Я, перепрошую, не дочув. Ну так, звичайно ж, просто не дочув. Як, кажете, називається ваш інструмент?
– Справді? Справді не дочули? – зраділа вона. – Віолончель. Я граю на віолончелі.
– Ну так! – кивнув Леон; і подумав, наскоро спроваджуючи до кишень плаща долоні, аж занадто‑бо свербіло їм утішено потертися одна об одну: «А обмовочка за Фрейдом!» – Отож, ви гриця на віолончелі?
– Як ви сказали? – зиркнула, злегка схиливши голову набік, й прискалила око. – Гриця? Уперше чую.
– Я, здається, теж, – усміхнувся Леон. – Мабуть, сам щойно і придумав.
– І часто цим займаєтеся? – поцікавилася.
– Чим?
– Придумуванням слів.
– Та, власне, ніколи. Це вперше якось вийшло. Ненароком.
– Лукавите?
– Анітрохи!
– Так я і повірила! – вигукнула. – Повірити чоловіку – себе обманути.
– Чоловіки дотримуються тієї ж думки. Із невеличкою, правда, різницею. Вони це говорять про жінок.
– А іншого від вас годі й чекати! – підчепила вона. – Черпаєте від нас мудрість, а потім усе привласнюєте, видаєте за своє і усі заслуги приписуєте собі.
– О! То ви мужененависниця!
– З якого дива? – запротивилася. – Якраз навпаки! Ви мені страшенно подобаєтеся.
– Я?
– Маю на увазі чоловіків загалом, – усміхнулася. – А втім, і вас зокрема. Цілком відверто!
– То, може, до мене? Тут неподалік!
– У жодному разі! – заперечливо повела підборідком. – Не у моїх правилах. Щойно познайомившись із чоловіком, одразу ж іти до нього? По‑перше, це непристойно. А по‑друге, навіщо?
– Ну…
– Навіщо, скажіть, іти до вас, коли ми можемо поїхати до мене. То що, гайда?
Хотів дещо із собою прихопити – не дала: не варто, мовляв, перейматися, усе, що треба, у мене є.
– І коньяк? – спитав.
– І презервативи теж, – відказала.
І направду: усе, що треба, у неї було. У розкошах не купалася, але й не бідувала, це було видно із першого ж погляду. Задовольнялася (чи обходилася?) мінімумом необхідного: помешкання мала невелике, але видавалося воно просторим – ефект відсутності (чи неприсутності?) зайвих меблів і непотрібних речей. У коридорі – приладнаний до стіни вішак на п’ять гачків із горішньою поличкою для головних уборів (за призначенням, а загалом – для усякої всячини). На кухонці – два табурети пообіч невеликого столика під вікном, між газовою плитою і холодильником, посудна шафка і мийка. У спальні – двоспальне ліжко із дерев’яними бильцями, одежна шафа із люстром, двійко креселок, тумба, а на ній – програвач. А ще над ліжком висіло у рамці під склом фото юної мамзелі із віолончеллю; річ зрозуміла, розпізнати, хто та «гриця на вилочлені», проблем не складало…
– Сподіваюся, – сказала уранці, розливаючи у філіжанки заварену в глиняній турці каву, – ти не візьмеш за звичку завалюватися сюди, коли припре. Я цього не терплю. Ось, – простягла папірець, – номер мого телефону. Дзвонити бажано від другої до четвертої. Звісно, дня. Окей? Будеш гарним хлопчиком, не пожалкуєш…
– Я це вже зрозумів.
– Але не набридай, будь чемним. Якщо не відповідаю на дзвінок, не злись і не нервуй. Маєш розуміти: репетиції, концерти, гастролі…
– Шанувальники, – продовжив він, – коханці…
– Не без цього, – анітрохи не знітилася. – Власне, тому й застерігаю: не подзвонивши, не домовившись, сюди не приходь…
Що ж, чемним – так чемним. Власне, його це влаштовувало; можливо, влаштовувало навіть більше, аніж її, – бо одразу ж відвів їй роль резервного летовища, на той випадок, коли із причин технічних (чи якихось ще) не приймали інші аеродроми; не обов’язково основні, просто інші, основних‑бо все одно не мав…
Було із нею непогано. Непогано, – але не настільки, аби випасти із реальності, вилузатися зі шкаралущі нудної буденщини, забутися бодай на кілька хвилинок; просто була вправною «грицею на вилочлені», і тільки. На перших порах це викликало захоплення, і навіть неабияке, й усолоджувало не тільки тіло. Але – лише спершу, допоки не прийшло усвідомлення, що та її вправність – тільки вправність, і що її ніжність дочиста позбавлена тієї внутрішньої сили, тієї енергії, яка спроможна сотворити справжнє блаженство, бо вона не віддається, а лише уміло сповняє визначену їй природою місію. Виконує функцію. Усе, до чого вона вдавалася при цьому, навіювало враження ретельно відлагодженого механізму. Відлагодженість ця виявлялася в усьому, аж до найменших дрібниць: у тому, як стелила постіль (без поспіху, завченими і вивіреними рухами розгладжуючи складки на простирадлі), як неквапом вправляла касету у магнітофон і регулювала звук у динаміках (відступала на середину кімнати, прислухалася, похитувала невдоволено головою – «Надто голосно!» – і знову заходжувалася вовтузитися біля магнітофона, знову відступала на середину кімнати – «А так дуже тихо…» – і це могло повторюватися ще, і ще, і ще)…
Він трохи знав її чоловіка; утім, вже колишнього; вони розбіглися, і розбіглися безповоротно, досить давненько («Із тринадцяти років шлюбу, – якось зронила вона, – дванадцять із половиною пройшло у розмовах про розлучення»);розбіглисязадовго до того, як Леон випадково запізнався із ним на помпезному фуршеті після якоїсь дріб’язкової оказії…
Загалом, фуршети не були Леоновою стихією. Вони його геть не принаджували. Не те, щоб принципово їх уникав («Які можуть бути принципи у безпринципної персони?» – бувало, не відмовляв собі у задоволенні повправлятися у самоіронії, і то не лишень на самоті), просто не мав звички потикатися на подібні здибенції без запрошення. Пертися, за прикладом переважної більшості фанатів фуршетних тусовок, заради дармової випивки й наїдків, – вважав принизливим; тертися об чужі лікті й нашорошувати вуха задля вивідування сумнівних новин, відвертих домислів і сміховинних секретів – нутру його було противним; устрявати у запальні безплідні дискусії – не відчував ніякої охоти; шаландатися між підпилою ґурбою у вишукуванні корисних знайомств – тим паче жодної потреби не мав. Тож коли й випадало, необачно чи із волі непереборних обставин, втрапити на якийсь фуршет, старався триматися осторонь і ближче до виходу, аби за першої‑ліпшої нагоди вислизнути непоміченим, – у тому, звісно, разі, якщо погляд його у якийсь, чи й не останній, мент не зачіплювався за котрусь гостиню, або вродливу, або надто розв’язну, або ж, навпаки, занадто тиху і сором’язливу, або… Якихось сталих критеріїв увіч не існувало, усе залежало від флюїдів, випромінюваних об’єктом мимовільного зацікавлення, настрою, інтуїції і азарту. Докочувалися флюїди – з’являвся настрій, з’являвся настрій – спрацьовувала інтуїція, спрацьовувала інтуїція – прокидався азарт… Того ж разу публіка підібралася підстаркувата і статечна, із цементними виразами облич, власне масок, запрограмованих на неухильну підпорядкованість ритуалу – мовчки й надмір уважно вислуховувати кожного промовця, чинно і нарочито повільно здіймати чарки чи келихи, манірно, ніби сором’язливо, двома пальчиками підчеплювати невеличкого накладанця із десятьма зернинками червоної ікри, тоненькою смужечкою сиру чи такою ж тоненькою, аж просвічувалася, смужкою шинки, плавно допроваджувати його до пельки, делікатно, ледь‑ледь соваючи щелепами, відкушувати мацюпенькі шматочки… Словом, Леон міг дати очам спокій, бо хоч би як не силував погляд, зачепитися за щось пристойне не випадало. Жіночої статі було катма, може зо п’ять експонатів, та й то такі ветхі й укриті пилюкою часу, що могли викликати зацікавленість хіба що у археологів, – утім, одна із них, як трохи пізніше довідався Леон, таки була дружиною доволі знаного археолога; власне, удовою, і то подавно уже…
Отож: він трохи знав її колишнього чоловіка. То був цибатий і дещо химеркуватий тип, що займався якоюсь наукою, і, певно ж, вважав себе видатним ученим, бо ходив вічно набундюченим, спогорда позиркуючи на кожного стрічного. Утім, куди тільки й дівалася та його наґоґошеність, щойно перед ним, а то й навіть десь на обрії, з’являлася яка‑небудь поважна, впливова, вища ранжиром особа! Він одразу ніби малішав, голова втягувалася в плечі, плечі опускалися долу, руки немовби приростали ліктями до тулуба, а довгі кістляві пальці схрещувалися над черевом, наче для молитви; погляд заникувався, на вустах зависала смиренна усмішка…
– Твій чоловік, – сказав якогось разу їй Леон, – смурнуватий тип.
– По‑перше, він мені не чоловік, – була відповідь. – По‑друге, кажи як є. Ти ж хотів сказати: дурнуватий. Хіба ні?
– Тобі видніше, – смикнув плечем Леон. – Але якщо він пришелепок, навіщо було із ним жити?
– Так спершу він таким не був, – одказала вона.
– Значить, це життя із тобою його таким зробило? – уштрикнув Леон. – Ти небезпечна жінка‑вамп! Висмоктуєш не тільки сперму, а й мізки…
– Що вдієш, – із розважливою знущальністю зронила вона, – якщо у вашого поріддя здебільшого мізки зі сперми. Чи сперма замість мізків…
– Мізки, – сказав він, беручись боронити «своє поріддя», – це сіра речовина…
– Та я ж про те й кажу! – розсміялася, тішачись власною дотепністю, а заодно й легкістю та невимушеністю, із якими їй, фігурально кажучи, вдалося відважити ляпаса чоловічому марнославству…
Звісно, йшлося не про нього і не до нього, а про чоловіків загалом, знеособлено, то й ображатися, чи реаґувати у будь‑який інший спосіб, Леону не було чого й за віщо, а проте корпоративна солідарність таки далася взнаки, спрацювала, вилізла назовні – він навіть обурився, рвучко відкинув ковдру й зачав збиратися; зрештою, то була чудова нагода, прекрасний привід швиденько вищезнути із її хапливих обіймів, уникнувши обтяжливого обов’язку до «повторення подвигу»…
І він таки вищезнув; та й вона, проте ж, не затримувала.
Надворі закурив, пішов у ніч, не озираючись. Та й чого було озиратися? Адже знав: і вона теж не виборсалася з‑під ковдри, не підійшла до вікна, не одслонила край штори й не дивиться услід йому. Бо й чого було їй виборсуватися, одслоняти й дивитися? Як і він, вона знала: усе це не могло тривати безкінечно, рано чи пізно це мало статися; рано чи пізно – але неодмінно… Навіщо ж тепер, коли уже сталося, ламати сумнівну і геть непотрібну комедію?
Він забув її досить швидко, практично одразу ж, хоч ще досить довго зберігав (власне, просто не викидав, геть забувши про його існування) папірця із номером її телефону, аж поки той клаптик сам не вислизнув з‑поміж сторінок блокнотика й непомітно, безслідно десь загубився; забув навіть згадувати про неї, ніби й зовсім її не було у його житті.
Зрештою, це було неважко – забути навіть згадувати про неї, бо якось вже так склалося, що ані здибуватися із нею більше не привелося, ані бодай щось почути про неї, хоч навряд чи вона зникала із міста: певно ж, усе так само вправлялася у грі на «вилочлені»; певно ж, ще не один, так само, як і Леон, вищезав від неї у ніч, не озираючись; і (це вже напевно!) так само – ані до, ані після Леона – жодного разу вона не ставала біля вікна й не дивилась услід…
То була роль не для її амплуа. І навіть коли би вона на цю роль погодилася (що само по собі вже дуже, аж надто, сумнівно), навіть коли би вона із якихось причин таки захотіла її зіграти, однак би нічого путнього із того не вийшло, – їй би просто забракло хисту.

Sekcio 23: de ĉi tiujretojne eskapispor nenio 

Замах на гордість Сида О’Ржевськи. «Ти, братця, кажи прямо!» Пристрасті довкола Дзорда. Наливка, перепуд, натуральне свинство і курячий послід. Тенета Війларе Кучвеша. Задкуючи, не зупиняйся!

– Звиняйте, дорогенький, але верзете ви дурниці!
Війларе Кучвеш роздратовано гатильнув долонями об коліна, аж так, що ніжки стільця, на якому він возсідав, вгрузли на якусь (може й не одну) дещицю у рихлу землю, та й сам стілець загрозливо затріщав, ніби зібрався розлізтися на швахи.
– Казна‑що городите!
Війларе промовисто сплюнув під ноги, і то із такою злютованістю, що одлетілі від землі бризки замалим не обляпали гордість Сида О’Ржевськи. І то не ту, що ви могли подумати (по‑перше, трохи зависоко, по‑друге, якщо вірити Стриженій Йозці, гордитися там було нічим), а новенькі коричневі штиблети, антуражно узуті Сидом саме із нагоди візиту до братів Кучвешів. Зрештою, могло бути і навпаки – що думка про візит з’явилася О’Ржевськи вже тоді, як він, примірявши штиблети, раптом відчув непереборне бажання покрасуватися перед кимось обновкою, а що обійстя братів Кучвешів було через дорогу, то він, не довго думаючи, до них і попхався.
– Таке враження, ніби розмовляю із особою несповна розуму.
– Ти, братця, кажи прямо, – вставив Анайтолі. – Як є, без оцих викрутасів. Щоб чоловік не мучився здогадками, а одразу збагнув…
– Це я ідіот? – ображено сіпнув щокою Сид О’Ржевськи.
– Зауваж, – застеріг, поважно шморгнувши носом, Анайтолі, – ти сам це сказав! Не я, не мій братця Вій, а ти сам!
– Та за кого ви мене маєте? – затрясся, аж зуби зацокотіли, О’Ржевськи.
– А за кого, порадьте, вас мати, якщо ви отаке базікаєте?! – ухилився від прямої відповіді Війларе. – То ви, певно, наслухалися недолугих перебріхів отого бевзя? Воланда Дзорда?
Сид О’Ржевськи вигнув по‑баранячи шию, поворушив тарганячими вусами і сторопіло стягнув до перенісся брови. Ні про якого Воланда Дзорда він ні сном ні духом не відав.
– О, то ви навіть не знаєте, хто це такий? – вигукнув, сплеснувши долонями, Війларе, і на вустах його несподівано з’явилася досить‑таки привітна, навіть тепла, усмішечка. – Похвально! Похвально!
– Це ти, хлопче, учинив мудро, – прокоментував переміну у братовому настрої Анайтолі. – Бо якби не подав виду, що Дзорда не знаєш, мій братця Вій замордував би тебе. Ще б пак! Він же на дух не зносить Дзорда. Це у нього такий бзик. Як по мені, хабизня повна. Здався йому той Воланд! Щось там чоловік собі видумує, то й нехай. Врешті‑решт, то його законне право. Не лізе ж він своєю варешкою у твою мисяку, кажу я Вію, то й залиш його, ради бога, у спокої. Чого безпричинно іритувати? Але ж ні, куди там! Не слухає. А й я не дивуюся, бо й чого? Братця свого я знаю, як ніхто, он уже п’ятдесят із хвостиком літ разом ряст топчемо. Це у нього від самого малечку така дурна манера, такий‑от сквернющий характер: як у щось вчепиться, то хоч ти йому що доказуй, а не відступиться нізащо! Упертий, як баран, дарма що лев по зодіаку. Чесно кажучи, я вже навіть переживаю, що через того Дзорда він собі добуде параною…
– Ти би, братця, помовчав троха! – досить мирно обізвався на ту розлогу тираду Війларе. – Ведеться тут про речі серйозні, а ти берешся плести казна‑що. Вгомонися!
– Раз таке діло, – підвівся Анайтолі, – то я ліпше піду наверну кварточку наливочки, а ви вже собі залишайтеся при своїх інтересах. Варнякайте собі скільки влізе, стережіться тільки, аби мозолів на язиках не понамулювали.
– Іди, Анаю, іди! – благословив братів намір Війларе. – Дивись тільки, не упийся, як це у тебе заведено, до безтямства.
– Та це вже як вийде! – весело відгукнувся, рушаючи у бік хатини, Анайтолі. – А як уп’юся, то що?
О’Ржевськи кинув услід Анайтолі заздрісний позирк. Він і сам зараз не відмовився б навернути кварточку наливки.
– Вам не пропоную, – безпомильно потрактувавши Сидів погляд, безжалісно оголосив Війларе. – По‑перше, то наливка братова, отож розпоряджатися нею я ніяк не годен. По‑друге, Анай щось там таке змудрив, що від невеликої навіть дози мізки починають плавитися й ноги віднімаються. Втім, якщо бажаєте, я можу попросити брата почастувати вас…
– Ні, ні! – поквапився відкараскатися Сид. – Я би волів продовжити розмову…
Зрозуміло, сприйняти ці його слова за чисту монету міг хіба що якийсь недотямок. Ми ж бо із тобою, любий читачу, не такі, та й Війларе Кучвеш на неотесу аж геть несхожий; відтак що нам, що йому не склало труднощів збагнути, що Сидова відмова, ще й така поспішна, продиктована була нічим іншим як перепудом, аби те частування, коли би він таки мав дурість пристати на пропозицію Війларе, не вилізло йому боком, спричинивши наслідки якщо й не загрозливі для життя та здоров’я, то конфузні – це вже напевне.
– Бажаєте продовження розмови? – Війларе ковзнув хитруватим поглядом по лицю Сида О’Ржевськи. – Похвально, похвально… Але про що ж ми будемо із вами говорити, якщо вам неспромога розпізнати недоладнє варнякання пройдисвітів на манір отого нікчеми Дзорда од посутніх істин, давно доведених і визнаних наукою?
– Та я Дзорда знати не знаю! – заприсягся, підскакуючи, ніби йому раптом у п’яти припекло, Сид. – І близько уявлення не маю, що він може варнякати!
– Дивно, – задумливо почесав підґарля Війларе. – Знати не знаєте, уявлення не маєте, але при тім ледве не дослівно переказуєте його божевільну маячню. От як таке може бути?
– Не знаю, – цілком щиро розвів руками О’Ржевськи. – Може, десь почув випадково, а воно й відклалося в пам’яті і тепер вилізло…
– Де це десь? – метнув у нього гострий позирк Кучвеш. – Чи не хочете ви сказати, що цю божевільну маячню хтось ще й пропагує? Обговорює?
– Пропагує? – Сид О’Ржевськи навіть знітився. – Та ні… Навряд… Нічого такого не пригадую…
– Не пригадуєте! – фиркнув Війларе. – Але ж улізло воно вам у мізки! Відклалося! Як? Коли? Десь же ви це чули! Де? Від кого?
– Та мало де! – подав несміливий голос О’Ржевськи. – От хоч би і в салуні… Ми, коли там збираємося, про що тільки не говоримо. Про все і без розбору. А що ж ми повинні ще робити? Свині і ті мовчки не жеруть…
– Гарно сказано! – вуста Війларе розповзлися у саркастичній посмішці. – Примітне порівняння! Головне, на диво точне. Бо слухати, а тим більше ще й обговорювати Дзордове ахінейство, якраз і є ніщо інше як свинство!
– А таки свинство! – несподівано виринув із‑за його спини Анайтолі. – Натуральне свинство!
Війларе стрепенувся і різко обернувся.
Він, звісно ж, знав, де братця тримає наливку, та то ніколи й не було секретом, а відтак не міг не зауважити, що час братової відсутності був аж занадто коротким – для того, аби навіть навбіжки здолати відстань од старої груші, під якою вони зараз сиділи, до тумбочки у братовій спаленьці, де той ховав заповітного бутлика, наскоро із нього хильнути і вернутися назад, необхідно було щонайменше учетверо більше часу, аніж минуло з моменту Анайової відлучки. А отже… Висловитися у тому дусі, що Війларе був вражений – все одно що нічого не сказати. Почудування, що його він врапт спізнав, було безмежне! Щоби братець Анай зі власної волі відмовив собі у задоволенні як не добряче прикластися, то бодай пригубити обожнювану душею, серцем і кожною (без винятків і вилучень!) клітинкою організму наливку (зрештою, як і будь‑який інший продукт із градусом), – у голові не вкладалося. Аби таке сталося, причина мала би бути не просто вагома. Це мало бути щось неймовірне, нечуване і небачене; це мало би бути якесь небувале потрясіння: атомний вибух, землетрус, ураган, пожежа, падіння гігантського метеориту, «Останній день Помпеї», кінець світу, врешті‑решт, – і то це ще дуже велике питаннячко, чи якийсь із цих катаклізмів міг би справити на Анайтолі настільки переконливе враження, аби він свідомо, при здравому умі і неущербній пам’яті, зрікся єдиної, вважай, утіхи у своєму і так скупому на радісні події житті.
Не дивно, отож, що Війове здивування майже одразу ж поступилося місцем настороженості, ба навіть тривозі.
– Щось ти, братця, занадто швидко справився, – сказав Вій, пильно приглядаючись до брата. – Із тобою все гаразд?
– Знущаєшся? – одізвався, знервовано відхекуючись, Анайтолі. – Нащо було хату замикати?
– Я не замикав, – відказав Війларе.
– Знаєш, не жартуй! – розгнівався Анайтолі. – Де ключ?
– Та звідки мені знати? – відмахнувся Війларе. – Кажу ж тобі: не зачиняв я.
– А хто?
– Може, ти сам зачинив та й забув. Із тобою ж це буває. Хіба ні?
– Буває, – не став перечити Анайтолі. – Коли я під мухою. Але сьогодні я ще не пив, тільки зібрався.
– Хтозна, – повів плечем Війларе, – може, якось механічно вийшло. Під половика зазирни.
– Дивився вже.
– І що?
– Чудний ти, братця! – вигукнув Анайтолі. – Коли би він там був, чого би я сюди перся учиняти тобі допита?
– Твоя правда, – визнав Війларе. – А у відро не заглядав? Праворуч від сходів. Із дирявим дном.
– Тож твоя звична схованка! – з докором покрутив головою Анайтолі. – Значить, це таки ти…
– Нічогісінько це ще не значить! – огризнувся Війларе. – Ти й сам міг ключа туди закинути.
– Чого би мені його туди кидати? – вирячився Анайтолі.
– А я знаю?! – одказав Війларе. – Але перевірити не завадить. Сходи заглянь. Власне, яка різниця, хто його туди поклав. Головне, аби він там був. Врешті‑решт, це ж не мені позаріз треба потрапити у дім!
– Ану тебе! – буркнув Анайтолі, різко розвернувся на сто вісімдесят градусів і подався в уже відомому нам напрямку.
Війларе подивився услід братові із‑під примружених повік, невиразно – чи то співчуваючи, чи насмішкувато – похитав головою і одразу ж знову узявся витрясати душу із бідолашного Сида:
– Отже, шановний, на чому ми зупинилися?
О’Ржевськи заклопотано поморщив лоба. Що й не дивно! Особливою спритністю ума він похвалитися не міг (хоч загалом хвалитись полюбляв), тож отак сходу, із наскоку, переключитися із одного на інше – річ для мізків Сида О’Ржевськи була проблематична, ба й непосильна; функція, для звивин його чужа і невідома.
– Знайте ж! – вигукнув Війларе. – Ота вся Дзордова маячня не варта навіть краплі півнячого посліду! Я трохи старший од вас і у таких речах розбираюся!
– У посліді? – необдумано бовкнув Сид, і ще й не збагнувши, а лише відчувши, що ляпнув щось не те, із досади боляче прикусив язика.
Безперечно, Війларе мав би розцінити це як нечуване зухвальство. Зрештою, саме так ним і було потрактовано той вибрик Сида.
Зрозуміло, це мало би збісити Війларе Кучвеша. І по урапт спалахнулих чорними полисками визорках Війларе можна було здогадатися, що так воно й сталося. Одначе замість вибуху праведного гніву…
– Іронія ваша, дорогенький, цілковито недоречна, – поважним тоном проказав Війларе. – Схоже, вам явно бракує елементарних знань. Бо інакше ви би мали відати, що курячий послід є вельми цінним органічним добривом. Він багатий на азот, фосфор, калій, а особливо кальцій. До речі буде зазначити, що гній худоби, як і свиней та овець, не йде ні в яке порівняння із курячим послідом. До того ж, і на цьому не зайве буде наголосити, підживлювати ним можна які‑завгодно культури…
Недарма ж (таки недарма!) Війларе прозивали «Ходячою довідкою», проти чого він сам якихось особливих заперечень ніби й не мав, хіба що волів, аби замість аж надмір, у його розумінні, буденного й позбавленого урочистості та наукової адепції слова «довідка» уживався термін достоту вагоміший і презентабельніший – скажімо, «енциклопедія»; правда, обидва ці поняття були жіночого роду, а оскільки назагал до жіноцтва мав Війларе ставлення помірно‑скептичне, то це йому, скажемо прямо, дещо різало слух і неприємно шкребло наждаком по серці; відтак заради консенсусу й душевного замирення із самим собою Війларе Кучвеш, після доволі непростих і зосереджених пошуків компромісних варіантів, зупинив вибір на визначенні хоч далеко й не ідеальному, а проте більш‑менш прийнятному – «довідник». Певна річ, цілковитого задоволення із цього він отримати не міг: все‑таки енциклопедія – це енциклопедія; навіть якщо не брати до уваги значення, саме по собі слово при вимовлянні звучить претензійніше і благородніше, ніби й бадьоріше, бравурно навіть, – але що вдієш: «Супроти себе не попреш, як не лежить душа до чогось…»
– Ваш брат…
– Що мій брат? – пальнув очима Війларе.
Обличчя його виказувало явне невдоволення: поза будь‑яким сумнівом, тема курячого посліду була далеко ще не вичерпана.
– Де ключ? – виріс перед ним Анайтолі, накодрючений, немовби грозова хмара.
– Відстань! – розізлився Війларе, виходячи із себе.
Не те щоб він не любив брата, – у жоднім разі, якраз навпаки!.. Але почуття це не було аж настільки всесильним, аби Війларе міг в угоду йому безболісно для власного ego поступитися нагодою продемонструвати свою ерудованість; та він би нізащо й не поступився, але обставини!.. Обставини, кольки б їх узяли, були сильнішими. Обставини були аж занадто несприятливі; та що там казати – катастрофічно несприятливі!
– Ключ де? – зарепетував Анайтолі, зриваючись на сиреноподібний виск.
Війларе на якусь мить навіть у вухах позакладало. Та й Сиду О’Ржевськи, здається, теж, а то чого би він потягся долонями до вух?..
– Не кричи! – спробував осадити брата Війларе.
– Та як не кричати?! – кипів Анайтолі. – Як не кричати?!
– Заспокойся…
– Еге, заспокоїшся тут! – не вгавав Анайтолі. – Заспокоїшся, як же!..
– Гаразд, – Війларе підвівся, – пішли, пошукаємо разом того клятого ключа. Може, ви з нами? – обернувся до Сида. – Чи почекаєте тут?
– Та, мабуть… – О’Ржевськи завагався. – Певно, тут…
– Маєте дождатися, коли я вернуся, – сказав (власне, наказав) Війларе. – Нам ще буде про що поговорити.
«Ото влип!» – подумав Сид О’Ржевськи, намагаючись, утім, не виказати справжніх почуттів своїх і справжніх же намірів: безлиху чкурнути, тільки‑но Війларе Кучвеш, зайшовши за ріг дому, стане із очей.
Та Війларе, схоже, розгадав підлі плани Сида, а що терпіти не міг бути «водженим за носа», то й вирішив упередити небажаний для нього розвиток подій.
– А зрештою, – Війларе цупко узяв О’Ржевськи під ліктя, начисто плутаючи йому карти і позбавляючи свободи маневру, – чого вам тут самому снидіти? Ходімо з нами!
І буквально поволік бідаку за собою.
– Співчуваю, – пропускаючи брата і конвойовану ним жертву уперед, зронив до Сида (і то зробив це цілком щиро) Анайтолі. – Ситуація практично безнадійна. Просто так вирватися із тенет братця Вія – даремні сподівання. Я ж казав уже: якщо він учепиться…
– Що за жарти? – зрапта і надсадно заверещав братець Вій, щойно вони, зайшовши із тильного боку дому, дісталися верандочки.
– Бути цього не може! – витріщився Анайтолі, захлинаючись здивуванням і прикипаючи поглядом до ключа, що стримів зі шпарини замка.
– Ти що, за носа мене водиш? – зеленіючи від обурення, заричав Війларе. – Що це значить? Як це називається?
– А я знаю?! – видерся із горлянки братця Аная розпачливий зойкіт.
«Відпустивши на волю» Сида О’Ржевськи, Війларе підступив упритул до брата і погрозливо звелів:
– Ану дихни!
Братець Анай покірно (а що йому ще залишалося? хіба у нього був вибір?) виконав вимогу.
– Дивно! – спантеличено склавши губи підковою донизу, озвучив результати експертизи Війларе. – Начеб тверезий…
– Не начеб, а тверезий! – помітно осмілівши, парирував Анайтолі, і енергійно здвигнув плечима, мовби розправляючи крила.
– Отже, – глибокодумно проказав Війларе, – у дім ти таки не потрапив, бо коли би те сталося, тверезим ти уже не міг би бути…
– Абсолютна правда! – закивав Анайтолі.
– Це все дуже загадково, – вів далі Війларе. – Ключ, як ми бачимо, на місці. І про що це говорить?
Війларе мимоходом зиркнув на брата і зупинив погляд на Сидові, даючи зрозуміти, що це своє запитання він більшою мірою адресує саме йому.
Відповіді О’Ржевськи не мав, його обличчя ні про що не говорило. Вірніше, воно виказувало цілковиту відсутність інтересу до цієї дурнуватої історії з ключем. Думки його нав’язливо вертілися все довкола того ж, що й раніше: як би його пошвидше одкараскатися товариства Війларе…
– Полтерґейст якийсь, – озвався Анайтолі, безсило розводячи руками. – Чортівня, одне слово…
– Полтерґейст, кажеш? – жваво ухопився за братові слова Війларе. – Цікава версія!
Сиду похололо на серці. І недарма…
– А чи знаєте ви, шановний, – потягнувся рукою до його ліктя Війларе Кучвеш, – що таке цей самий полтерґейст?..
Сид О’Ржевськи мовчки позадкував.
– Обережно, не спіткніться! – застережливо зойкнув Війларе. – Відро!
Сид обернувся. За його спиною із високої трави таки й направду визирало старе відро, але стояло воно на добрий метр збоку, відтак загрози від нього не було ніякої – коли би Сид продовжив задкувати, на його шляху воно би не опинилося ніяк… Та щоб оцінити диспозицію відра й можливі ризики, Сид О’Ржевськи, річ зрозуміла, мусив зупинитися. Він зупинився – і це було чи не найбільшою помилкою у його житті!
– Полтерґейст, – миттю заграбастав Сидового ліктя Війларе, – це таке паранормальне явище…
Незумисний свідок цієї бучі Адабельґердина Терміна Тор (незумисний – бо мала проклятущий дар випадково, зовсім того не прагнучи, отже й незумисне, нагоджуватися на усяку подібноту, геть їй самій непотрібну і нецікаву), спостерігаючи за тим усім із‑за чагарів, що вкупі із вузенькою стежкою та доволі глибоким рівчаком за ними одділяли порослий кульбабами городець Кучвешів від сусідських наділів, здебільшого так само запущених і закульбаблених, – тільки спостерігаючи, бо чути нічого не чула, – зіперлася на свій знаменитий ціпок і зрекла:
– І ото зайнятися їм нічим? Лобуряки! Тиняються, куди пристроїти свою дурість не знають, хоч би взялися півням хвости фарбувати, хоч яке‑не‑яке, а все ж заняття!

Sekcio 24 (introspecto): la vivo de lafama

Роздуми про філософів, філософію і багатоликість світу. Кондя, Сачвеявл де Відьм, його дружина Валенса, Куріпка, Ковбой та інші, зокрема і майбутній Нобелівський лауреат Ломихай Чикінпас зі своєю Газетою.

«Світ багатоликий, – твердив Рим Арук, – але люди у ньому на одне лице. Що негри, що білі, що китайці, багаті чи бідні – без різниці!»
Ймовірно, Рим Арук мав якісь підстави так говорити. Та головне – він, безперечно, мав право на такі судження; філософ усе‑таки!
А втім, якщо взяти на віру дещо спрощену, але загалом не позбавлену сенсу формулу, що філософія – це коли той, хто слухає, ні бельмеса не розуміє того, хто говорить, а той, хто говорить, жодного уявлення не має про те, про що говорить, – то який у біса із Арука філософ, якщо він ніколи не брався судити про речі та явища йому невідомі, в усьому прагнув ясності і вичерпності, відтак навіть про щось складне й завитушне намагався висловлюватися просто і зрозуміло. Звісно, як і будь‑кого іншого – кого завгодно, не обов’язково й філософа, – інколи його могло й «заносити»; але таке, по‑перше, бувало украй рідко, а по‑друге… А по‑друге, якщо щось на те схоже й траплялося – то хіба як жарт; гра; безневинна розвага.
І таки правда: «Світ багатоликий, але люди у ньому на одне лице», – якщо під «лицем» розуміти не парсуну як елемент фізіоґномічного дизайну, не розмір носа, не форму губ, випнутість чи, навпаки, плескатість вилиць, не висоту чола, не вислоухість чи посадженість очей, а єство людини; сутність і натуру людську. І не треба, аби знайти підтвердження цьому, проводити масштабні дослідження й експерименти, викидати мільярди на сумнівні наукові (нібито!) оборудки, власне, далеко й вирушати немає потреби; задосить бодай трохи уважніше окинути зором навкіл, придивитися до людей, що живуть поруч, перейти на сусідню вулицю, – і геть неважко буде помітити: «Так, світ багатоликий, але люди у ньому на одне лице!» Тому й історії та пригоди, породжені не природою чи космічними впливами, а лиш взаєминами між homo sapiens, трапившись десь у Африці, обов’язково повторяться із кимось ще, за схожих обставин і подібних спонукальних мотивів, десь у Японії, десь у Австралії, десь у Гренландії чи ще деінде; втіляться десятки, сотні, тисячі разів; із дещо відмінними синусоїдами і амплітудами, але повторяться неодмінно, – десь за двісті літ до нас, десь за мільйон, а десь через триста тисяч років опісля. Отож і події (зрештою, і не події, а такі собі подійки), про які збираємося оповісти, однаковою мірою могли би трапитися (правдоподібно, що таки й траплялися, із певними варіаціями в антуражі та, звісно ж, із іншим набором персонажів) як на кресах Древнього Риму, так і у місцях та часах до нас ближчих, – скажімо, року дві тисячі шостого (сьомого, восьмого чи й двадцятого, якогось особливого значення то геть не має) у селі побіля Києва чи Житомира (от хоч би й у Карвинівці або ж Грем’ячому), а проте ліпше нам за цією історією вирушити в каїруанське передмістя із трохи дивною – як, зрештою, і чимало іншого у цій місцині (до чого нам вже й не звикати!) – назвою Кондя, на обійстя Сачвеявла де Відьма. Тож вирушаймо?
Вирушаємо, не забувши перед тим сказати кілька слів про самого господаря його, оскільки поки що злодієро Сачвеявл у нашім опусі не фігурував, хіба раз чи два згадувалося прізвище його, і то згадувалося усковз, мимохіть, немов зненарока, хоч, поза будь‑яким сумнівом, персона його заслуговує уваги значно пильнішої.
Почнемо ж, прецінь, з того, що коли би хто задумав узятися за створення життєпису цього скромного трудяги (хоч би що там казали заздрісники й недоброзичливці, а таки трудяги!), заняття це для такого біографа виявилося б не тільки нудьгуватим, великою мірою невдячним, а ще й не надто веселим: ані тобі якихось неординарних подій, якими би можна було присмачити цілком трафаретну фабулу (народився тоді‑то – вчився там‑то – одружився із такою‑то – звів дім, посадив дерево тощо), ані якихось безумних вчинків; хіба хтось, добряче поколупавшись у пам’яті, пригадав би, що колись дуже давно, чи й не у ранній юності, Сачвеявл був схопився за барки із Нолем Дане, із приводу незнаного (бо забутого); та ще хіба дружина його, Валенсіна (зрештою, ані він сам, ані інші так її не називали – поголовно кликали Валенсою), могла би повідати що‑небудь цікавеньке; але ж не повідає!..
Наймовірніше, що при першому побіжному знайомстві Сачвеявл де Відьм здасться вам чолов’ягою не надто колоритним; та так воно і є. А втім, трагедії із того не робитимемо ніякої; тим паче, що химеруватих типів у цій частині оповіді нам вистачатиме і так. «Цього добра у нас навалом! – сказав би сам де Відьм. – В холодну зиму мишей у клуні і то менше!»
Попри свій поважний вік (на шістдесят третє літо завернуло), виглядає де Відьм доволі ще молодикувато, не в останню чергу завдячуючи густій і чорній, аж смолянистій, шевелюрі, а ще й зберіг стрункість постави та жвавість рухів. Подібно і його дружина – була ще при залишках талії, у проворності чоловікові не поступалася, частенько й навпаки; от тільки із волоссям мала деяку комизію: поріділо, обсічилося, а ще й скроні сивина підбила – ще злегка, «чутелечки», а все ж!..

…Сидячи на низенькому ослінчику посеред двору, потилицею до «парадної» хвіртки, Валенса перебирає торішню квасолю, виловлюючи із глибокої полив’яної миски попсовані боби.
Сачвеявл, розіклавши на столі під розлогою яблунею реманент, лагодить кінську упряж.
– Вею! – гукає Валенса, не підводячи голови. – Шлеями морочишся?
– Може би тебе лікарю якому показать, га? – озивається Сачвеявл. – Може, у тебе із очима що. Чи із пам’яттю.
– Чого це ти? – морщиться із досади Валенса. – Чого іритуєш?
– Бо вже питала, це раз, – проказує Сачвеявл сповільна й тихо, не промовляючи, а ніби виронюючи слово за словом через рівні інтервали, так що могло здатися, що перед тим, як вимовити, він перекочує їх у роті, наче хвиля прибережну гальку, заодно старанно зважуючи кожне слово на язику, мов на терезах. – А по‑друге, хіба й так не видко, що не метеликів ловлю? І так морока, то ще й ти з балачками своїми пустими лізеш.
– Я тобі цю мороку не загадувала. Скільки вже казала: продай кобилу. Так ти ж уперся…
– Еге, продай… А потім що? Як без кобили? Ходи шукай, як щось привезти треба, чи виорати, чи ще там що. Та якби ще було де найняти?! Так нема ж. На всеньку округу півтори пари коней. Та й хіба ж то коні?! Драбиняки! Ребра та шкіра…
– Зате твоя принцеса! Якби мене так обхажував, як її…
– Ще чого! Ти ж не кобила.
– Отож‑бо! Краще би була кобилою… За все своє життя від тебе такої ласки не знала. Аж завидки беруть…
– Ти що, стара, рехнулася? – крутить головою Сачвеявл.
– Ну от! – сприкрено одкопилює нижню губу Валенса. – Рехнулася… А як не рехнутися?! Ще ні світ ні зоря, а ти вже до своєї принцеси біжиш. Отаву свіженьку несеш, напуваєш її, гриву чешеш… Мух відганяєш! Ще й примовляєш лагідно, нашіптуєш всякі‑різні гарні слова…
– Бо скотина! Їй догляд потрібен.
– Он, значить, як! – голосно зітхає Валенса. – Скотині, значить, потрібен, а жінці – ні?
– Чого ти казишся? Ні, тебе таки справді треба показати якомусь лікарю!
– Добре, хоч не ветеринару!
– Сказанула… Де того ветеринара взяти? Був один, та й той нікудишній.
– А то чого ж?
– А того, що тварин лікувать – це не те, що людей. Скотину ж не спитаєш, що їй болить. І ніяка сусідка їй рецепта не підкаже, чим лікуватися, як то у нас найчастіш і буває…
– Дир‑расцє! – зненацька впанахується у милу сімейну бесіду специфічний, можливо й загалом такий єдиний в цілім світі, голосок – глухий, хриплявий і висклявий водночас; просто‑таки неймовірне тембральне поєднання, варте скрупульозних фахових досліджень учених‑фоноакустиків!
Унікальний голосок той належить Куріпці – мимрі, відомій на усю Кондю, із помежжям включно, ще й іншими унікальними «всячествами».
Щоправда, саму Куріпку Сачвеявл примічає не одразу; і не дивно – спробуй‑но її убачити, як воно мале, захлянисте, миршаве (тому й Куріпка!), тонке, як штахетина, ще й вибралося в усе сіре, ще й личко таке ж сіре, злегка землисте, одного мишастого кольору із дощатим парканом. Та ще якби те чудо було бодай на якийсь мізер довше і хоч на сантиметр, про два й не йдеться, вивищувалося над огорожею, чи якби стало у прочині хвіртки супроти вулички, на відкритому просторі, – а то дзуськи ж! У такому, холерище, приткнулося місці, немовби зумисне маскувалося у притінні паркану; Сачвеявл тільки дурно очі зривав (добре, хоч недовго, а то би напевне зірвав!) даремним силкуванням розгледіти те чудище, допоки воно саме не зрушило, не захляпало об литки халявами завеликих, на кілька розмірів вільніших, гумових чобіт, видаючи короткі й ляскуваті, мов цьвохкання батога, звуки.
Валенса ж на нагле вторгнення Куріпчине навіть обернутися не встигає – лишень, зневільна зойкнувши, здригається й хапається за серце.
– Ви що, цьоць, злякалися? – заскочивши наперед, зазирає у скрейдяніле Валенсине обличчя Куріпка.
– Що ж ти таке робиш, га?! – сердито виказує Сачвеявл. – Так і серце може розірватися! Удівцем мене зробити хочеш?
– Ой! Звиняюсь… Це я так бігла!.. Так спішила!.. Біда! Ой, біда!..
На Валенсу, котра ще й од стресу, викликаного рейвашною Куріпчиною появою, остаточно не оговталася, навалюється нова хвиля занепокоєння:
– Що таке? Що сталося?
– Меншенький мій…
– Що з ним? Що? – схвильовано допитується Валенса.
– Зараз… Тільки оддишусь… А то ж так бігла… так бігла… Тільки на вас одна надія! Тільки на вас!
– Та що ж таке? – скрикує Валенса. – Кажи вже!
– Температура сорок і рве другий день…
– Другий? – озивається від яблуні Сачвеявл. – Я ж його уранці сьогодні бачив.
– То ви думаєте, що я брешу? – обернувшись до нього, Куріпка миттю пускає зарання приготовлену сльозу. – То ви за матір мене не маєте?! Щоб я… та своїм дитям… та про свого хлопчика… А я ж до вас як до рідних!..
Куріпка тремтячою рукою розмазує сльози брудними пацьорками по обличчю, судомно схлипує й поривається бігти із двору.
Валенса підхоплюється, кидається навперейми, ловить і пригортає Куріпку до себе.
– Хіба так можна! – посилає чоловікові докірливий позирк, сердешно гладячи Куріпчину голівку. – Людині горе, а ти…
– А що я? Що я? – із понурою розгубленістю, немовби виправдовуючись, береться пояснювати Сачвеявл. – Я направду бачив його вранці. Ще й поздоровкався…
– Ну так, – озивається Куріпка, винирнувши з‑під Валенсиної долоні, – може й бачили. Бо рвота у нього була, але не така сильна і нечасто, тож виходив ще на вулицю. А оце як скорчився над тазиком, так вже й не відповзає, аж замалим кишки із нього не вилазять!.. І температура…
– Може, зілля яке треба? – допитується Валенса.
– Зілля не помагає, цьоць! – затуливши долонями очі, схлипує і трясе головою Куріпка. – Ліки треба!
– Які? – допитується Валенса. – Може, у мене є…
– Нема їх у вас! – вмить увірвавши плач, із категоричною упевненістю викрикує Куріпка. – Немає, цьоць!
– Та звідки ж ти знаєш? – дивується Валенса.
– Бо то інєкція! – сходу, ніби весь час тримала цю фразу при собі, тільки й чекаючи нагоди увернути в розмову, випалює Куріпка.
– Інєкція?
– Інєкція, цьоць, інєкція! – азартно, із гарячкуватим блиском в очах, вигукує Куріпка.
– Що нема, то нема, – засмучено, трохи й винувато навіть, розводить руками Валенса. – То якісь уколи?
– Не знаю, цьоць, – Куріпка дивиться на Валенсу чесними‑пречесними очима. – Тільки сказали, що треба дитині інєкцію. Сказали, що в аптеці є. А у мене, як на зло, гроші кінчилися…
– Іди винеси! – велить Валенса чоловікові. – Ти знаєш, де…
Затим – вже до Куріпки:
– Скільки треба?
– П’ятдесят! – аж підскакує на радощах Куріпка. – А ліпше сто! Як отримаю «на дітей», зразу оддам. Чесно, цьоць!
– Винеси сто! – відсилає Валенса чоловіка.
Сачвеявл незадоволено крутить носом, поривається щось сказати, навіть починає ворушити губами.
– Не стій, Вею! – підганяє його, не давши й слова сказати, Валенса. – Не гайся!
Сачвеявл знехотя суне до хати.
Бреше Куріпка, – розмірковує, найвірогідніше, він, натискаючи пальцем на капелюшка дверної клямки, – нічого страшного із синком її немає, але спробуй‑но утовкмачити це Валенсі!
«Ну що за баба дурна! – морщить лоба де Відьм. – Як наповратиться, дідька перепреш!»
Сачвеявл зникає у проймі дверей, а Куріпка…
А Куріпка, мертвий півень би її дзьобнув!..
Таке в усенькій Конді, із помежжям включно, могла утнути тільки вона.
– Дякуйочки, цьоць! – тягнеться цілувати Валенсі руку.
– А це що таке?! – відскакує, наче од вогню, Валенса. – Не смій!
– Звиняйте, цьоць, – простодушно прикладає Куріпка долоні до грудей (власне, до того місця, де вони би мали бути, та, певно ж, і були, хоч би й дульки, бо коли би не було їх зовсім, то й не належала би Куріпка до жіночого поріддя). – Але ви такі добрі…
– Може, – необачно зроняє Валенса, – ще чого треба?
Куріпка ніби тільки того й ждала: миттю ловить Валенсу на доброті душевній.
– Треба, цьоць! Ще й як треба!
– Що?
– Може б, чарчиночку, га? – благально вигинається Куріпка. – Стрес, цьоць, знять…
– Так тобі ж…
– Ви, цьоць, не подумайте нічого такого! Я чого так сказала? Бо!.. Бачите, тіпає мене всю! Нерви, цьоць… Але якщо ви думаєте, що не треба…
– А я хіба що? – вагається Валенса. – Може, таки й треба, щоб полегшало?
– Треба, цьоць, треба!
Валенса здається і йде через двір до льоху.
Куріпка розцвітає весняною ружою, радісно потирає долоньки і, приказуючи: «От і чудненько! От і чудненько!», чалапає за хазяйкою, аби одразу ж, щойно Валенса винирне із утроби погреба, вихопити із її рук плящину. «А може й слоїка!» – мрійливо цямкає губами Куріпка.
Щодо слоїка, звісна річ, фантазія її зашкалила, та загалом чинила Куріпка так, як і годилося чинити натурі безкорисливій і щирій, що душевно переймається дбайливою турботою про ближнього; бо й направду: навіщо Валенсі зайвий клопіт – тербічитись із ношею назад до двору? Ноги‑руки, далебі, не казенні ж!..
Тож тільки‑но Валенса витикається із льоху, Куріпка хвацько вихоплює із її руки притикнуту пластмасовим корком чекушку (таки на слоїк сподівалася дарма!), блискавично (що то досвід!) висмикує корка зубами і, закинувши голову, одним махом вливає собі в пельку ледь не половину пляшечки (авжеж, майстерність не проп’єш!). Можливо, вдула би і більше, якби не нагодився під цю пору (ах, як невчасно!) Сачвеявл.
– Це ще що таке? – гарикає він із порога, невдоволено вилупивши очі.
– Де? Що? – вмикає дурника Куріпка.
– Валенсо! – грізно вигинає брови Сачвеявл. – Ти що це вдумала? Га?
– Ви, дядьку, не сваріться на цьоцю! – заступається за Валенсу Куріпка. – Це ж од стреса! Ліки, так сказать…
– Я ось покажу вам ліки! – погрожує, розмахуючи кулаком, Сачвеявл. – Обом покажу!
– Чого ти завівся? – озивається Валенса. – Чого?
– А що, нема чого?
«Пора змотувати вудочки!» – підказує Куріпці інстинкт самозбереження.
– Ви тут між собою самі розбирайтеся, а мені ще в аптеку бігти треба, – каже вона, мірячись запихнути чекушку в кишеню піджака.
– Пляшку залиш! – гнівається Сачвеявл.
– Так почата ж уже! – висуває «залізний аргумент» Куріпка.
– Кажу: залиш!
Скрушно зітхнувши, Куріпка похнюплено тицяє чекушку Валенсі.
– На! – простягує Сачвеявл складені удвоє купюри. – І вшивайся, поки я добрий!
Куріпка притьма хапає гроші і, не подякувавши навіть, вислизає пріч.
– Ну що? – шпетить Сачвеявл Валенсу. – Задоволена? Теж мені благодійниця знайшлася! Хай би у Копонешро позичила. Сусід все‑таки…
– Може, удома його не було?
– Та якби й був, все одно не дав би!
– Ну от! То до кого ж їй ще бігти?
– До хахаля свого, Жоржа, хай би бігла! У Помпіду гроші точно є.
– Не бери гріх на душу! Може, брешуть люди.
– Уся Кондя бреше?
– Ти ж тільки глянь на неї! Таке нікудишнє… На що там заритися?!
– А біс його знає! – знизує плечима Сачвеявл. – Але ж заряться! Чередою ходять! Вислідили навіть, як Бандюк через городи скрадався…
– Це який Бандюк?
– Як це який? Бонавар.
– Той, котрий Вікорт?
– Авжеж, Вікорт. Інших Бандюків у нас немає.
– Ну! Це вже люди точно брешуть. Щоб директор ґімназії та до отакого опустився? Не вірю!
– Вір не вір, але ж бачили!
– Мало чого він до неї заходив! Може, котресь із дітей провинилося.
– А якого лихого городами скрадатися?
– Та мало чого! Може, так ближче? Чого зразу про дурниці всякі думати… Хай там що хочуть плещуть, а я нізащо не повірю. Бути цього не може!
– А я кажу, що може!
– Не може! Він же директор! Дітей вчить!
– Та який із нього директор? Поставили, бо не було кого. Та колись таких, як він, на кілометр до гімназії не підпустили б. Чому він може тих дітей навчити! Згадай‑но, яким урвителем був. Вся округа від нього плакала. То морду комусь натовче, а то велосипеда вкраде і у озері втопить. Буцегарня по ньому плакала, а тут, диви‑но, в учителі подався.
– То замолоду було. Здуру. Чого тепер згадувать? Взявся ж за ум…
– Еге, взявся! Якби батько не відкупив від буцегарні…
– Цить‑но! – прикладає пальця до вуст Валенса. – Он ще гості!
– Кого там ще несе? – озирається Сачвеявл.
– Шановному панству салют дванадцять залпів! – викрикує, просунувшись у хвіртку, невисокий і хирлявий тип («Дві мірки од дірки, набір кісток і кварта крові»), здіймаючи однією рукою уявного капелюха, а другою пригладжуючи поріділого чубчика.
Аби не марудити вас невіданням і не випробовувати вашого ж таки терпіння, одразу ж повідомимо: хирлявого типа цього кличуть Ковбоєм, йому сорок п’ять, він запеклий бобиляк – «сам собі голова»; натури загалом веселої і безобидної; живе із того, що підсобляє по хазяйству, як хто попросить, за харчі і випивку.
– А, це ти, Ковбою? – трохи по‑дурному, бо ж приводів сумніватися, що це саме він, увіч не спостерігалося, питає Валенса.
– Еге ж! – щирить щербаті й жовті од тютюну зуби Ковбой. – Це мене лихий несе!
– Чого ж ти там стоїш? Заходь!
Ковбой підходить, простягає Сачвеявлу долоню:
– Салют дванадцять залпів ближче!
– Будь здоров! – одказує Сачвеявл. – Що там робиться на білому світі?
– А я знаю? Щось робиться, бо мусить робитися. Бо інакше що ж? Інакше ґамбець. Ви ліпше‑но скажіть, чого це та курва від вас така щаслива вискочила, наче свиня з грядки? Не поздоровкалася навіть, так мчала, аж курява хмарою здіймалася.
– А куди вона побігла? – цікавиться Сачвеявл. – Додому?
– Яке там! – либиться Ковбой. – Я так думаю, що курс вона взяла до Цистерни. Там сьогодні іменини. Гуляють!
– А що я казав? – обертається Сачвеявл до Валенси.
– Що ти мелеш? Що ти мелеш? – накидається Валенса на Ковбоя. – Як вона могла до Цистерни бігти, як синок хворий?
– Чий синок хворий? – смикає бровою Ковбой.
– Куріпчин, чий же ще! – сплескує руками Валенса. – Найменший!
– Салют вам із двадцяти гармат! – безсердечно нищить Валенсині надії Ковбой. – Він у Жоржа плота вапном білить. Помпіду і мене кликав, але я не пішов. Дуже мені треба на того олігарха спину задурно гнути! Ви ж знаєте, який він жаднющий. Того тижня я цілий день у нього на городі корчився, то обідати дав, а замість вечері виніс чвертку гидосного пійла, два шматочки сиру, такі тонюсінькі, що хоч дивись через них, як у скельце, – і всьо! А хліба, кажу, не даєте? А він: «На хліб прийдеш завтра заробиш». Так і не дав! Хіба це по‑людськи?
– Не по‑людськи! – киває Валенса. – Дивуюся: як так можна?
– Ти не викручуйся! – осаджує дружину Сачвеявл. – Ніби перший день Жоржа знаєш… Так ти кажеш, – це до Ковбоя вже, – синок її живий‑здоровий?
– А що йому зробиться!
– А що я казав! А ти: неси гроші, неси гроші! – розпікає Валенсу Сачвеявл. – І коли тебе життя навчить?! Доганяй тепер Куріпку, забери гроші, поки не пропили!
Ковбой аж рота роззявив:
– Ви що, дали їй гроші?
– Отож‑бо! – кисло всміхається Сачвеявл. – Пошилися у дурні…
– Виходить, сабантуй із цього приводу? – киває Ковбой на пляшку у Валенсиній руці.
Сачвеявл роздратовано спльовує під ноги.
– Еге ж, сабантуй… Геть стара глузд втратила! І грошей дала, і напоїла… Та подінь ти її куди‑небудь! – покрикує на Валенсу. – А то, дай‑но, закину к бісу!
– Стійте! – звискує Ковбой.
– Та що таке?
– Стійте! Не спішіть! Є пропозиція.
– Яка ще пропозиція?
– Вам же все одно якось грошики вернути треба. Правильно я кажу?
– Непогано було б… Але як? Не стану ж я доганяти Куріпку…
– А який толк? Якщо й доженете, ще не факт, що зможете видерти. Вже, мабуть, спустили… А скільки дали, якщо не секрет?
– Скільки‑скільки! – зітхає Валенса. – Сто.
– Ого! Серйозно ви влетіли!
– Так стояла ж отут, – бідкається Валенса, – слізьми умивалася, що ліки купити треба… Як було не дати?!
– Артистка! – розуміюче трясе головою Ковбой. – Це вона вміє!
– Хай‑но тільки попадеться мені на очі! – закипає Сачвеявл.
– І що ви їй зробите? – гасить Ковбой його гнів. – Все одно вибрешеться! Тут стратегія потрібна…
– Яка така стратегія? – запитує Валенса.
– Дуже проста! – сяє, випромінюючи азарт, Ковбой. – Я ось що придумав. Скоро ж будуть пенсію розносити?
– Ну так, – киває Валенса, – двадцять третього.
– А разом із пенсією і допомогу на дітей. Правильно? То я ось що пропоную. Влаштую, значить, стеження. Як тільки поштар з’явиться на нашому кутку, я вам зразу маякну, ви бистренько прибігаєте – і на гаряченькому свою сотенку у Куріпки забираєте. Ну, як вам мій план?
– Це хай вона, – тицяє Сачвеявл у Валенсин бік, – біжить і забирає. Я не давав…
– Це ви вже самі розбирайтеся, кому бігти… Ну то як, підходить вам моя стратегія?
– Якось воно не по‑людськи! – зітхає Валенса. – Це, виходить, я у дітей буду гроші видирати? Ви мені що хочете кажіть, а я знаю, що не годиться так!
– То давайте по‑другому зробимо!
– Як?
– А дуже просто. Ви придумайте для мене якусь роботу, але не розраховуйтесь. А коли поштар принесе Куріпці гроші, я у неї і витребую. Скажу, що ви сказали забрать. Від мене вона не відвертиться, будьте певні!
– А що, стара? – підморгує Валенсі Сачвеявл. – Варіант?
Валенса непевно знизує плечем.
– Та начеб і якоїсь роботи загайної зараз немає. Як ти скажеш, Вею?
– Роботу придумати завжди можна, – одказує Сачвеявл. – Це діло нехитре.
– То що, по руках? – насідає Ковбой.
– Хай вже буде так, як по‑іншому ніяк, – відказує, зітхнувши, Валенса.
– Раз ви згодні, – задоволено тре долоні Ковбой, – то може би ми замочили наш контракт? Чисто символічно! Га?
– Збери‑но на стіл! – каже Сачвеявл Валенсі. – Я вже й сам не проти щось перекусити.
– Зараз зберу, – каже Валенса, вирушаючи до хати.
– Оце ладненько! – радіє, пританцьовуючи, Ковбой. – А ми поки перекуримо. Так, дядьку?
– Я ж уже років два як кинув.
– Але ж я не кидав!
Ковбой дістає із кишені пачку «Silver prima».
– Марсель Сильва презентував, – пояснює, перехопивши здивований позирк Сачвеявла. – Він, знаєте, злодієро непоганий, дарма що із прибамбацами.
– Та певно ж, – озивається Сачвеявл задля підтримки розмови, – нічого кепського про нього сказати не можу, бо й знати його добре не знаю, ніяких справ із ним не мав. І взагалі!.. А цигарки, одразу видно, не хабизняні.
– Хороші, але слабкуваті, не такі, як люблю, – Ковбой відламує фільтра. – Отак вже краще буде.
Прикурює, смачно затягується.
– Це ти добре придумав, – каже Сачвеявл.
– Таки добре! – киває Ковбой. – Без фільтра крепше продирає…
– Я не про те, – каже Сачвеявл. – Із Куріпкою ти добре придумав. Сам же знаєш, ні я, ні Валенса не станемо бігати за нею, щоб гроші правити…
– Ясне діло! А я із неї не злізу, поки не віддасть. Гарантія!
– А ти, що, на неї залазиш? – сміється Сачвеявл.
– Хіба я мудило якийсь, щоб на неї лізти? – ображається Ковбой. – Ви це, дядько, киньте! Вже ліпше, як припре, Жоржову козу… Заодно й Жоржу помщуся! – регоче Ковбой. – Щоб знав, зараза!
– А що, хто там до неї зараз захажує? – питає Сачвеявл.
– До кози? – веселиться Ковбой.
– Хто на козу око поклав, – піддьоргує Сачвеявл, – я вже знаю. Я про Куріпку питаю.
– Е, дядьку! Легше сказати, хто не захажує! Двох таких я точно знаю. Це ви і я! А за інших не ручаюсь…
– А правда, що і Бандюк до неї забігає? Чи брешуть люди?
– Може й брешуть. Але, здається мені, що не брешуть. То він роками на нашому кутку не об’являвся, а це зачастив, як козел у капусту. Я його на свої очі вже разів зо два бачив на Куріпчиному обійсті. Якось він виходить із її двору, а тут я – бац! – нарисувався. Несподівано, значить… Але ж я, так сказать, якщо по‑чесному, спеціально ждав за безом. А йому ж звідки те знать?! Стоп, кажу, машина. Привіт, дружбан!.. Ми ж із ним, дядьку, в один клас ходили. Дружили навіть… Отож і кажу, по старій, значить, пам’яті: ти, кажу, не у Куріпки часом був? А він засмикався, як кобель на сучці, очки так і забігали, так і забігали… Ні, каже, не у Куріпки. Це, каже, до Жоржа, до Помпіду, іду, маю до нього справу одну… То я, дядьку, і метикую собі. Раз він збрехав, що не од Куріпки йде, то про що це говорить?
– Що на злодії шапка горить!
– Во‑во! Я так і подумав. Слово в слово… Я навіть віршика про це склав.
– То розкажи.
– Та як же я вам розкажу, як забув? – розводить Ковбой руками. – Пам’ять геть паршива стала. До того ж, он до вас Лом суне…
– Ломихай? – кривиться Сачвеявл. – От лихо! Це вже буде щось клянчити…
Ломихая Чикінпаса Сачвеявл недолюблював, вважаючи його пустодзвоном і лінюхом, ні до чого путнього й корисного не здатним баглаєм, а отже – людиною нікчемною. Зрештою, подібне ставлення до Ломихая серед тих, хто більш‑менш із ним знався чи й навіть лише вряди‑годи стикався, скоріше було правилом, ніж винятком…
– Можна? – питає Чикінпас, заходячи у двір.
– Чого питаєш, як уже зайшов? – не надто привітно одзивається Сачвеявл.
– Драстя! – кривляється Ковбой. – Ми вас не ждали, ви приперлись?
Скажемо прямо і без вихилясів: якщо Сачвеявл лише недоблюблював Ломихая, то Ковбой його на дух не зносив.
Були на те якісь свої причини, про які нам, на жаль, нічого невідомо; причини давнішні і, схоже, обопільні, інакше Чикінпас би не повівся так нерозсудливо, геть по‑дурному, узявшись сходу, ще й не привітавшись, дорікати Сачвеявлу:
– Ну ви й знайшли собі кумпанію! Гоніть подалі коросту цю ходячу!
Ба й справді – більшої дурості, аніж він учинив, накинувшись на Сачвеявла (господаря обійстя!), годі і шукати…
– Від корости чую! – огризається Ковбой.
– Ти мені не вказуй! – осаджує Ломихая Сачвеявл. – Удома командувати будеш!
– Во‑во! – Ковбой випинає груди гоголем, так, що сорочка по швах тріщить. – Нічого у чужу піч саджати свого горщика! А то я добрий‑добрий, а можу й не стерпіти!
– Ти диви! – скипає Чикінпас. – Воно ще й лякать мене думає!
– Доста! – не витримує Сачвеявл. – Доста, я сказав!
– От ви, значить, як? – скривджено сіпає бровима Ломихай. – Для вас, значить, оцей…
– Значить! – уриває Сачвеявл. – Чув?
– Чув…
– А раз чув, то кажи вже!
– Що казать?
– Чого прийшов, кажи. Вірніше, по що прийшов.
– Ах… Ну так…
Чикінпас переминається з ноги на ногу.
– Так теє… Я у вас бачив старого бідона, то може дасте мені. Ось так треба! – проводить ребром долоні по горлу.
– Це ж де ти бідона того бачив?
– У сарайчику, – відказує Чикінпас, – де дрова.
– А чого тебе там носило? – скипає де Відьм. – Ти бач, прям хазяїном почуваєшся! Ходиш, донюхуєшся, де що лежить!
– Ревізор! – не проминає нагоди піддати жару Ковбой.
– Та нікуди я не заглядував! – виправдовується Ломихай. – Випадково побачив, коли ви дрова переносили…
– Випадково, кажеш? – кидає колючий позирк Сачвеявл. – Ну‑ну! Так я і повірив!
– Їй‑бо! – клянеться Чикінпас. – Щоб мені із цього місця не зійти!
Де Відьм презирливо відмахується рукою. Мели, мовляв, мели, все одно не повірю.
– Що, Ломе, – прищуривши праве око, уїдливо запитує Ковбой, – надумав самогонного апарата робити?
Чикінпас змірює Ковбоя зневажливим поглядом.
– Нічого дурнішого придумать не міг?!
– А бідон же тобі нащо?
Очі Ломихая умить спалахують фанатичним азартом.
– Нащо! Нащо! – запально викрикує він. – Я таку штуку придумав, що увесь світ ахне!
– Тамарки тобі мало? – знущально під’юджує Ковбой. – Чи вона вже не ахає?
– Та що із тобою, дурнем, говорити! – із ненавистю кидає Чикінпас Ковбою, і обертається до Сачвеявла. – То що, сусіде, дасте бідона?
– Ще б чого! А сечу я в чому на город вивозити буду?
– Та знайдете що‑небудь! Мені ж для серйозного діла ваш бідон потрібен!
– А мені, значить, для розваги?
– Та подумайте ж! – із піною на губах переконує Ломихай. – Ви його використовуєте для свого, так би мовити, приватного інтересу, а я хочу пристосувати для винаходу планетарного масштабу! Відчуваєте різницю?
– Ти свою Тамарку теж використовуєш у приватнім інтересі! – насміхається Ковбой. – А міг би зробити загальнодоступним надбанням!
– Я тобі зараз зроблю!
Розлючено розмахуючи кулаками, Ломихай кидається на Ковбоя.
Ковбой ухиляється, відскакує убік і ховається за стовбуром яблуні.
– Ой лишенько! – виглянувши із веранди, здіймає ґвалт Валенса. – Та що ж це таке робиться?! Ану припиніть!
Чикінпас миттєво приструнюється й розпливається улесливою посмішкою на все обличчя:
– Доброго вам здоров’ячка, сусідко!
– Це що таке? – проігнорувавши солодощаве вітаннячко, суворо запитує Валенса. – Тільки бійки нам у дворі й вистачало!
– Та ні! Яка бійка! – виправдовується Ломихай. – Це ми так… Балуємося.
– Вдома у себе балуйтесь! – все ще сердиться Валенса.
– Я тут ні при чому! – подає голос Ковбой. – Це Ломихай…
– Ну доста вже! – уривається Сачвеявлу терпець. – Влаштували, бач, ґармидон… Що, – обертається до Валенси, – уже?
– Скорий ти дуже, – хитає головою Валенса. – Хліба треба врізать.
– Що, сама не можеш? Не бачиш, зайнятий я…
– Чим це ти так зайнятий? За бійкою дивишся?
– Усе сказала? – із холодним блиском в очах невдоволено цідить крізь зуби Сачвеявл.
– Ну добре, добре! – збагнувши, що заступила за межу дозволеного на людях (інше діло – наодинці; розмова була би тоді геть інакшою), спохоплюється Валенса і щезає за дверима.
– То як, сусіде? – підступивши до Сачвеявла, береться знову клянчити Чикінпас. – Пожертвуєте бідончика на благо прогреса?
– Ти спершу скажи, що задумав, – без попередньої категоричності озивається де Відьм, – а там видно буде.
У Чикінпаса миттю немовби виростають крила.
– О! Це таке буде! – піднесено вигукує. – Таке буде!
– Ти давай просто і конкретно! – опускає його на грішну землю Сачвеявл. – Без викрутасів. Щоб коротко і зрозуміло.
– Якщо коротко, то, значить, так: хочу зробити агрегат, який варитиме яйця у холодній воді.
– Чиї яйця? – запитує Ковбой.
– Всякі! – не помічаючи іронії, із готовністю пояснює Чикінпас. – Хто які схоче. Але я поки що робитиму для курячих. Так би мовити, пробний варіант. Бо для варіння, наприклад, страусиних яєць агрегат повинен бути у десять разів більшим. Тут бідоном не обійдешся, треба буде ціла цистерна.
– Ну, із Цистерною проблем не буде! – регоче Ковбой. – Їй чиї‑завгодно яйця підійдуть!
– Послухай, Ломе, – каже де Відьм, – щось я не втямлю. Ти збираєшся варити яйця у холодній воді? Та це ж дурня повна!
– Ніяка не дурня! – категорично відкидає «недоречні сумніви» Чикінпас. – Я все продумав. Навіть креслення зробив. Якщо хочете – принесу показати.
– До спини мені ті креслення! Я що, по‑твоєму, ідіот? Яйця варяться в окропі.
– Це поки що! А коли я запущу свій агрегат, все людство перейде на мою технологію. Ось побачиш! По‑перше, це величезна економія енергоресурсів. Кладеш яйця у агрегат, заливаєш холодною водою – і все. Ні дров не треба спалювати, ні газу, ні вугілля. Я навіть передбачив варіант, коли агрегат встановлюється безпосередньо в курнику. Ви тільки уявіть собі! Сидять кури на сідалах, несуться, а яйця одразу ж по спеціальному жолобку скочуються у яйцеварку. Це ж як зручно! Можна тижнями не вибирати яйця із сідал, а потім – бац! – за одним махом всі забрав, та ще й зварені. І ніякої мороки! Хіба не здорово?!
– А як я, приміром, смажені люблю, то мені, що, з голоду пухнути? – запитує Ковбой.
– А й справді! – підхоплює де Відьм. – Га, Ломе? Що скажеш?
– Смажені шкідливі для здоров’я, – парирує Ломихай. – Про це уже давно газети пишуть.
Із хати виходить Валенса. Збирається щось сказати чоловікові, та не встигає й рота відкрити.
– Ось ви, сусідко, – налітає на неї Чикінпас, – хотіли би варити яйця у холодній воді?
– У мене, що, вавка у голові? – вирячає очі Валенса. – Що за дурні жарти?
– Це ви мене не зрозуміли! Я вам зараз все поясню. От якби у вас був спеціальний апарат для варіння яєць у холодній воді…
– Ти що, – насуплюється Валенса, – знущаєшся?!
– Та що ви, сусідко! Як можна! Ви ось скажіть чоловікові, щоб віддав мені старого бідона, то через місяць…
– Це якого бідона?
– У якому я сечу вивожу, – відказує Сачвеявл.
– Що? І не вздумай!
– Та я ж і не…
– У тебе свого нема чи що? – не дослухавши чоловіка, виставляє перед Чикінпасом руки в боки Валенса.
– Є. Але мені одного мало. Треба мінімум три! Така, розумієте, конструкція… Та ви не переживайте! Я, коли отримаю за яйцеварку Нобелівську премію, куплю вам цих бідонів, скільки скажете. Хоч десять, хоч сто. Слово честі! Ну то що, дасте?
– І не проси!
– Дарма ви так! Ви хоч уявляєте, що ви зараз робите? Ви зараз устромляєте палку у спиці прогресу, ось що ви робите! А я ж, між іншим, не за просто так прошу. Я ж можу вам і бартер запропонувати.
– А це ще що таке?
– Взаємовигідний обмін.
– Що? Що?
– По‑нашенськи, по‑простому, – вставляє Ковбой, – це називається «мах на мах».
– Бідон на бідон? – дивується Валенса. – Та для чого ж?
– Ні, – кривиться Чикінпас. – Бідон на бідон не вийде. Мені бідони самому треба.
– А що ж тоді?
Ломихай замислюється.
– О! У вас же кобила є…
– Но‑но! – грізно осмикує де Відьм. – Кобилу не трож!
– А ще корова…
– Ач‑ач! – звискує Валенса. – Яке тобі діло до нашої Моніки? Га?
– Та послухайте! Давайте домовимося: ви мені бідона, а я вам ПОСАГ!
– Що‑о‑о? Який ще посаг? На холеру він мені?! Мені заміж уже не треба!
– Та при чому тут заміж! Я ж не про той посаг, що ви подумали, а про інший. Пристрій такий. Портативна оригінальна станція акумулювання газів. Скорочено – ПОСАГ. До речі, ще ні в кого немає! Ви будете першими. Дослідний, так сказать, екземпляр. А це, щоб ви знали, дуже велика честь…
– За честь, звісно, дякуємо! – глузливо всміхається Сачвеявл. – От тільки не завадило би дізнатися, що це за штука така.
– Та проста, в принципі, штука…
– Ясна річ! – знущається Ковбой. – Як і все геніальне…
– Закрий піддувало! – шаленіє Ломихай, демонструючи усім виразом своїм готовність роздерти Ковбоя на шматки. – Не пхай свого носа, як не тямиш! Зрозумів?
– Від непхая чую! – одгавкується Ковбой.
Утім, на цей Ковбоїв вибрик Чикінпасу ані зважати, ані реагувати просто ніколи.
– Так от! – переключається Ломихай на подружжя де Відьмів. – У вас брезент є?
– Який ще брезент? – вилуплює очі Сачвеявл.
– Не однікуйтеся! Я ж знаю, що є!
– Ну то й що? Яке тобі до мого брезенту діло?
– То це тобі бідона мало? – аж пашить неприязню Валенса. – Ще й брезента подавай?!
– Ні! Ні! – розмахує руками Чикінпас. – Ви не зрозуміли. Брезента я у вас не прошу. Тобто, прошу. Але не для себе.
– А для кого? – витріщається Валенса.
– Ну ви й чудні! Як це для кого? Для вас же й прошу!
– Щось я, того, не допру ніяк, – чеше у сум’ятті потилицю Сачвеявл, – мого брезента та для мене й просиш?! Маячня якась!
– Зовсім не маячня! Зовсім не маячня! – викрикує Чикінпас. – Я із того брезента пошию спеціального мішка! Абсолютно герметичного! До мішка приладнаю шланга. А шланга підведу до балона.
– І що це буде?
– Як це що? – щиро дивується Сачвеявловій нездогадливості Ломихай. – ПОСАГ буде! Ось що!
– Ані чорта не вгребу! – смикає плечем Сачвеявл.
– Та все ж простіше простого! Одягаєте мішка на кобилу…
– Як це?
– Як, як?! Ззаду. І все, що вона із себе випускає, накопичується у мішку, а потім у балоні. Я ж вам казав: це апарат для акумулювання газів.
– Та й нащо нам ті гази? – видовжує обличчя Валенса.
– Як це навіщо? – зиркає Чикінпас на неї, ніби на обділену розумом. – Вам же тоді газу купувати не треба буде. Свій матимете! Ось ви зараз, приміром, скільки за балон платите?
– Сто сорок…
– О! Аж цілих сто сорок! А будете мати свій. Без‑кош‑тов‑но! Є різниця? Є! Ось так! – пихато закінчує Ломихай, переможно деручи носа до неба.
– Ти собі причепи того апарата! – знущально ґиґотить Ковбой, завдаючи Чикінпасовим амбіціям дошкульного проникаючого удару. – Або Тамарі своїй. Тамарі – ще краще. Комплекція якраз підходяща. Така, що будь‑яка кобила позаздрить!
– Це ти так? Так, значить? – спінюється, наче збовтана пляшка пива, Чикінпас. – Вона ж тебе, бовдура, учила, а ти… а ти… Падло ти, ось хто!
Ви, звісно ж, здогадалися, що Тамара – то Чикінпасова дружина, із якою ми матимемо щастя невдовзі познайомитися. Ну а зараз, доки Ломихай позірно демонструє войовничу рішучість у помсту за зневажену честь коханої дружини натовкти Ковбою писка, принагідно повідомимо, що Тамара старша од чоловіка на вісім років; що вона колишня вчителька; що вона опасиста і неповоротка; що понад усе на світі вона полюбляє читати газети і переповідати вичитане кожному, кого тільки спіймає (чи й треба тепер пояснювати, чому її прізвисько Газета?); розмовляючи, вона часто «губить» слова, внаслідок чого фрази бувають незавершеними, кумедними і не зовсім зрозумілими.
Тим часом, поки ми відволікалися на Тамарину персону, Ломихай Чикінпас зробив спробу – зрештою, спробу мляву, а тому й заздалегідь невдалу – наблизитися до Ковбоя на відстань, що дозволила би йому дотягнутися до писка супротивця як не кулаком, то хоч би кінчиками пальців. А що такий сценарій Ковбоя, річ очевидна, не влаштовував, то він, не будучи уражений бацилою ориґінальності, обрав для порятунку простий і випробуваний спосіб – пірнув за спину Сачвеявла.
– То ти ще й боягуз! – заревів Чикінпас.
– Ану припиніть! – вимагає Валенса.
– Киш, киш! – відганяє Сачвеявл Ломихая. – Бо як зараз!..
– А що я? – виправдовується Чикінпас. – Я ж нічого! Це ж оно він! Дивись, – погрожує Ковбою, – попадешся ти мені!
– Це ми ще побачимо! – дражниться, визирнувши з‑за спини Сачвеявла, Ковбой.
– Ану помовч! – гаркає на нього де Відьм.
– Так його! Так! – схвально усміхається Ломихай. І буквально одразу ж, зазираючи із надією у очі Сачвеявлу, намагається спрямувати розмову у потрібне йому русло: – То як вам моя ідея?
– Дурна твоя ідея! – сходу, ані миті не вагаючись, оголошує суворий і однозначний вердикт де Відьм.
– Та ви що? – блідне й заледь не плаче Чикінпас. – Ви справді так думаєте? Та ні, не вірю! Це ви так бовкнули, не подумавши…
– Ти би, Ломихаю, лучче хазяйством своїм зайнявся, – озивається Валенса. – Он город бур’янами геть затягнуло…
– То пусте! От зроблю яйцеварку, отримаю Нобелівську премію, то й навіщо мені з тим городом паритися?!
– Отакої! А їсти що будете, поки тієї премії діждетеся?!
– Не пропадем! Тамара пенсію має.
– Скільки там тої пенсії!
– Вистачає! Ми люди скромні, без претензій. Нам багато не треба…
– Отож‑бо й воно! – скрушно вигукує Сачвеявл. – Через те й запусть кругом, що забагацько розвелося скромних і без претензій!
– Це ви правду кажете! – доточує, визирнувши з‑за його плеча, Ковбой.
– Чия би корова мичала! – люто блискає очима на Ковбоя Ломихай. – Ач який! Сам обідранець, а туди ж!..
– А я й не перечу. Бо який із мене спрос? На жінчиній шиї не сижу, як дехто. Сам п’ю, сам гуляю, сам стелю і сам лягаю!
– Знайшов чим хвалитися! – докірливо хитає головою Валенса. – Женився б уже!
– Е‑е‑е! – відмахується Ковбой. – Як хто має вийти за мене, то хай ліпше втопиться!
– Що ти таке верзеш? Угомонися!
– А таки так! Чим має мучитися зі мною, хай краще умре… Однак щастя не матиме!
Валенса знизує плечима, поривається щось сказати, але…
– О! – викрикує Ковбой, вказуючи пальцем у бік вулички. – Начувайся, Ломихаю! Чорти Тамару пхають!
– Га? Що? – схарапуджується Чикінпас.
З’являється Тамара.
Важко ступаючи, розмахує згорненою «у трубочку» газетою, ніби відганяє мух.
Не вітаючись, тільки злегка кивнувши головою, ще оддалік починає покрикувати на Ломихая:
– Ти диви! Я його, а він тут! Кури голодні, а він швендя, замість щоб!
– Та я ж казав, – оправдовується Чикінпас, – що сюди пішов…
– Казав? – доскіпується Тамара. – Коли це?
– Як ішов, то й казав…
– Щось я не!
– Ну як же? Ти тоді ще й газету читала. Цю… як її… «Тисячу порад»!
– Еге? – Тамара задумалася. – Справді! Там дуже цікава про… Здрасть, сусідко! – вітається, наблизившись, із Валенсою.
– Доброго дня, Тамарочко!
– А хочте, я?
– Що?
– Принесу.
– Що принесеш?
– Статтю! Дуже! Одна за два аж сімнадцять. Оце так!
– Яка одна, які сімнадцять?
– Та слухайте!
– А що, я не слухаю хіба? Тільки ж…
– Кажу. Одна за два тижні на сімнадцять. Мимра.
Валенса, обводячи поглядом чоловіків:
– Ви щось втямили?
– А що ж такого? – підскакує Ломихай. – Одна жінка схудла за два тижні на сімнадцять кілограмів. Так, Тамаро?
– Я ж і кажу, – киває Тамара. – За два сімнадцять! Я вам, – дивиться в очі Валенсі, – принесу.
– А воно ж мені нащо? – дивується Валенса.
– Зараз нє, а колись і, бо всі болячки од… Еге?
– Еге, – розводить руками Сачвеявл, – візьми‑но зрозумій…
– Та кажу! – викрикує Газета. – Дієта!
– Видумки це все, – озивається Валенса. – Кому що Бог дав…
– Не скажіть! – затято крутить головою Тамара. – Чули? Сімнадцять.
– Ти би краще, – каже Сачвеявл, – вичитала якусь пораду, щоб кабанець за два тижні набрав сімнадцять кіл. А то дурнею маєшся.
– Дурнею? – ображається Тамара. – Фігура – це не, жінка повинна.
– А я кажу: видумки це! – повторює Валенса.
– А от і! – не відступає Тамара. – Пишуть же! Що, ні? Треба!
– То із себе й почніть! – радить Ковбой.
– Молодець, Ковбою! – сміється Сачвеявл. – Ушпарив, як стій і дивись. В десятку прямо!
– А я і! – гордо пнеться підборідком угору Тамара. – Уже!
– То це ви скоро знову дівочкою станете? – під’юджує Ковбой. – Із точеною фігуркою? Оце Ломихаю щастя підвалить!
– Чуєш, ти! – вступається Чикінпас за дружину. – Прикуси‑но язика!
А втім, самій Газеті і діла до тієї суперечки ніякого.
– Не така там уже і! – доводить вона Валенсі. – Мучного не. А так все. Але м’яса не. Трави різні. І часто. Дієта що треба!
– Дурня! Цілковита і повна! – глумливо пирхає Ковбой, і, прибравши артистичну позу, доточує вірша: – Аніж організм дієтами гробить, послухай поради такої: ніколи з корови, навіть худої, не вийде козулі стрункої!
– Це про? – буряковіє Тамара. – Хто?
– Хто? – весь дрижить, мов осиковий лист, Чикінпас. – Хто? Хто корова?
– Ну не я ж! – тішиться Ковбой.
– Браво, Ковбоє! – аплодує, рвучи реготом живота, Сачвеявл де Відьм. – Прямо в десятку! От молодчина!
– І ви туди ж? – ображається Ломихай. – Нема щоб вигрібка цього, вилупка недоношеного на місце поставить, ви ще й смієтесь.
– А ти мені не вказуй! Сам якось розберуся, що мені робити на своїм обійсті.
– То ви так, значить? Так?
– Так!
– Ну так знайте: ноги моєї більше на вашому подвір’ї не буде!
– І слава Богу!
– Та що це ви? – сплескує Валенса долонями. – Вею! Ломе! Господь з вами! Чого ви сваритесь?!
– Це! – лепече Тамара. – Ковбой. Я би на. Щоб духу!
– Що вона каже? – дивиться Валенса на Чикінпаса.
– Каже, що це все Ковбой винен. Я би, каже, на вашому місці виперла його звідси, щоб і духу його не було.
– Та що ви вчепилася до нього? – намагається залагодити сварку Валенса. – Ну, пожартував, то й що…
– Еге, нічого собі жарти! – набурмосено одказує Ломихай. – Обізвав мою жінку коровою…
– Я? – висовується з‑за спини Сачвеявла Ковбой. – Коровою обізвав? Ви таке чули, дядьку?
– Щось не пригадую, – відказує Сачвеявл.
– Отак, значить? – бундючиться Чикінпас. – Ну добре! Пожалкуєте ще! Пішли звідси!
Ломихай штовхає Тамару до хвіртки.
– То я! – гукає Газета Валенсі. – Якось! Добре?
– Що? – перепитує Валенса.
– Та якось!
Чикінпас тягне Тамару із двору.
Тамара озирається, хоче щось ще сказати Валенсі, але Ломихай не дає їй бодай рота розтулити – то смикаючи за одяг, то штурхаючи у спину, заповзятливо намагається якомога швидше вивести із обійстя. Утім, перед самісінькою хвірткою зупиняється, розвертається і трясе кулаком:
– От візьму й назло вам отримаю Нобелівську премію! Будете тоді кусати лікті, що бідона не дали! Але пізно буде!

Sekcio 25: zigzags sorto

«Злочинець повинен сидіти в тюрмі!»

– Злодієро комісаре! Злодієро комісаре!
Пад Люка спинився, різко обернувся і приблизно за сотню метрів од себе побачив віце‑мера, що залихвацько шпарив уздогін, кумедно підґецуючи тлустими сідницями, високо, із підхльостом закидаючи їх заледве не на середину спини.
– Заждіть‑но! – замахав руками Кон Дом. – Заждіть! Є розмова!
– Дуже мені треба, – скрививши писка, пробубонів собі під ніс комісар, – із пердунами йошкатися!
А проте із місця не зрушив, і що ближче був Кон Дом, тим привітнішу Пад Люка припасовував до обличчя маску, старанно ховаючи роздратування до потайних нішок душі, і то робив це цілком мимоволі, інтуїтивно, дотримуючись глибоко укоріненої звички розшаркуватися перед вищішими чинами і реґаліями, – хоч із огляду на серйозне падіння унаслідок відомих нам подій акцій Кона Дома і цілком прогнозоване витурення його із посади міг би цього й не робити. Одначе: звичка – велика сила!.. Відтак на той момент, коли Кон Дом, ухоркано хекаючи і на ходу звезюючи зап’ястям піт із чола, наблизився до комісара на відстань кількох кроків, фізія Пада Люки променилася просто‑таки немислимою поштивістю, – аж настільки, що сердега Кон сконфужено укляк, у нетямі вилущивши очі так, що на вилицях шкіра затріщала.
Час, допоки Кон Дом поволі увихував той свій шок, Пад Люка, коли би мав на те снагу, цілком міг би присвятити неквапливим роздумам про примхливість фортуни, непремінно зауваживши, що ще якихось кілька годин тому нізащо уявити не зміг би, що віце‑мер бігтиме за ним, а він просто стоятиме і чекатиме посеред вулиці!.. Та що там казати, коли загалом уздріти Кона Дома поза мерією – це вже й так було річчю немислимою, просто‑таки фантастичною: ретиво переймаючи манери і повадки мера, Кон Дом роками не випихався «на люди». Та й як могло бути інакше, коли подібні вольності не тільки не схвалювалися, а й піддавалися жорсткій обструкції: Ґан Дон сам безвилазно сидів у мерії і того ж вимагав від челяді своєї.
– На наших плечах величезна відповідальність! – періодично (власне, систематично), між одинадцятим і п’ятнадцятим числами кожного місяця, зривався із цепа і влаштовував підлеглим показовий рознос мер. – Ми влада і не маємо права відволікатися! Ми повинні бути на посту двадцять п’ять годин на добу! Нічого безцільно вештатися! Обкладіться паперами! Аналізуйте ситуацію! Пишіть звіти! Звіряйте цифри по десять, по сто, по двісті разів на день! Тисячу разів!.. Це не мої примхи! Це нагальна потреба і найперша вимога часу!
У цьому місці Ґан Дон зазвичай починав розмахувати доволі‑таки уже потріпаним циркуляром (бо ж подібні маніпуляції пророблялися із ним далеко не вперше і не перший рік), перегинаючись через стіл із демонстративним наміром дотягнутися тим циркуляром до фізії кожного із сотрапників, і то не тільки дотягнутися, а й добряче мазнути по шнобелю. Утім, демонстрацією наміру усе й завершувалося – із причини цілком очевидної: навіть для доволі довгих мерових рук стіл був занадто великим, аби Ґан Дон міг бодай дістати пальцями протилежного краю стільниці.
– Ось! Тут чорним по білому написано: забезпечити впровадження цифрових технологій! Зрозуміло?! Отож ідіть і забезпечуйте! Перевіряйте, звіряйте, порівнюйте, виправляйте – щоб комар, коли що, носа не підточив! Що‑що, а цифра у нас завжди і всюди повинна бути справна! Цифра – це показник ефективності нашої роботи. Єдине, якщо хочете, мірило! Зрозуміло? А ти, Коне, тримай процес на суворому контролі! Як що не так, з тебе першого стружку зніму!
Наказано – зроблено…
Та, крім того, й витикатися віце‑мерові у містечко не було ані найменшої потреби, бо фактично (та й практично теж) мешкав Кон Дом буквально у кількох кроках од мерії, одразу за заднім двором, відтак із дому до служби і зі служби додому діставався через «персональну» хвіртку, ключ од якої завжди тримав при собі, наче безцінну реліквію.
Загалом, до ключів у Кона Дома ставлення було особливе. Трепетне і ніжне; майже таке ж (а то й не менше), що й до своєї посади.
Змалечку, скільки Кон пам’ятав себе, у ньому жила пристрасть до ключів; пристрасть, що інколи межувала із божевіллям. Він збирав ключі, цупив їх, де тільки міг, – по сусідах, у гімназії, бувало, витягував із кишень роззявляк; і цей останній спосіб опанував до такої міри досконалості та віртуозності, що коли би у вмісті чужих кишень його приваблювало ще щось, окрім ключів, цілком міг би стати видатним «щипачем»‑карманником, здобувши леґендарну славу, можливо, аж таку, що ім’я його гриміло би на усенький світ! Доля, проте, розсудила по‑своєму, геть інакше, визначивши йому стезю хоч і безбідну, але не леґендарну; а втім, чогось іншого Кон Дом і не прагнув, усе його у такім житті влаштовувало, та й сама пристрасть до ключів із літами ослабла (можливо, ще й тому, що у сундуку, в якому Кон тримав свій скарб, вже не знаходилося вільного місця для нових трофеїв, та ще й дружина узялася поїдом їсти, аби він кудись подів «клятий хлам», погрожуючи, що «інакше сама його кудись пристроїть», і так, врешті‑решт, допекла, що Кон Дом змушений був тайкома перетербічити сундука аж на горище, ще й прикидати його різним мотлохом: «Щоб малахольна стерва не добралася!»); пристрасть ослабла, це так, хоча і не закисла зовсім. До чужих кишень, щоправда, він вже не залазив, і то подавно, літ двадцять, мабуть, але й ґарантій не було ніяких, що утримався би од спокуси, якби знав напевне, що виловить ізвідти ключика ориґінального, незвичайної конструкції, яких у своїй колекції не мав…
– Певно, щось сталося? – удаючи святу наївність, поцікавився Пад Люка. – Я вже й забув, коли востаннє бачив вас у містечку…
– Ах, облиште! – проскиглив Кон Дом. – Майте чуйність…
– Овва! – глибоко ховаючи іронію, стенув плечима комісар. – Ніяк не втямлю, про що це ви?
– Це провокація! – вигукнув Кон Дом.
– Їй‑бо, не втямлю! Про що ви?
– Та як же ви не розумієте?! – у розпачі закрутив головою віце‑мер. – Це підла диверсія! Я не міг цього зробити! Повірте мені!
– Дивно, що ви мені таке пропонуєте, – наїжачив брови комісар. – Виходить, я маю вірити вам, а не меру?
– Я цього не казав! – розгублено зашпортав віями Кон Дом. – Ви мене не так зрозуміли…
– А як вас накажете розуміти? – гучно засміявся Пад Люка. – У кабінеті вас було двоє, ви і мер. Ґан Дон каже, що не бздів…
– Коли він казав? Кому?
– Не знаю, – хмикнув Пад Люка. – Може й не казав нікому. Але, принаймні, так само він нікому й не казав, що це він зробив. А раз так, то хіба хтось має право підозрювати мера? За це, між іншим, передбачена кримінальна відповідальність!
– За що? – ошелешено витріщився Кон Дом. – За бздіння?
– За це ні! – зареготав комісар. – А от за наклеп і посягання на честь та гідність особи, уповноваженої на виконання функції держави…
– Та що ви таке городите? – спалахнув Кон Дом. – Ви при своєму умі?
– Браво! – викрикує і несамовито плеще у долоні Пад Люка. (Любий мій читачу, ти, мабуть, сповна й уявити не зможеш цього шаленого прояву неймовірної радості і небувалої втіхи!) – Браво! Браво, мій любий друже! Вже маєте дві справи!
– Які ще справи? – вигинає брови дугами Кон Дом.
– Руки! – рявкотить Пад Люка.
«Клац!» – і на зап’ястях очманілого Кона Дома защібуються «браслети».
– Це що? Це що таке? – жахається Кон Дом. – Що це значить?
– Не здогадуєшся? – знущально либиться Пад Люка. – Ти арештований.
– За що?
– За розповсюдження недостовірних відомостей – це раз, – піднесено оголошує вердикт комісар, – і посягання на честь та гідність особи, уповноваженої на виконання функції держави. Причому посягань у тебе два.
– Чому це два? – витрішкується віце‑мер.
– Перше стосується мера, друге – що мене дурнем обізвав! – задоволено роз’яснює Пад Люка.
– Коли це?
– Що?
– Коли це я вас дурнем обзивав?
– Та щойно ж! – бадьоро озивається комісар. – Нагадати?
– Та я ж тільки…
– Ну все, досить! – кладе край віце‑меровому скимлінню комісар. – Вперед!
– Куди ви мене ведете? – намагається опиратися Кон Дом.
– До буцегарні! – боляче штовхає його у спину комісар. – Не переживай, друзяко! По блату, як віце‑меру і доброму знайомому, я тобі виділю найкращу камеру. Ще можу пообіцяти, що битимемо тебе не дуже сильно. Без фанатизму. Дасть бог, обійдеться без каліцтва.
– Мене будуть бити? – підігнулися під Коном ноги.
– А як ти думав? – по‑приятельськи, із охотою пояснює Пад Люка. – На допитах без цього ніяк не можна. Такий порядок. Не я його встановлював, не мені його скасовувати. Традиція! А до традицій треба ставитися шанобливо. Традиції треба берегти, правда ж? Бо коли рушаться традиції, настає розруха. Вам це потрібно? Мені – ні. Тож знайте: як людина, поставлена на сторожі порядку, розрухи я не допущу!

Sekcio26: ekstreme forta laboro

Не розвага, а непомірно важка робота. Дві радості Матія Маріоса. Податок на подружню зраду. Янґ‑Ол підбиває Ноля Дане одним замахом зарубати двох півнів. Закон і сльози..

– От ви тут розважаєтеся… – почав Янґ‑Ол.
– Розважаємося? – повів бровима Рим. – Ми важко трудимося!
– Здається мені, ти це сказав даремно, – дорікнув Матія Маріос, косячись на Янґ‑Ола. – Бовкнув, не подумавши про наслідки.
– Які ще наслідки?
– Плачевні, – приклавши долоню човником до губ, понизив голос Матія, переходячи на театральний шепіт, уподібнюючись актору на сцені, що мусить дбати, аби його шамотіння на вухо партнеру (чи партнерші, це вже як роль велить), було чутне публіці, і то не лише в партері, а й на останніх рядах галерки. – Увімкни логіку, філософе! Якщо ми важко трудимося, то повинні мати із того зиск, а якщо маємо зиск, то зобов’язані сплатити податки.
– Облиште! – заспокоїв Янґ‑Ол. – Я тут не для цього зараз!
– Якщо не для цього, – зазивно усміхнувся Рим, – то приєднуйтесь! Ласкаво просимо! Наливай, Матія.
– Ні, ні! – замахав руками Янґ‑Ол. – Я не питиму.
– Тобто як? – здивувався Рим. – Зовсім?
– То для чого ви сюди прийшли? – підозріло зиркнув Матія.
– І то правда! – підтримав його Енокляну. – Для чого ви до нас пришвендяли?
– Так не годиться, – зронив Сильва, пильно вдивляючись у вічі Янґ‑Олу. – Або ви з нами вип’єте, або…
– Гаразд, – здався податковий інспектор. – Тільки з поваги до товариства. Чисто символічно.
– Воля ваша! – заусміхався Рим Арук.
– Воля ваша! – підхопив Матія Маріос. – Символічно то й символічно.
– Ей‑ей! – запротестував Янґ‑Ол, із жахом позираючи на ущерть налиту чарку. – Я стільки не питиму! Казав же: чисто символічно…
– То це ж і є символічно! – вигукнув Арук.
– Так у нас заведено, – зронив Сильва.
– А що, ви не знали? – здивувався Льосе Енокляну. І взявся пояснювати: – Символічно – це значить, що ви маєте за раз випити повну чарку.
– Не закушуючи, – додав Сильва.
– Так, так, – кивнув Маріос. – Саме так. Не закушуючи. Тому й символічно…
– Ви це серйозно? – захвилювався Янґ‑Ол.
– От що буває, коли втрачаєш зв’язок із реальністю, – повчально проказав Рим. – Схоже, що ви, друже наш, безнадійно відстали…
– Чого ж безнадійно? – заперечив Сильва. – Діло поправне, було би бажання. Правда, злодієро інспекторе?
Янґ‑Ол зніяковіло знизує плечем.
– Та, мабуть…
– Непевність вам не личить, – по‑доброму зауважує Рим. – Сідайте до столу і давайте по‑нашому, по‑свійськи, без оцих «чисто символічно». Бо оте «чисто символічно» – то тільки для алкашів годиться. Про вас, вже звиняйте за відвертість, багато чого говорять…
– А що про мене кажуть? – зблискує Янґ‑Олів погляд.
– Воно вам треба? – відмахується Рим. – Багато чого і різного. Але щоб алкашем вас обзивали – що ні то ні, такого ми не чули. Правда, злодієро?
Рим обводить веселим і метким позирком приятелів.
– Так, так! Не чули! – підігрують вони Аруку, наскоро одказуючи хто вголос, хто жестом, хто кивком голови, хто самим лиш виразом очей.
Янґ‑Ол сприймає усе за чисту монету, тішиться і вдоволено посміхається.
– Дозвольте поцікавитися, – щойно Янґ‑Ол перехилив чарку, учепився до нього Матія Маріос, – якій це такій архіважливій справі, ще й не пов’язаній безпосередньо із визискуванням данини, ми маємо завдячувати щастю бачити у своїм колі вельмишановного інспектора?
– Не зрозумів? – перепитав Янґ‑Ол.
Зрештою, так і було; він і справді до пуття не збагнув занадто закрученої, як на інспекторів лад, Маріосової фрази.
– По‑простому кажучи, – ґиґикнув Енокляну, – чого вас сюди приперло?
Утім, Янґ‑Ол на колючу репліку Льосе ніяк не відреагував. Вірогідно, був він настільки поглинутий власними думками, що просто не почув її. Натомість покрутив із досадою головою і проказав повільно:
– Бачу, ви тут не жируєте.
– Це ви співчуваєте чи констатуєте? – поцікавився Сильва.
– Констатує, – прорік Маріос. – Коли би співчував, запросив би нас на частування до Юджінової ресторації.
«Ти ба яка нахабність!» – очевидно, мало би спалахнути гнівом нутро податкового інспектора; та таки і спалахнуло, тільки виду він не подав. Із чого ми можемо зробити висновок, що діло, яке привело його до двору Рима Арука, важило того, аби Янґ‑Ол міг стерпіти подібні каверзи, що у дев’яносто дев’яти зі ста інших випадків неодмінно були би потрактовані за неповагу та образу і, поза усяким сумнівом, не залишилися б без належної реакції; принаймні, як не словесно, то нищівним і пекучим, сповненим люті позирком він би змусив замовкнути зухвальця, ще й так, що той позбувся би душевної рівноваги і безнадійно втратив спокій у тривожному очікуванні неодмінної відплати, як не зараз же, цієї миті, то по якомусь, навіть дуже далекому, часі – безперечно; Янґ‑Олова мстивість‑бо не відала ні забуття, ні давності.
– То як, злодієро інспекторе, запрошуєте? – безпечно повторив Матія Маріос, викликавши вражені позирки приятелів, що немовби закликали: «Із глузду з’їхав? Схаменися!»
– Схоже, – шепнув Сильва Енокляну, – він втратив інстинкт самозбереження.
– Як? Ти теж це помітив? – скорчив саркастичну гримаску Льосе.
– Це жарт, злодієро інспекторе! – кинувся вирятовувати Матія із халепи Рим. – Просто жарт!
– Я саме так і зрозумів, – сказав Янґ‑Ол, натягнуто всміхаючись.
– Які у біса жарти! – не на жарт (звиняйте за каламбур!) розійшовся Маріос. – Я серйозно!
Ноль Дане, незвідь‑чому уявивши себе раптом миротворцем, легенько узяв інспектора під лікоть, ненав’язливо відвів його убік і, проникливо зазираючи Янґ‑Олу у вічі, проказав чулим, сповненим прихильності голосом:
– Не зважайте, ради бога! З ким не буває? Не розрахував чоловік, хильнув зайвого, от язик і пустився в самостійне плавання. Ну то й гребінь з ним, він же нічого образливого не сказав, просто недоречно пожартував. Правда ж?
– Та певно ж! – на диво швидко, із легкістю й невимушеністю погодився Янґ‑Ол. – Тим паче, що мені ніколи зважати на ці дурниці. Щоб ви знали, я прийшов сюди заради вас.
– Заради мене? – ошелешено тріпнув чуприною Дане.
– Та ви не лякайтеся, – поспішив заспокоїти Янґ‑Ол, чіпляючи на вуста добродушну усмішку. – Просто у мене невеличке до вас дільце. Вигоду з якого, до речі, матимем обоє.
– Справді? – зацікавився Дане.
Зрештою, хіба він міг не зацікавитися, почувши це солодке, солодке, солодке слово – «вигода»? Запитання, зрозуміло, цілковито риторичне…
– Я справляю враження пустомелі? – примруживши око, проказав із притиском Янґ‑Ол.
– Ах, пробачте! – полохливо залепетав Дане, стривожившись, аби птах удачі зі славним і принадливо‑чарівним йменням Вигода не випорхнув йому із рук. – Я не те…
– Не нервуйте, – великодушно усміхнувся Янґ‑Ол. – Я бачу, ми порозуміємося.
– Звісно, звісно! – закивав головою Дане.
– Що ви там шепочетеся? – покликав Рим Арук. – Ідіть до нас!
– Вибачайте, але ніколи! – широко розвів руками Янґ‑Ол. – Нагальні справи! Мушу йти.
– Так не годиться! – запротестував Енокляну.
– Годиться, годиться! – заспокоїв Янґ‑Ол. – Антри можете не боятися. Ноль Дане піде зі мною, отже залишиться вас парне число.
– Ну то й хай! – зрадів Маріос. – Ідіть собі!
Причому радостей він мав одразу дві. Перше – не радість навіть, а ціле щастя! – що несподівано, та ще й напрочуд легко, позбувався неприємного й мулького серцю товариства податкового інспектора (далебі, у почуттях цих він був неодинокий; либонь, те саме відчувала й решта «залишенців»); друге – аж двічі щастя! – що не доведеться ділитись випивкою із зайвим ротом (дарма, що рот той ніби й мало п’є, бо ж то наразі поки що, а як там далі буде – хтозна!.. хтозна!..)
– Ви знаєте, що Лін вам зраджує? – безтурботно (себто: цілковито не турбуючись, що може завдати Дане душевних мук) запитав Янґ‑Ол, тільки‑но вони покинули обійстя Рима Арука.
– Та знаю, – просопів Дане, і його очі спалахнули гнівом. – Свиня невдячна!
– Не скажіть! – захитав головою Янґ‑Ол. – Свиня – порода вдячна. Якщо її тримають у теплі і як слід годують…
– От‑от! – скипів Дане, відчувши у горлі гіркоту грубої несправедливості. – А що ж моїй свинюці було треба?!
– Я би вам сказав, – уїдливо всміхнувся інспектор. – Та ви й самі маєте здогадуватися.
– Здогадуюсь! – враз почорнів Дане.
– Та не печальтеся ви так, – зронив Янґ‑Ол.
– Я й не печалюся, – одказав Ноль, – просто…
– Розумію, приємного мало.
Ноль Дане схилив голову і мовчки зітхнув.
– А вам не спадало на думку віддячити дружині?
– Віддячити?
– Ну так! – весело озвався Янґ‑Ол. – Віддячити. У розумінні покарати.
– Помститися?
– Авжеж, помститися.
– Але як?
– Отже, така думка до вас навідувалася?
– Навідувалася, і не раз. Тільки способу не зміг добрати. Такого, щоб… Ну, ви ж розумієте!
– Розумію, – кивнув Янґ‑Ол. – І не тільки розумію, а й готовий вам дещо запропонувати.
– Справді? – жваво випростався, немовби враз на голову підріс, Ноль Дане.
– Справді! Прибійний спосіб! Залишитеся задоволеним, це точно.
Погляд Дане загорівся.
– То кажіть! – притьма засмикав він інспектора за одяг. – Я слухаю!
Янґ‑Ол витримав паузу, аж таку, що під кінець її Ноль заледь не луснув від нетерпіння.
– О, все дуже просто! – інспектор широко усміхнувся й поблажливо поплескав Дане по плечу. – Настільки просто, що й робити вам особливо нічого. Зайдімо лишень до мене у контору…
– Це навіщо? – насторожено зиркнув Ноль.
– Пуста формальність, – заспокоїв Янґ‑Ол. – Напишете заяву.
– Яку заяву?
– Власне, не заяву навіть, а таке собі повідомлення про невірність дружини.
– Не зрозумів? – вибалушив очі Дане. – Для чого?
– А що, я вам не казав? – смикнув бровима, немовби дивуючись, Янґ‑Ол. – Направду не казав?
– Про що ви? – дещо збентежено спитав Дане. – Може й казали, тільки ж я не знаю, про що саме йдеться.
– Здається, цього я вам таки не казав, – трясе підборідком Янґ‑Ол. – Ну, вибачайте! Днями, наводячи лад у канцелярії, я цілком випадково виявив, що поправкою тридцять сім дріб п’ятдесят чотири Податкового екзекуту у редакції дев’ятсот тринадцятого року передбачено стягнення спеціального податку за подружню зраду.
– Та ви що?! – вирячає очі Ноль Дане. – Нізащо б не подумав!
– Я теж, – зізнався Янґ‑Ол. – Та ви собі й уявити навіть не можете того мого стану, коли це було виявлено! Гадаєте, я був ошелешений? Півня лисого! Я зрадів, і то зрадів невимовно. Можна сказати: мало не до сліз зрадів. І було ж від чого! Погодьтеся, друже мій, було! Було!
– Ще б пак, – зронив Ноль Дане, – нові можливості…
– Ах, облиште! – відмахнувся Янґ‑Ол. – Не про себе у першу чергу подумав я! Тобто, не про інтереси служби, хоча й мушу дбати про них повсякчас, денно і нощно, ні на погоду не зважаючи, ні на самопочуття, ані на будь‑що інше. Ні і ще десятки разів ні! Катеґорично і у жоднім разі! Найперше я подумав про нещасних чоловіків, таких, як от ви, скажімо, – зневажених і принижених зрадою, обпльованих і осміяних пересудами. «Ось! Ось! – застугоніло моє серце. – Ось вона, надійна зброя праведної відплати! Начувайтеся ж, зрадливиці‑дружини! Начувайтеся, бездушні капосні створіння! Сплачувать рахунки час настав!»
Звісно, брати на віру Янґ‑Олову патетику було не варто. Та Ноль Дане й не брав, бо ж ні наївністю, ні безрозсудливою довірливістю він не хворів і не страждав. Одначе саме дільце – власне, озвучена податковим інспектором фабула його – явно припало Нолю до вподоби. Отож, відкинувши піднесений, сказати б поетичний, шал і захват інспекторового тону – інакше кажучи, відділивши зерна від полови, – Дане узявся зацікавлено, діловито й меркантильно з’ясовувати деталі і нюанси.
– І скільки ви маєте намір злупити із моєї мимри?
– Не тільки з неї, – одказав Янґ‑Ол, – із її полюбовничка теж. По п’ятсот із рила.
– Отак? – зрадів Дане. – Оце діло!
– Атож, – заусміхався Янґ‑Ол. – Одним замахом сокири двох півнів зарубаєте. То що, гайда писать заяву?
– Гайда! – рушив за інспектором Ноль Дане.
До контори Янґ‑Ола дісталися вони досить швидко, і то не тому, що відстань була близькою. Ні, якраз близьким шлях і не був, бо треба було здолати одну вулицю, перейти на іншу, потім обігнути Гале болото, проминути гімназію, прошмигнути через двір поштамту і, врешті‑решт, пролізти через дирку у паркані на задній дворик податкової інспекції – коли би не ця дирка, довелося би робити добрячий ґак, десь метрів триста, аж ніяк не менше, – отож близьким цей путь назвати важко, хоч і далеким він Янґ‑Олу й Дане також не видався; що й зрозуміло: їх підганяв азарт – велика сила!..
– Не передумали? – перед тим, як устромити ключа у шпарину замка вхідних дверей, спитав Янґ‑Ол.
– Ні, звісно! – твердо відповів Ноль. – Із якого дива?
– Ну, мало чого! Може, жаль стало…
– Кого?
– Мимру Лін, зрозуміло.
– Оце‑то уже дзуськи!
– І правильно! – схвально кивнув Янґ‑Ол, штовхаючи двері. – Заходьте. Довго я вас не затримаю, раз‑два – і вільні.
– Та я, власне, нікуди й не поспішаю, – відгукнувся Дане, переступаючи через порога.
– Щасливий ви чоловік! – видихнув, ховаючи ключа до кишені, Янґ‑Ол. – Ах, звиняйте… Звісно, я хотів сказати: людина. Очевидно, як чоловік ви навряд чи можете почуватися щасливим, зрештою, як і будь‑хто інший на вашім місці. Мало щастя, коли дружина курва, еге ж?
Ноль Дане мовчав, бо й що він міг на це сказати…
– Отож, – вів далі Янґ‑Ол, заходячи до кабінету, – щаслива ви, кажу, людина, нікуди ж бо не поспішаєте. Не те що я! Кручуся, мов спиці у велосипедному колесі, стільки маю справ, і то справ невідкладних. А як ви думали? Це тільки збоку може здаватися, що у податкового інспектора робота не бий лежачого, а хай би хто спробував бодай місяць пожити у такому шаленому ритмі, як оце я живу! А ще ж відповідальність яка!.. Страшенна, скажу я вам, відповідальність! Вірите?
– Вірю, – сказав Ноль Дане.
Бо й що йому ще залишалося?..
– Це добре, – задоволено кивнув інспектор. – Люди повинні вірити одне одному. Світ немилосердний, тож тільки віра… А втім, – врапт переходить на сухий «офіціоз» Янґ‑Ол, – ось вам папір, ось стіл, ось ручка. Пишіть!
– Як писати? – усівшись за столом, задумливо чеше підгарля Ноль.
– Просто, коротко, по суті, – одказує, мов цвяхи в дошку забиває, інспектор. – Емоції і подробиці мене не інтересують, можете залишити їх для мемуарів. Або ж, – губи Янґ‑Ола розтягує уїдлива посмішка, – описати у своїй газетці. Мені потрібні голі факти, і більше нічого…
«Коротко – то й коротко!» – затиснувши між пальців ручку, хитнув головою і підсунув до себе чистий аркуш Ноль Дане. І розмашистим, похилим почерком, місцями й геть заваленим, ніби ветхий пліт перед давно покинутим домом, заходився вимішувати помсту ненаглядній своїй – «Мертвий півень би її топтав!» – Лін.
«Цією заявою повідомляю, – без зайвих мудрувань ліпив Дане на неї діло, – що моя дружина зраджує мені, завдаючи тим самим непоправної шкоди моїй гідності і авторитетові в очах громадськості, у зв’язку із чим прошу…» У цьому місці Ноль на мить замислився, покрутив носом, затим рішуче закреслив «прошу» і вписав «вимагаю»; одначе й цього йому здалося недостатньо, отож, метнувши поглядом у стелю, виправив: «…категорично вимагаю притягнути її до відповідальності, стягнувши із неї, а також із коханця її, належний у такому випадку податок».
– Написали? – запитав Янґ‑Ол.
– Так, – кивнув Ноль.
– Добре! – сказав Янґ‑Ол. – Вкажіть дату і поставте підпис.
Ноль черкнув під заявою циферки і закарлючку підпису.
– Готово? – підвівся Янґ‑Ол.
– Готово!
– Давайте сюди, – потягнувся рукою через стіл інспектор.
– Це все? – поцікавився Дане.
– Практично все, – одказав Янґ‑Ол. – Зараз я швиденько випишу вимогу про сплату податку на вашу дружину та її полюбовничка, щоб ви їм вручили…
– Я? – вирячив очі Ноль. – Чому я?
– А що, я за ними бігатиму? – насупився Янґ‑Ол. – Мені, що, більше робити нічого?
– Але ж…
– Ніяких «але»! – рішуче обірвав інспектор. – І майте на увазі: податок має бути сплачений упродовж доби. Це, між іншим, стосується і вас!
– Мене? – замалим не захлинувся Ноль.
– Атож! – інспекторів голос зазвучав металом. – На вас я також накладаю податкове стягнення…
– На мене?
– На вас, мій друже, на вас!
– Жартуєте?
– Жартую? – умить позеленів зі злості Янґ‑Ол. – Із податками, мій любий друже, не жартують!
– Але за що? – потягнувся долонею до серця Ноль. – За що?
– За те, що допустили зраду, – почув у відповідь. – Причому заплатити вам доведеться удвічі більше, аніж Лін. І не питайте, ради господа, за що! Треба було пильнувати Лін, то й не мали би проблем. Що вдієш, друже мій, що вдієш: такий закон! Суворий, несправедливий, може, але – закон! Не я його придумав…
Янґ‑Ол врапт закашлявся й зазіпав ротом, так, ніби якесь (останнє, либонь) слово заперечилося у горлі подібно рибній кістці; із очей інспекторових навіть сльози виступили, – та й неспроста ж, мабуть, ох неспроста!

Sekcio 27: senespero espero

Янке Юц. Абсолютно тотожні речі. Пафос і слина. Юджін Кіллі – чесний злодієро. Шафа і голова. Чому Ялубиц спроваджує Юца?

Коцибуль Ялубиц шарпає двері пивниці Старого Ірландця – і хто ж, як ви гадаєте, найпершим втрапляє йому у вічі?
Ви не повірите!
Не повірите так само, як не повірив Коцибуль Ялубиц.
Та воно й не дивно: уздріти у пивниці Старого Ірландця Янке Юца – просто не лізло ні в які ворота! Навіть дуже широкі. Навіть розчахнуті навстіж, як обійми (чи ноги, – що, у принципі, річ абсолютно тотожна) Стриженої Йозки.
Так, так!
Першим, хто утрапляє у вічі Ялубицу, є ніхто інший як Янке Юц! Котрого за усіма законами логіки (а заодно й механіки, фізики, філософії, реалітології, одуплистики і т. д.) тут просто не могло бути – ніколи, нізащо, у жодному разі і за будь‑яких обставин. Навіть теоретично!
Щелепа ошелешеного до умозавихрення Ялубица відвисає так, що замало із розльоту не ґепається об поріг…
Не ймучи віри власним очам, Коцибуль заходжується терти зеньки кулаками, і то терти із такою силою остервеніння, що повіки починають пекти вогнем, – але що із того?!
Що із того?!
Янке Юц все одно нікуди не зникає і не дівається, – якраз навпаки!..
– Заходьте, любий друже! – зично гукає і зазивно (навіть не те що на правах завсідника, а немовби хазяїн) махає рукою Юц. – Приєднуйтеся до нашого товариства!
– Антра! – викрикує Старий Ірландець. – Антра!
Бідака Барило, що мав нещастя опинитися цієї миті найближче до дверей, похнюпивши писка (ачей, вам би так обламалося, коли у повітрі саме‑саме запахло дармовою випивкою!), чвалає до виходу.
– Ажур! – оголошує Старий Ірландець.
Роззирнувшись, Коцибуль аж тільки тепер помічає, що Янке Юц стоїть посеред залу, тримаючи на рівні плеча у непомірно випростаній перед собою руці наповнений майже до країв фужер із вином.
І поки Ялубиц, усе так само не ймучи віри власним (своїм же, своїм!) очам, навіжено крутить туди‑сюди головою (так, що аж щоки причмокасто ляскають по вухах, неначе підірвані вітром краї брезенту об борти фури, що мчить автобаном на повнім ходу), Юц заходжується розбризкувати на всі боки пафос (себто слину) – упереміш із залихвацькими повискуваннями:
– Кожен із вас заслуговує гідного життя! Повірте у це – і воно настане! Настане неодмінно!
– А конкретніше? – вигукує Вальдемар Вайсброу. – Конкретніше можна?
– Справді! – підхоплює Мойсей Коен. – Було би не кепсько!
– Конкретніше? – примружує око Янке Юц. – Це запросто! Хазяїне, віскі! Кожному! По повній! Моїм коштом!
– Тьху! – кривиться Алекс Вольськи. – Дешево і примітивно!
– Дешево? – вирячається Янке Юц. – Ну що ж, зараз поправимо!.. Хазяїне, найдорожче віскі!
– Я би й радий! – одзивається із‑за стійки Юджін. – Але де його взяти? У мене одна марка і в одну ціну!
– А ти придумай! – підморгує Юц.
– Я ж не Кизяк! – докірливо хитає головою Юджін. – Махлювать не навчений!
– Що, святий? – вивалює очі на вилиці Янке Юц. – Що, заробить не хочеш?
– Не хоче! Не хоче! – викрикує Вайсброу. – Юджін – чесний злодієро! Правда, товариство?
– Правда! Правда! – в одне горло реве і підривається пивниця.
Старий Ірландець кротко всміхається й сором’язливо опускає погляд донизу.
– Що ви тут робите? – наблизившись до Юца, Ялубиц смикає Янке за рукава.
– Як що? – здивовано глипає очима Юц, недвозначно виказуючи, що безглуздішого запитання йому давненько не доводилося чути. – Розважаюся!
– Вийдемо, – киває Коцибуль на двері, – треба поговорити…
– Конче зараз? – пробує відкараскатися Юц. – Пізніше не можемо?
Ялубиц заперечливо крутить головою.
– Розважаєшся, значить? – щойно вони опиняються надворі, підкреслено сухо, тоном, геть позбавленим бодай натяку на люб’язність, сичить Коцибуль.
– Ну так! – галасливо і безпечно сміючись, відказує Юц. – Хлебчу вино і розважаюся, розважаюся і хлебчу вино! А що?
– Та ні, нічого, – цідить крізь зуби Ялубиц. – Просто у голові не вкладається…
– А ти поміняй голову! – либиться Янке. – Моя мимра так завше робить…
– Міняє голову?
– Та ні, не голову! – весело хекає Юц, запанібратськи опускаючи долоню на плече Ялубицу. – Шафу міняє на більшу, як набирається усякого мотлоху стільки, що у стару не влазить!
– Так то шафа, – одказує Коцибуль, – а то голова!
Янке дивиться на Ялубица із нерозумінням і деякою настороженістю:
– Із тобою усе гаразд?
– Зі мною усе гаразд, – каже Ялубиц. – А от що стосується тебе… Підозрюю, що у тебе проблеми із мізками, і то проблеми явні.
– Тобто?
– Якого гребеня тебе сюди приперло? – скипає Ялубиц. – Хочеш завалити справу?
– Та що ти собі дозволяєш? – ґедзькає Юц. – Ми так не домовлялися!
– А що, ми домовлялися, що ти будеш вештатися ганделиками, бухати і розкидатися грошима? – Коцибуль стискає Юца за карка, тягне на себе і хрипить у самісіньке вухо: – Зауваж, не своїми грошима!
– Як це не своїми? – пробує обурюватися Юц. – Якщо ви їх мені дали, значить, вони мої!
– Здурів чи тільки прикидаєшся? – навісніє Ялубиц. – Тобі гроші для чого були видані?
– Ну… ну… – залепетав Юц.
– Нуки гну! Забув? Щоб сиднем сидів у своїм Бандосі й не висовував носяру із хати раніше часу! Отож, – відштовхує Коцибуль Юца, – марш додому!
Затим, сердито сплюнувши і тернувши тилом долоні губи, повторює:
– Марш! Марш, я сказав!
– А може… – спробував виторгувати послаблення Юц, не полишаючи надії таки ще повернутися у пивницю, бодай ненадовго, бодай для того лиш, аби наскоком вихилити залишений там (ще й ненадпитий, ба й навіть не пригублений!) фужер вина.
Ялубиц, одначе, був непохитний.
– Ніяких може! – рявкнув, аж із поближніх дерев птаство злякано шугається і галасливо розлітається хто куди, аби подалі. – Вшивайся, і то миттю! Твоє щастя, що це я тебе застукав, хтось інший би із наших так не панькався… Що, не вкурив ще, у що ув’язався? А головне – із ким? Люди серйозні, тільки що не так – спуску не жди!
– Та я ж… та я ж…
Здавалося, Янке ось‑ось пустить сльозу.
– Харе! – роздратовано гаркає Ялубиц. – Щезни! І молися, аби ніхто із наших тобі не вздрівся!
Юц зацьковано опускає погляд і, човгаючи підошвами, рушає добряче утрамбованою, мовби асфальт, стежкою у бік вулиці.
– Куди? – ловить його за одяг Коцибуль. – Геть клепки стерлися? Хочеш нарватися на когось? В обхід пробирайся! Городами, кущами…
– А… Ну так! Ну так! – трохи пришелепкувато либиться Янке. – Це я… того… не подумав…
– Не подумав він! – густі брови Ялубица загрозливо нависають над глибоко всадженими очима. – Та ти, здається, взагалі не думаєш!
Янке підвів погляд і заворушив жовнами, пориваючись щось сказати; та натомість губи його зрадливо затремтіли, і він лише зашмигав ображено носом, надимаючи і здуваючи ніздрі, ніби ковальські міхи, безвільно опустив руки і, понуро втягнувши голову в плечі, побрів у хащі, що майже упритул обступали підковою задній двір і сарай Юджінового обійстя.

Sekcio 28 (retrospecto): ĉi dolĉa vorto libero

Пророцтво старої в’єтнамки. Гримуче амбре і секретарчині погрози. Леон‑каторжник. Штопаний ґандон. Несподівані думки із приводу «Обличчя війни» Сальвадора Доме́нека Феліпа Жасінта Далі і Доме́нека, маркіза де Пуболя. Туга, щемлива і сяйниста. Уражені синдромом. Час не лише заживлює рани.

А таки права була Же, коли застерігала: «Гляди, Леончику, ой гляди! Доведуть тебе мадмульки, натерпишся ще через них, ой натерпишся!»
Часу відтоді, як було це сказано, лишень щупта якась минула, із тиждень, може, чи й того менше, а пророцтво в’єтнамчине вже почало збуватися.
«Ти ба! Наврочила, виходить, Же Ня! Потягнуло ж її язиком молоть під лиху годину!» – похмикував Леон, витрушуючи шухляди офісного стола: це – у кошик для сміття, і це – у кошик, і це – туди ж…
Похмикував незлобиво, так собі, поміж ділом; та воно й зрозуміло: нуртуватися на Же йому аж ніяк не випадало, бо ж винуватити у своїх теперішніх, дещо ніби й несподівано посталих, проблемах Леон мав хіба власну безпечність, що її певніше годилося назвати дурістю. Бо ж якого біса було бездумно нехтувати непремінною для усякого служивого і підлеглого люду заповіддю? Сказано ж: «Не забажай секретарки очільника свого!» І хоч, зрештою, бажала не так він, як вона, але що це змінює? Не устояв, не вистояв – то й лови тепер гранату…
За спиною скрипнули двері, і одразу ж, майже моментально, у ніздрі шмальнуло гримучою сумішшю різкуватих парфумів, шмурдячного перегару, щойно викуреної цигарки і апельсинової жуйки.
– Леоне! – долинув притишений, дещо й несміливий, голосок секретарки.
– Чого треба? – роздратовано озвався він, і навіть не обернувся.
«Тільки подумав, а біс її уже й присунув!» – навідалася думка.
– Ти даремно гніваєшся на мене…
Як і раніше, перед цим, Леон не обернувся. Мовчки подивився у вікно, затим, відкинувшись на спинку стільця, ударом ноги заґателив у тумбочку вивільнену вже од мотлоху і непотребу шухляду, схрестив руки над животом і, звісивши на груди голову, позіхнув: голосно і демонстративно – на увесь рот, аж у щелепі хрусьнуло.
– Послухай…
– Я не хочу ані чути тебе, – сказав він (знову ж таки – не обертаючись), – ані говорити із тобою.
Утім, вона ще сподівалася на щось…
– Хочеш чи ні, але я повинна тобі це сказати!
Леон байдуже, ледь‑ледь, повів плечем:
– Нічого ти не повинна.
– Зарано пакуєш речі, – сказала вона, підступаючи ближче. – Твоя заява ще не підписана.
Леон скам’яніло мовчав, і жоден м’яз не зрушився на його обличчі.
– І я зроблю усе, щоб шеф її не підписав.
Вона підійшла аж надто близько, майже упритул; Леон раптом відчув на своїй потилиці її гаряче, уривчасте, збуджене дихання. Звісно ж, ще й гримуче амбре парфумів, перегару, тютюну та жуйки, і здалося воно ще гримучішим, аніж спершу; що й не дивно: джерело ж бо перемістилося на відстань геть малезну…
– Послухай, – не змінюючи пози, сказав Леон, – зроби ласку…
– Яку? – жваво, умить повеселішавши, озвалася (власне, защебетала) вона. – Ти ж знаєш, я для тебе що завгодно!
– Зроби ласку, – повільно, рівним голосом повторив він, – зблесни в тубус.
– Як? – не захотіла вірити почутому. – Ти це…
– Так, я це, – усе тим же рівним, спрокволеним тоном промовив він, – цілком серйозно і без варіацій. Щезни.
– Тобто, – голос її надломився, – ти хочеш сказати, що між нами усе скінчено?
– Тобто, – зронив він, ані тональності не міняючи, ані темпу, – я хочу сказати, що між нами нічого не було. А якщо ти щось там нафантазувала…
– Нафантазувала? – скрикнула вражено.
– Твої фантазії – то твої проблеми, – стуливши повіки, неспішно, ніби гуму, розтягуючи слова, провадив Леон далі, іґноруючи її ображену реакцію. – Діла мені до них немає ніякого.
– Он як! – фиркнула вона. – Не боїшся?
Леон мляво, нехотя мотнув головою, і повільно підняв над плечем руку.
– Шкреби п’ятами! – розвернув до секретарки долоню і легенько ворухнув пальцями.
– Ти ще пожалкуєш! – чвиркнула вона крізь зуби. – Затям!
І поскакала із кабінету, люто гепаючи підборами…
Не скажеш, що полишав Леон насиджене (і чого там лукавити: хоч не вельми грошовите, а проте затишне і тепленьке) місце без тертя й сум’яття душевного…
Пригадалося, як Шелига, якось забрівши до Леонового офісу на хвильку – отже, на півдня (у Шелиги це називалося: «Просто посидіти, потеревенити… Ну, може, ще чаю попити…»), – спершу дивувався, що за весь час його перебування у кабінеті ніхто не зазирнув, не заскочив, не потривожив анічим товариша, не відволік од балачки, ба навіть телефон жодного разу не дзеленькнув (звідки ж Шелизі було знати, що Леон його відключив – та й забув включити – ще позаминулого вечора, коли мав тут‑таки, у кабінеті, невеличку предибенцію із елементами «l'amoursur le bureau», не зовсім, правда, вдалу), на прощання, вже узявшись долонею за дверну ручку, зронив – по‑доброму, хоч трохи й іронічно, із ледь вловимими нотками білих заздрощів (власне, цілком щирої утіхи із того, що у товариша «усе буль‑буль»):
– Така, бачу, у тебе, брате, праця, що й недругу нізащо не побажав би!.. Заморочлива і пильна праця, а ще й нервова яка! Цілими днями нічого не робити – це ж яке здоров’я воляче треба мати! Справжня каторга!..
– Не кажи! – підіграв йому Леон. – Що пильна, то пильна! Це ж мушу, зриваючи нерви, морочитися повсякчасним пильнуванням, щоб не прогавити авансу чи зарплати. Аби ти знав, це незмірно важче, аніж збивати попіл на підлогу…
Звісно, можна було би, піддавшись спокусливому потягові до словесної еквілібристики, погратися словами і сказати, що «полишати цю каторгу було для Леона справжньою каторгою», – одначе робити цього не станемо, бо насправді Леонів душевний стан не був аж таким безнадійним, тим більше – аж ніяк не загрозливим… Трохи сумно було, це правда, а проте – тривало це не надто вже й довго, якийсь день всього‑навсього, чи й менше, допоки не визріло рішення: піти послати шефа к бісовій матері – і красиво, із гордо піднятою головою, забратися геть…
Так і вчинив. Не одразу, щоправда, а щойно тоді, як отримав у касі належний при звільненні розрахунок.
– Що? – залиснів, засяяв шеф, трактуючи Леонову появу по‑своєму. – Прийшов проситися?
Прямо із порогу, не причиняючи дверей, Леон одчеканив – голосно, гучно, ще й повернувшись боком, аби чутно було й на коридорі:
– Проситися? Не діждешся. Прийшов сказати, що ти мудло і штопаний ґандон!
Ні, що й казати!.. Однозначно і без жодних сумнівів: вибрик цей, цю фінальну сцену варто було улаштувати бодай би заради такого виразу обличчя шефа (тепер, зрозуміло, вже із любою серцю приставкою «екс») – це був останній, талановитий, неповторний і яскравий штрих, без якого картина виглядала би явно незакінченою. Істинна правда: помилуватися було чим – результат перевершив найсміливіші сподівання!..
Задоволений витівкою (ну і собою, безперечно), Леон переможно востаннє пройшовся коридором до свого (річ ясна, колишнього уже) кабінету, підхопив зі стільця пакет із особистими речами (було того багатства «шкандальний» мізер: кілька дешевих сувенірів, пивний кухоль, чашка і блокнот) – і легкою, урочистою й мовби окриленою, ходою продефілював до виходу, супроводжуваний щирими сумними позирками колег; себто колежанок: хоч би там що, а тут його – і він це знав і відчував – таки любили… І любитимуть ще – недовгий якийсь час, допоки схлинуть емоції і вляжуться розмови, викликані його шокуючим вибриком. Життя усталиться – і його, Леона, відсутності (власне: неприсутності) ніхто вже й не помічатиме, хіба згадають за якоїсь оказії – зрідка, коли‑небудь, і то мимохідь, без смутку і жалю; просто згадають – для того лиш, аби одразу ж і забути… («Нічого вічного немає в світі, і світ не вічний теж!»)
Зійшовши із ґанку, Леон усміхнувся сам до себе, із задоволенням підставив лице легенькому прохолодному повіву вітерця, відчув благодатну і цілющу свіжість в усьому тілі, і, не затримуючись більше ані миті, вирушив звичним своїм маршрутом, взявши курс на «Акваріум», навпростець через вузенький дворик, затиснутий між ветхими старими будинками із порепанами, обснованими безліччю тріщин, наче павутинням, фасадами, облупленою штукатуркою; вікнами, затуленими подекуди фанерою замість вибитих шибок; дверима, перекошеними і запалими усередину, ніби немічні роти беззубих п’яниць‑безхатченків… А втім, вже проминувши дворик і завернувши на злегка підмарафачену й обліплену новорічною атрибутикою вуличку, ще майже безлюдну о цій порі (годинник над мерією саме пробемкав – власне, продринчав, мовби із жорстокого похмілля – одинадцяту ранку), Леон раптом спинився, укляк посеред тротуару. Завагався: а чи варто?.. «Акваріум» – навряд чи є тим місцем, де би він міг зараз (саме зараз) здобути душевну рівновагу… «Інша справа, коли би там була Же!» – навідалася несподівана, геть неочікувана думка. І не тільки думка, і не просто думка…
Відчув гострий жаль, навіть приголомшливо сяйнисту, щемливу тугу за в’єтнамкою – за її безхитрісною, чистою і щирою безпосередністю; за дещо наївними, але при тім не позбавленими тонкої спостережливості, судженнями; за її простакуватими, а проте на диво слушними інколи, порадами; грубуватими і прямолінійними, не надто дотепними, а все ж милими, жартами…
Аби не наражатися на непривітні, а то й лихі, позирки («Знайшов де стати!.. Іншого місця нема?..») поодиноких перехожих, уражених через одного синдромом затяжних новорічних гульбищ, у чому, власне, й крилася причина крайньої знервованості й насупленості їхніх пом’ятих, ніби пожованих і виплюнутих, облич (а саме такі фізіономії котрий вже день переважно й сновигали містом), – Леон відступив на край хідника, дістав цигарку, закурив…
Згадав, як бідкалася Же у ту останню їхню зустріч, того передноворічного вечора: «Ось поїду, і забудуть мене тут…» А ще – як зазирала благально в очі: «Ти заходь сюди, Леончику, добре? Зайдеш – то, дивись, і про мене, може, згадаєш…» Щось у тому її прощанні, у тому її передвід’їзному «валізному» настрої було такого, із чим Леон мав би запізнатися тепер і сам…
Мабуть, почуття людей, змушених – байдуже, зі своєї волі чи примхливості долі – круто змінювати звичний плин життя, різняться мало. Вочевидь, на таких зламах людина мусить передовсім відчути, бодай підсвідомо, безглуздість плекання ілюзії стабільності. Того, що було, вже не буде ніколи, віднині усе це залишиться тільки в минулому, якщо й не чужим докінечно, то – відчуженим, щезлим безповоротно. Так, безповоротно, – бо навіть якщо колись і доведеться знову вернутись сюди (зумисне чи принагідно, ролі не грає), вернутися навіть у схожі або й нічим не відмінні од попередніх обставини, – все одно: це наступне перебування тут буде хіба лиш новою при‑сутністю, але аж ніяк не поновленням чи продовженням того, що відбувалося в часі ранішому. Сказано ж: двічі увійти в одну річку – непідвладно нікому…
«Власне, – визріла думка, – самої ріки це стосується щонайменше. Просто ти сам входитимеш у неї вже іншим, і по‑іншому, із геть інакшими прагненнями, і намірами, і відчуттями… Час не тільки заживлює рани, він також невблаганний нівелятор минулого, переписувач найпам’ятливіших вражень і ретушер найвизначальніших візій…»

Sekcio 29: komedio kaj dramo

Заповітна мрія із ногами від грудей. Божевілля ліпше од смерті. На війні як на війні. Не треба плутати поляції й полюції (звучання схоже, значення – не дуже). Папір все стерпить. Похорон краще, ніж весілля. Медоточиве слово «влада». Ховати казнокрада з помпою негоже. Виявляється, «татків конфуз» ще й здатен думати. Ледь не відкушений язик. Концерт оркестра з мером і лала‑байкою. «Ах, небувало як радів Ґан Дон: чудовий сон, прекрасний сон!» Візит молодої безутішної вдови. Що спільного у суддів і священиків? Хабар – рушійна сила правосуддя. Декольте як засіб шантажу.

– Ти хто? – тихо і спроквола, чи й не самими лишень очима, спитав Пресер Ватіфф.
– Твоя заповітна мрія!
Ватіфф мляво махнув рукою, мовби намагаючись відслонити з очей полуду. Обриси заповітної мрії хитнулися, сколихнулися, заряхтіли, ніби скаламучене хвильками від укиненого камінчика відображення на воді, попливли, розплескалися, але сама мрія не зникла, не пропала назовсім…
– Отямився? Ну й правильно. Помирати тобі ще рано. Не час.
Вона всілася на столі, демонстративно звісивши довгі ноги(про такі кажуть: «аж від грудей»), і не просто звісила, а ще й заходилася, скориставшись Пресеровою беззахисністю, весело і безтурботно, із рівномірною монотонністю теліпати ними над самісіньким писком Пресера, замалим не черхаючи п'ятами по кінчику носа, мимовільно, а чи й цілком свідомо, наганяючи на нього чергову порцію страху; на Пресера, зрозуміло, а не на його носа, – хоча й не виключено, що і на носа теж, бо інакше навіщо би йому, носові, було, панічно форкаючи, конвульсивно втягувати ніздрі, аж із такою силою, що вони у певні миті западали глибоко усередину, провалюючись, як то буває із прогнилими носами невиліковних сифилітиків…
– Ти хто? – сяк‑так очунявши, знову спитав Ватіфф.
– Я вже казала. Твоя заповітна мрія.
– Не мели дурні, – спробував розсердитися Пресер; не надто вдало, втім: був ще занадто кволим, а отже й нездатним до повноцінних емоційних сплесків.
Вона перестала теліпати ногами, голосно висякалася, навмання потягнулася рукою до стоса документів, навмання ж висмикнула із нього якогось папірця і витерла об нього пальці. Затим посміхнулася – невинно, по‑дитячому, тендітно, – і легко, невимушено, із просто‑таки вишуканою спритністю зісковзнувши на підлогу, відбігла, змайнувши повітрям, ніби легкий морський бриз, кілька кроків і зупинилася навпроти вікна.
– Звідки ти тут взялася? – поцікавився Пресер Ватіфф трохи дивним, як для цікавості, тоном – себто тоном, у якому цікавість не домінувала, а лишень злегка, ніби усковз, означувалася.
– Випадковий збіг обставин, – одказала вона, так само особливо не переймаючись, чи відповідь її звучатиме достатньо щиро і переконливо. – Нічого дивного, – продовжила небавом, – із нами, мріями, так трапляється доволі часто.
– Що? – перепитав Ватіфф, усе ще, втім, не вірячи, що все це відбувається насправді, що це не сон, не маячня, не виплід хворої уяви.
– Пусте, – усміхнулася, кокетливо відвівши погляд, і, ніби раптом засоромившись (а направду – уміло й тонко насолоджуючись собою, безцінною й неперевершеною), прикрила складеними човниками долонями молочно‑сніжні свої перса.
Власне, тільки тепер Ватіффу і дійшло, щозаповітна мрія стоїть перед ним… ну… як би це точніше висловитися… ну… така, що й слова, зараза, розбігаються – заразом із очима…
Узрітизаповітну мрію наживо і так було нечуваною річчю, а тут – ще й у такому наряді… у такому одіянні… ну… такому… ну… абсолютно голу!..
«Мабуть, я божеволію!» – із жахом подумав Ватіфф.
– Не варто так жахатися, – залізши у його думки, заспокоїлазаповітна мрія. – Божевілля ліпше од смерті. Божевілля – це щастя.
– Щастя? – очамріло вигнув дугами брови Пресер.
– Авжеж, щастя! – твердо, зі знанням справи і непохитною вірою у безгрішність своїх висловлювань, кивнуламрія. – У тих, кому пощастило збожеволіти, життя стає набагато дивовижнішим, барвистішим і незрівнянно яскравішим.
– Це ж чому? – спитав Ватіфф, і то не просто так, а з непідробним інтересом.
– Дасть бог, невдовзі сам дізнаєшся, – усміхнулася бадьоро й загадково. – Головне, для божевільних не існує недосяжних мрій.
– А ти? – зволоживши язиком зненацька пересохлі губи, хрипло спитав Пресер.
– Я твоя заповітна мрія, – хитрувато примружилася («все зрозумівши із півслова, усе з півнатяку вгадавши»), – а отже…
– Що, справді? – перехопило Пресеру подих, аж він заледве знову не знепритомнів.
– Справді! – спокусливо засміялася, вигинаючись по‑зміїному. – Справді! Але для цього ти маєш роздягнутися…
– Роздягнутися? – ошелешено викотив очі Ватіфф.
– Або ж, принаймні, розщібни ширіньку…
– Ширіньку? – занервував Пресер. – А це для чого?
– Тобто? – розгубилася заповітна мрія. – Як це: для чого? Для того!
– А, ти про це? – Ватіфф заперечливо мотнув головою. – Воно мені треба!..
– Як це? – приголомшено роззявила пельку мрія.
Її вражені очі вмить розбухли до гігантських розмірів. Аж до таких, що здалося: самої мрії не стало – залишилися тільки величезні, як повітряні кулі, обезумілі вирла.
– І чого ж ти хочеш?
– Ясно, чого! – поперло Пресера. – Хочу бути мером!
Ах, яка неперевершена безпечність!..
Як усяка фурія, такого безпардонного, зухвалого приниження заповітна мрія подарувати не могла нізащо і нікому, не тільки Пресеру, – була ж бо певна, що при її появі у будь‑якого чоловіка не повинно виникати ніяких інших думок, крім однієї: бурхливого й непогамовного бажання до володіння фантастичним її тілом… І жодних варіантів.
– Ну ти й гнида! – мстиво скорчилася у хижій ненавистімрія і, зімкнувши на Пресеровій шиї лещатами долоні, остервеніло заходилася його душити…

…А що ж нам? Нам що залишається робити? Не описувати ж передсмертні корчі бідолахи Пресера Ватіффа (а до того, либонь, і йдеться, надто ж яро і знавісніло устромила заповітна мрія в його горло пазурі), тим паче – не смакувати ж ними: жанр не той, та й ми з тобою, любий мій читачу, естети як‑не‑як (хоч би що про нас не говорили!), не в наших правилах втішатися з чужого лиха; бодай тому, що подібні речі ніяк, нізащо не вписуються у канони прийнятої серед нас, естетів, моделі поведінки.
У ситуаціях, коли ми неспроможні ані втрутитися у хід подій, ані, тим більше, запобігти їхньому фатальному фіналу (до того ж, то не наша місія – вершити чиїсь долі!), нам залишається хіба відсторонити погляд, відійти убік і, десь присівши на осонні (а ліпше – зручно умостившись у тіньочку в ґамаку), удатися до філософських екстраполяцій (не «полюцій»!). Тим паче, що заняття це наразі ще й тим для нас приємніше, що нема потреби мучитися пошуками теми – саме життя з люб’яністю підкинуло; вірніше, смерть…
Відтак, неквапом закуривши чи відсьорбнувши із порцелянової філіжанки запашної кави, замислено окинем зором до біса гарний, пречудесний виднокіл, прислухаємося до безтурботного цвірінькання десь зовсім поруч, чи й не під самим вухом, бадьорих шебушливих горобців, помилуємося тим, як бавиться по‑парубоцьки вітер кронами дерев, піддираючи, немов спіднички, віття («Ідилія – немарна зовсім штука, чудове тло для умоглядних вправ…») – та й, згадавши, чого ми, власне, тут усілися, напустимо на парсуни епохальності: «Ну що ж, приступимо!»
І, витримавши значущу паузу, продовжимо, стараючись – лише стараючись! – обійтися без зайвих викрутасів і заумних фіґлів:
«Річ відома, не нова, а отже й безбожно банальна: жадоба влади звела зі світу не менше люду, аніж криваві смертоносні війни; зрештою, і самі війни – ніщо інше, як явне чи приховане породження, а властиво лиш продовження, безперервної й незгасаючої ані на мить жорстокої, немилосердної й безжалісної сутички за владу. Звісно, світ уже не такий примітивний, як колись (зрештою, ще так порівняно недавно!), він помудрішав, посоліднішав, позбувся прямолінійності, відтак зробився досконалішим, витонченішим, хитрішим – навчився без засторог і зайвих, непотрібних мулькостей сумління називати чорне білим; навчився подавати пещерний егоїзм у привабливій обгортці альтруїзму; зажерливі мізантропи наловчилися із незмінним успіхом здобувати почесті і лаври філантропів; кати засвоїли мистецтво розважливо‑буденно стинати наліво і направо голови кому‑попало, цілком переконливо при цьому удаючи із себе нещасних жертв обставин і добропорядних сентиментальних громадян, готових безутішно годинами ридати над трупиком необачно потонулої в повидлі мухи; параноїдальні гопники‑експропріатори і недоумкуваті крадії жіночих капелюшків правлять балом, а почасти й державами… На війні – як на війні, і війна за владу, хоч би у які обладунки її не виряджали, якими б гаслами не прикривали, які б не проголошувалися цілі – у суті своїй завжди залишиться ненажерливим, хижим, нещадним рубищем не на життя, а на смерть. А щодо красивої романтичної бриднятини на манір того, що світом править любов… Визнаймо, відкинувши блюзнірство: якщо й править світом любов, то це – любов до влади!»

…Папір, як мовиться, все стерпить (чудова і корисна в усіх сенсах здатність!), а все ж про те, чи бачив Пресер Ватіфф у завершальній фазі свого земного існування яскраве світло у кінці довжелезного тунелю‑коридору, дурно базікати‑описувать не станемо. Свідками того нам бути не судилося, і слава богу: нам‑бо є ще чим зайнятися й на цьому світі.
А загалом, настав момент, коли ми можемо на Пресері, як персонажеві роману, зі спокійною душею поставити крапку. Та ми й поставили б, напевно, коли би не один мій приятель, закоренілий нежонатько. Власне, не так він, як одна його, улюблена й фундаментальна, фраза, що її він роками не втомлюється тулити, не надто й добираючи нагоди, до усякої розмови (не жартома, причому, а на повному серйозі):
– Похорони краще, ніж весілля. Ніхто не пристає: «Коли вже ти?»
Так от, про похорони.
Тільки, бога ради, не вірте баєчкам Ноля Дане й Марсела Сильви, що похорони в Каїруані – то така річ, порівняно з якою карнавал у Ріо‑де‑Жанейро – не варта тухлого яйця нікчемненька забавка. По‑простому кажучи, це не зовсім так, а якщо ще простіше – то є брехня, безсовісна й нахабна. І того, хто візьметься вам втирати подібну ахінею, можете без зайвих реверансів відіслати за відомою непристойною адресою, а як матимете натхнення і бажання, то й значно далі.
По‑перше (і по‑друге… і по‑третє…), нікому із каїруанців не втелепнеться у голову вийти проводжати покійника в останню путь, одягнувшись у яскраве різнобарвне вбрання, тим паче – напівголим; так само тут не прийнято під час скорботної процесії влаштовувати бучний гармидер із веселими танцями і співами; не заведено також під час похорону чоловікам чіплятися до незнайомих мимр, так само як жінкам не велено підморгувати (ну й таке інше у відомім сенсі) незнайомим злодієро, – не заведено й не велено, передовсім, ще і тому, що де їм, незнайомим, узятися у нашому маленькому містечку, де всі всіх знають у обличчя й поіменно? Із інших же місць на похорони хтось прибуває украй рідко, а якщо точніше, то майже ніколи: відсутність телефонного зв’язку робить практично неможливим вчасно сповістити небіжчикових родичів, друзів чи знайомих, – це раз. Якщо ж якимось незбагненним чином сумна звістка таки до них доб’ється, дістатися вчасно їм все одно навряд чи вдасться – із причини відсутності сталого автобусного чи будь‑якого іншого сполучення. Звісно, можна спробувати добратися й на власному авто, але подібних випадків, здається, не траплялося; чому – нам залишається лише гадати. Найпростіше, зрозуміло, списати все на препаскудний стан доріг із боку Шнеяраку й Таурхабу, але цей арґумент виглядав би не надто переконливо – он Копонешро у якийсь там спосіб вряди‑годи ними їздить на своєму «Форді», та й зайда он також якось примудрився добратися до нашого містечка, отож виходить, що, попри все, суцільні бакаї і ями на дорогах – не такі вже й нездоланні перешкоди… Вочевидь, причину варто вбачати в іншому; а саме в тому, що зазвичай далекі родичі каїруанців (далекі – у тому розумінні, що живуть деінде) своїх тутешніх кревняків, м’яко кажучи, жалують не дуже. Якщо ж говорити прямо – пихато зневажають, вважаючи їх, як і загалом увесь місцевий люд, за безнадійних недоумків. «Бо якби мали хоч краплю оливи в голові, давно би уже виїхали звідси! Як можна жити у такій нештопаній дирі?!» – приблизно так (цілком резонно, як їм самим здається) арґументують далекі родичі своє нешанобливе зверхнє ставлення до каїруанської рідні, а ґамузом із нею і до решти мешканців містечка. (Що на це можна відповісти? Хіба погодитися: таки що недотепи! Як на те зайшлося, то й справді варто було б виїхати – одним махом і усім. Бодай заради того, аби усістися на шиї зарозумілим родичам: «Вам не подобалося, як ми живем в Каїруані? Насміхалися, радили, схиляли? Ну що ж, тепер, єдинокровники ви наші дорогенькі, потурбуйтеся забезпечити нам райське існування!..»)
Брехня брехнею, а проте є дещо, що у певнім сенсі таки ріднить карнавал у Ріо і похорон в Каїруані.
Як і на карнавал у Ріо, на похорон в Каїруані збирається усе містечко.
Щоправда, у Пресеровім випадку все було геть не так: ховали його скромно й непомітно.
– Ми влада! – оголосив Ґан Дон, покликавши найближчих «сотрапників».
Були присутні усі, крім комісара (його Ґан Дон, із відомих нам причин, звелів не звати) та віце‑мера, якого просто не змогли ніде знайти. «Наче крізь землю провалився!» – доповідав кур’єр. Що Кон Дом сидить у буцегарні, зрозуміло, ніхто й нізащо уявить не зміг би, а розпитати стару прибиральницю не здогадалися…
– Ми влада! – повторив Ґан Дон.
Очі «сотрапників» спалахнули піднесенням – зрештою, як і завжди, коли їм нагадували, що вони «влада». Хоч, далебі, вони ніколи ні на мить про те й не забували; та менше з тим, для слуху їхнього це все одно було приємно й необтяжливо, ба більше: воліли упиватися цим медоточивим словом без міри і безперестанку. Бо що, власне, для них важила влада? Чудовий спосіб нічого не робити й ситно їсти. Виняток складали хіба Янґ‑Ол і Пад Люка: цим двом у силу специфіки їхньої діяльності, та ще й помножену на скажену ненаситність, усе‑таки доводилося крутитися, іноді й добряче; можна навіть стверджувати, що на фоні інших «сотрапників» вони виглядали ошаленілими й невтомними трудягами.
– А влада, якщо вона сильна, не має права виставляти напоказ простому люду…
Тут Ґан Дон на хвильку запнувся: очевидно, він сам для себе ще докінечно не сформулював, чого саме не повинна влада виставляти напоказ простому люду.
– Зрозуміло? – обвів мер поглядом «сотрапників».
– Зрозуміло! – дружно закивали «сотрапники».
– А раз так, то, значить, так: жодна жива душа в Каїруані не повинна довідатись про смерть Ватіффа! Між іншим, – зненацька обернувся мер до Ґаяна Манґера, – причину вже встановили?
Манґер навіть спітнів. Звісно, йому лестило, що із‑поміж усіх «сотрапників» увагу мера привернула саме його персона, тим паче – за відсутності Кона Дома це можна було би потрактувати як провісний знак, що шанси посісти крісло віце‑мера у нього, Манґера, високі як ніколи.
А втім, Ґаянова радість була недовгою. Не діждавшись миттєвої од нього відповіді, мер тицьнув пальцем в Пенісо Ґума:
– Ти скажи!
Манґеру підломилися ноги…
– Серцевий напад! – і оком не моргнувши, озвучив Ґума перше, що прийшло йому на думку.
– От молодець! – розщедрився на похвалу Ґан Дон. – Не те, що дехто! Ціню!
Якийсь момент – і Ґума підріс на цілу голову, а його амбітний, гордівливий погляд, здалося, заледве не піднісся до небес. Може би й піднісся, та на заваді була стеля.
Умить зорієнтувавшись, куди дме вітер перемін, «сотрапники», штовхаючись і енерґійно орудуючи ліктями, поспішили обступити Пенісо тісним кільцем, аж від такої неочікуваної, незвичної й надмірної уваги йому зробилось трохи лячно. «Звикай! – оговтавшись, щасливо і блаженно подумки підбадьорив себе Ґума, так, ніби питання його віце‑мерства вже залагоджене остаточно і безповоротно. – Все тільки починається!»
– А що ж нам робити із Пресером? – подав голос Янґ‑Ол. – Тобто із Пресеровим тілом?
– Запитання слушне, – чухаючи себе під пахвою, задумливо кивнув Ґан Дон. – Труп кудись треба подіти…
– Є тут у мене одна ідейка, – озвався Ґума.
– Кажи! – звелів Ґан Дон.
– А давайте повісимо на нього усіх собак…
– Із дуба впав? – вибалушив очі мер. – Як це – повісити собак?
– І зовсім не з дуба, – взявся пояснювати Ґума. – Пам’ятаєте антикорупційну директиву?
– Ну, пам’ятаю, – непевно пробурмотів Ґан Дон. – Але до чого тут вона?
– План такий. Робимо із Ватіффа корупціонера…
– Що, із мертвого?
– Чого – із мертвого? Заднім числом. Ну, ніби його було викрито, скажімо, вчора…
– І що нам це дає?
– Оголошуємо, що сьогодні він, не витримавши мук сумління…
– Ну, це вже занадто! – запротестував Ґан Дон, аж тепер збагнувши, до чого хилить Ґума. І не лише збагнувши, а й беззастережно сприйнявши його план. – Таке сказанути! Сумління – це явний перебір!
– Гаразд, – погодився Ґума. – Тоді просто зі страху перед покаранням…
– Так‑то ліпше, – кивнув Ґан Дон. – І правдоподібніше.
– Отже…
– Отже! – безапеляційно перебрав ініціативу у свої руки мер. – Отже, цей підлий корупціонер, злякавшись мого праведного гніву, наклав на себе руки. Так? – Ґан Дон обвів важким, вимогливим поглядом «сотрапників». – Я вас питаю! Так?
– Так! – пролунала чітка і одностайна відповідь.
– От і чудово! – задоволено потерши долоні, мер на якийсь час замовк, а тоді, подумки щось там собі прикинувши, радісно звістив: – Заодно й на похоронах зекономимо! Вивеземо його на старий цвинтар, тихенько і без зайвих церемоній. Негоже того, хто обкрадав казну, ховати із почестями й помпою.
– Ну так, – озвався Хабаряну‑батько, – у столиці, як дізнаються, за таке по голівці не погладять!
– Не погладять! – докинув Хабаряну‑син.
– Між іншим, про столицю! – загорівся мерів погляд. – Ти, Пенісо, ось що…
– Слухаю! – виструнчився Ґума.
– Терміново підготуй звіт про наші ґрандіозні успіхи у боротьбі з корупцією…
– Буде зроблено! – відчеканив Ґума, не забувши одразу й уточнити: – Дозволите висвітлити і ваш особистий видатний внесок?
Ґан Дон глянув на Пенісо лагідно і тепло, усміхнувся, поплескав похвально по плечу:
– Виконуй!
– Із такої нагоди варто влаштувати урочистості! – несподівано подав голос Хабаряну‑син.
На якусь мить «сотрапники» поголовно, із мером включно, оніміли й остовпіли – настільки неймовірно приголомшливим виявилося їхнє здивування. Ще б пак! Відколи знали Хабаряну‑сина, упродовж бозна‑скількох вже років він не зронив жодного самостійного слова, тільки знай повторював за старшим Хабаряну, імітуючи до найменшого батькові інтонації, жести, міміку і рухи. Ніхто, відтак, нізащо уявить не міг (і старший Хабаряну в тім числі!), що цей «татків конфуз» може бути здатним на власні, хай навіть і нікчемні й дурнуваті, судження.
– Та ти що, синку? – понуро визвірився, прийшовши до тями, Хабаряну‑батько. – Що за хурню ти мелеш?
Сказано це було таким нищівним тоном, що всім одразу стало ясно: задниці старшого чиновника представництва федерального комітету дозволів і заборон сьогодні буде непереливки – ох, погуляє ж, погуляє по ній батьків ремінець!..
– Чого це хурню? – осмілився перечити синок.
– Ні, це ж треба до такого додуматися! – регочучи, покрутив пальцем біля скроні штатмейстер розваг і церемоній Ґаян Манґер. – Урочистості з нагоди похорону? Рехнутись можна!
– Я ж не про похорони! – уперто випнув підборідка Хабаряну‑син. – Я про те, що треба якось відзначити наші успіхи у боротьбі з корупцією. Концерт якийсь чи що…
– А що? – Ґан Дон весело мугикнув. Ідея молодого Хабаряну йому явно припала до душі. – Недурно! Зовсім недурно… Молодець!
Хабаряну‑батько, умить забувши про свій, буквально ще секунду тому твердий і непохитний, намір розтерзати сина на дрібні шматочки за дурний язик, розцвів пишною самовдоволеною усмішкою:
– Моя школа!
– Та що ти кажеш?! – голосно сплеснувши долонями, дошкульно вигукнув Ґан Дон; воно й не дивно: мер терпіть не міг, коли якась свиня нахабно бралася зазіхати на його персональні заслуги. – Думай, що верзеш! Розпустився, бачу! Я, значить, плекаю кадри, виховую, вкладаю душу, вчу, а ти он як? Ну‑ну!..
Хабаряну‑син гордо напнув вилиці, а Хабаряну‑батько із розпачу заледь язика собі не відкусив.
– А ти, Ґаяне, чого стоїш? – накинувся Ґан Дон на Манґера. – Займись концертом! Щоб сьогодні ж!
Із гімназії у «Колонний зал» мерії було покликано оркестр. Зрештою, оркестр – надто гучно сказано для двох скрипок, трамбона, мандоліни, гелікона й барабана, але при всьому тому віддамо належне гімназистам‑музикантам: грали вони, може, недостатньо вправно, але достатньо голосно; принаймні, складалося враження, що інструментів утричі більше.
Після першої ж п’єски меру засвербіло продемонструвати публіці також і свій талант. Манґер зганяв за лала‑байкою – і почалося…
Ах, який то був концерт!
Ах, що то був за концерт!
– Та такого концерту світ ще не знав і не чув! – вицьвірінькував‑витьохкував, ласо облизуючи лисняві, як масничка, губи Ґаян Манґер. – О, як ви грали! Як ви грали!
– Справді? – перепитував Ґан Дон. – А мені здалося, що я трохи був не в формі. Мабуть, нервував…
– Та що ви! Що ви! – замахав руками Пенісо Ґума. – Ви грали наче бог!
– Цить! – обірвав його Ґаян Мангер. – Що це значить – наче бог? Ніяких наче! Ви, – вистелився, по‑гусячи витягуючи шию, перед Ґаном Доном, – ви бог! Єдиний і неповторний! Як сонце!
– Чого це як? – підскочив Пенісо Ґума. – Сонце! Сонце! Без усяких «як»!
– Та досить, досить вам! – манірно заскромняжився мер. Але одразу ж, ніби схаменувшись, чи не перегнув, бува, із тією недоречною скромністю патичину, окинув бігким вимогливо‑очікувальним позирком «сотрапників»: – А що? Це й справді було геніально?
– Не те слово! Не те слово! – вискочив наперед Нік Шакур, учитель музики із гімназії (ну й, зрозуміло, керівник гімназичного оркестру), що допіру скромно стояв збоку. – Яка геніальна, яка божественна імпровізація у третій цифрі, коли замість сі‑бемоля ви видали просто таки шокуючий фа‑дієз! А який неймовірний пасаж у п’ятій! Весь оркестр – до‑дієз мажор, а ви – соль мінор, та ще й із випередженням на півтакта! Цілковито неповторна, абсолютно оригінальна інтрепретація, до якої навіть Моцарту дзуськи!
– Не знаю, не знаю, – знову запав на скромність Ґан Дон, – про що ви таке говорите, я ж у нотах, якщо чесно, не дуже, я все на слух…
– Тож і кажу вам: геніально! – змахнув високо піднятими руками Нік Шакур. – Я знаю безліч музикантів, котрі грають тільки по нотах, так усі вони, їй‑богу, нігтя вашого мізинця не варті. От немає у них ані глибини, ані такої, як у вас, фантазії польоту!
«А публіка!.. А публіка!.. – візьмемося довершити картину. – Які неперевершено‑тонкі цінителі високого мистецтва! Як зворушливо вони аплодували, як довго й наполегливо кричали: «Браво! Браво! Браво!» – і вимагали кожен твір на біс! Аж важко було стриматись від сліз…»

У час, коли «ах, небувало як радів Ґан Дон: чудесний сон, прекрасний сон», безутішна молода вдовиця Пресера Ватіффа, мимра Бейджа (власне, тепер вже ніби й мимзя знов), переступила поріг холостяцької оселі судді Кона Верта.
– Це добре, – каже Кон Верт, підводячи вдовицю до кріселка обіч вікна, заштореного цупкою непроглядною тканиною.
– Добре, що я прийшла? – кротко всміхнулася Бейджа.
– Добре, – каже Кон Верт, – що наш лікар панічно боїться крові, а від вигляду гнійного фурункула, чи чогось там ще такого, втрачає свідомість. Хоча, – усміхнувся зневажливо, – свідомість і лікар? Речі і так непоєднувані…
– До чого тут лікар? – підвівши очі, здивовано смикає довгими чорними війками безутішна вдова. – Пресеру вже ніхто не…
Бейджа голосно схлипує.
– Ах, перестаньте! – кривиться суддя. – Коли би наш лікар був здатним провести розтин, розмова наша, цілком ймовірно, мала би інший характер. Щось мені здається… Може, він таке щось з’їв? Ну, ви ж розумієте, про що я…
Кон Верт зробив чималеньку паузу. А безутішна вдова зробила вигляд, що не зрозуміла натяку…
Суддя вичекав, подумав… Подумав, що голими руками Бейджу не візьмеш (а взяти, гей‑би, був не проти) – і вирішив зайти із іншого боку. І то навіть не збоку, а здалеку.
– Знаєте прислів’я: як корабля назовеш, так він і плаватиме? Із людьми те саме. От чого було моїм батькам не дати мені інше ім’я? Ну от хоч би й Білл. Чи, скажімо, Роджер.
– Вам не подобається ваше ім’я?
– Не в тім справа, подобається воно мені чи ні. За стільки років я вже до нього звик, зрісся із ним. Власне, я ж і не про ім’я. Саме по собі воно дуже навіть імпозантне. Вся притика у поєднанні імені і прізвища. Ви ж послухайте, як це звучить: Кон Верт. Ви уловлюєте? Уловлюєте?
– Ах, звісно ж! – безутішна вдова Ватіфф потягнулася рукою до сумочки.
Кон Верт перехопив вказівним і великим пальцем поданий вдовою конверт і, підсучивши суддівську мантію, поклав його до кишені штанів.
– Батько мій, царство йому небесне, був священиком, – сказав довірчо, поправляючи обладунки. – Я тому і став суддею.
– Пробачте, – звівши вгору брови, уточнила вона, – не простежую зв’язку.
– Справді? – здивувався Кон Верт. – Це ж так просто! Мантія і ряса – вони ж так подібні!
– А… – зашарілася вдовиця. – Ну так… Я не подумала якось… Дійсно, дуже схожі…
– Ну от, тепер, коли ми з вами знайшли спільну мову, скажіть‑но мені, як духівнику на сповіді: від чого помер ваш чоловік?
– Пробачте, – обпекла крижаним поглядом Бейджа, – але я вам запла…
– Тсс! – застережливо приклав пальця їй до губ Кон Верт, а безутішна вдовиця не проминула нагоди легенько і красномовно лизьнути його кінчиком язичка.
– Гадаю, – проказала напівшепотом, – нам варто порозумітися.
– Завжди готовий, – відказав Кон Верт. – Тільки майте на увазі: я непідкупний.
– Я знаю, – сказала вона. – А ще я знаю, що у мого чоловіка було хворе серце. От воно і підвело. Манґер каже, що все сталося через якогось гівноїда, що нагадив на Пресерів портрет… Ви мені вірите?
Вона схлипнула.
– Вам ніхто не казав, що вам пасує чорний колір? – поцікавився суддя, торкаючись долонею до жалобної хустинки на голові вдовиці.
– Ніхто, – сказала вона. – Правда…
– Гаразд, – задоволено мугикнув Кон Верт, вдруге підсовуючи до її губ пальця.
– Закрийте справу, – сказала Бейджа, тручись об палець гладенькою, ніби шовковою, щічкою, – от і все…
– Із задоволенням зробив би це, і то негайно…
– І я, – розпашіло шепнула вона, ловлячи пальця краєчком губ.
– Але не все так просто, – зітхнув суддя. – Розумієте, є певний порядок, процесуальні норми, визначені законом процедури… Мене дещо непокоїть. От, скажімо, незрозумілі бурі плями на Пресеровій шиї… Звідки вони взялися?
– О, це легко пояснити! – повеселіла Бейджа. – У нас була шалена нічка перед цим…
– То ви на таке здатні? – заінтриговано облизнувся Кон Верт.
– Я здатна на багато що! – хвалькувато й гордо піддерла носика вдовиця.
Суддя відчув, як кров шугнула йому в скроні.
– Все одно!.. Треба взяти свідчення, оформити купу паперів, а на це може піти не один тиждень.
– Я розумію… Із одного боку, так, є порядок, норми, процедури, а з іншого…
Опустила очі… Вірніше, вказала поглядом на білі м'ячики грудей, готових викотитися із декольте.
– А з іншого, – продовжила, стишивши голос, – є молода вдова, що знемагає від скорботи й горя. Чоловіка не вернеш, а жити ж якось треба. Хіба ні?
– Звісно, що треба…
– Буду з вами щирою, – сказала Бейджа.
– Я тільки за! – підступився упритул до неї Кон Верт. – Тільки за!
– Мені сказали, що поки справа не закрита, пенсію за втрату годувальника мені призначити не можуть.
– Це так, – кивнув Кон Верт, зануривши погляд в декольте, – такий порядок…
– А якось пришвидшити?
– Дуже важко! Неймовірно важко! Навіть скажу так: це практично нереально…
– Отже? – у вдовинім тоні раптом вчулася погроза, а її долоня потяглася затулити м’ячики грудей.
На Бейджин подив, подіяло блискуче і миттєво; настільки, що вона й сама не сподівалася…
– Отже! – здався Кон Верт.

Sekcio 30: torturo scio

Війларе Кучвеш виводить Ґієна Капшо на чисту воду. Дурне правило. Зануда. Про користь від балачок. Коли гроші потрібні позаріз. Перше із семи кіл пекла. Анайтолі Кучвеш відмовляється ставати жертвою. Генії та ідіоти.

– Кажуть, що ви, чоловіче добрий, обзиваєте мене старим маразматиком.
Війларе Кучвеш метнув у Ґієна вогнистого погляда.
Метнув так, що дужки його масивних рогових окулярів кілька разів підскочили на переніссі, а грубі скельця лінз заледве не поплавилися.
Капшо інстинктивно примружився і застережно виставив вперед руку.
– Але ж це обурливо! – підвищив голос Війларе.
– Братця має на увазі, – іронічно покихкуючи, прокоментував Анайтолі, – що не такий він і старий.
– Хто вам таке наплів? – витріщив очі Капшо, вимакуючи хустинкою вмомент змокрілу від хвилювання потилицю. – Це наклеп!
Звісно, Капшо лукавив. І Війларе, звісно, це знав. Але й видавати, хто вніс йому у вуха Ґієнове паплюжжя, не збирався; ще й тому, що був певен – Капшо і сам відає, хто той наушник. І, звісно ж, не помилився.
– Ви би менше слухали Дане! – вигукнув Капшо. – Хіба не знаєте, то таке брехло! Така підла душа! Йому аби тільки обпаскудити когось!
– По‑перше, – криво усміхнувся, розтягуючи губи тоненькими смужечками, Війларе, – даремно ви думаєте на Дане, він тут якраз ні про чому.
– Та що ви таке кажете? – вражено, із недовірою сплеснув долонями Ґієн. – От не розумію! Навіщо вам його вигороджувати?
– Отже, – аж засяяв Війларе, тішачись із того, як легко і спритненько вдалося йому провернути дільце із виведенням бузувіра Капшо на чисту воду, – ви таки обзивали мене маразматиком?
(Слово «старий», очевидно, він не ужив тепер цілком зумисно…)
Збагнувши, що Війларе Кучвеш обвів його, мов малопуцька, кругом пальця, Ґієн Капшо враз наїжачився, мало не луснувши з досади, а тоді ще й позеленів, зробившись дивним чином схожим на недостиглий каштановий плід.
– Е‑е! – порснув уїдливим смішком Анайтолі, на коротку мить (рівно на стільки, щоб зронити кілька слів) однявши від губ бутлика з вином. – Братця мій на такі фокуси мастак!
– А то! – гордовито напнув вилиці Війларе. – Це, братця, ціла наука!
– Професор! – іронічно хмикнув Анайтолі, із урочистим виглядом підносячи горличко бутлика до рота, а отже й повертаючись до єдино вартісного, на його непохитну віру, у цім житті заняття…
– Коли би я не був маразматиком, – насмішкувато позиркуючи на Ґієна Капшо із‑під опущених і злегка примружених повік, неспішно проказав Війларе, – я би, може, сподобився вас чимось пригостити, бо воно й годилося б за правилами гостинності…
– Ти, братця, акуратніше! – розхвилювався Анайтолі. – Акуратніше зі своїми правилами! Ти мені ще «антру» тут згадай!
– То дурне правило, – заспокоїв його Війларе. – Цілковито незбагненне у сутності й природі своїй, а відтак і вимагати його дотримання – абсурдно!
– Ну й добре, – Анайтолі відлягло од серця, він прищурив від задоволення очі, і перед тим, як знову прикластися до бутлика, навіть удостоїв брата похвали (факт показовий, бо загалом подібне траплялося вкрай рідко, можна й сказати, що майже ніколи): – Хоч ти і зануда, але мудрості у тебе не віднімеш. Що є, то є…
Що би ми собі не думали, а попри нарочитий скепсис, постійне під’юджування і відпускання шпильок на адресу Війларе, про ворожнечу увіч не йшлося. Брата Анайтолі таки любив. Стримано, без екзальтацій, тихо і немов сором’язливо, але щиро… І розбирався Анайтолі у багатьох речах, мабуть, аж ніяк не менше од «ходячого довідника» Вія, а якщо і менше, то ненабагато, просто знання Анайтолі носив при собі, для свого, ούτως ειπείν, камерного вжитку. Загалом, був людиною дещо замкнутою, хоч компанії ніколи й не цурався; але верховодити уникав, волів сидіти ніби осторонь, неквапливо поцмулюючи вино чи який інший оградусений нектар, із байдужим, а то й відсутнім, виразом на обличчі; утім, то було враження здебільшого оманливе, бо насправді Анайтолі уважно прислухався до розмови; ну а те, що часто‑густо із нього важко було витягнути бодай слово – то й що?.. Любителів безкінечних і безцільних теревенів із лишком вистачало і без нього. Утіху й раювання Анайтолі знаходив в іншому – розмови, що точилися навколо (усякі, незалежно від тональності й реґістру, і галасливі суперечки в тім числі), створювали чудесний фон для насолоди од повільного схмеління; повільного – а тому і безкінечно свіжого щораз, і щоковтка з відтінками новими. Йому подобався цей стан, це правда, і він прагнув розтягувати його максимально довго, іноді, і це теж правда, аж занадто наполегливо й без міри, – а хто із нас в утісі й раюванні спроможний визначити міру?..
– От ти сказав «зануда»…
Війларе узявся пальцями за дужку окулярів, і жест цей безпомильно вказував на те, що братця зараз «читатиме нотації». Добре відаючи, що ради тому все одно нема, бо якщо Війларе на щось вже наповратився, його не спиниш аніяк, Анайтолі відсьорбнув із кухлика і подав вигляд, що приготувався слухати.
– А ліпше було би вжити нудьгар, – повчально вимовив Вій. – Або й навіть нудяр.
– Кострубато якось! – скривився Анайтолі.
– А я таких слів і не чув ніколи, – спробував пристати до розмови Ґієн Капшо, маючи цілком приватний меркантильний інтерес, а саме сподівання, що за свіжою балачкою Війларе забуде, бодай на якийсь час, про «старого маразматика».
– Ви, чоловіче добрий, ще надто молоді й зелені, – зі швидкістю блискавки відбрив Ґієна Війларе. – Та ви навіть у гімназії не вчились як належить!
– Хто вам таке сказав? – ображено висадив брови на лоба Капшо.
– А мені й не треба, щоб хтось казав! І так видко!
– Що видко? – сконфузився Ґієн, похапливо окидаючи поглядом своє вбрання. – Що не так?
– Із одіжжю вашою усе гаразд, – засміявся, хизуючи, Війларе. – Із вихованістю вашою проблема.
– Не зрозумів? – набичив визорки Ґієн.
– Отож‑бо і воно!
Війларе похитав із осудом головою і обернувся до Анайтолі.
– Може, ти би, братця, розтолкував цьому молодому недотепкові, що не личить устрявати у балачку старших, не маючи на те запрошення чи не спитавши дозволу?
– А‑а!.. – відмахнувся Анайтолі. – Чого пристав до хлопця? Життя навчить!
– Ага, навчить! – швабливо підгріб спідню губу під верхню Війларе, виказуючи незадоволення тим, що братця не зволив підтримати його. – Ото й маємо отаке‑от невігластво кругом, що покладаємося на кого чи на що‑завгодно, а не беремося самі настановляти!
«Ну ти ба! – зануртувало, заклекотало всередині у Ґієна. – От старий маразматик! Прискіпалося, чудило! І принесла ж мене лиха до нього?!.»
Розхвилювавшись, Капшо, властиво, вже й забув про мету свого візиту до Кучвешів. А була вона, мета, вагома й благородна: сподівався перехопити трохи грошенят на «скоре (за Ґієновими мірками, а так – безмірно довге, може й вічне) віддавання». Гроші були йому потрібні позаріз. Принаймні, саме із такою думкою він прокинувся сьогодні. Сталося це якось несподівано, без видимих, увіч, передумов, цілковито неочікувано, бо ще учора ввечері, та й навіть уночі, коли вставав напитися води і таке інше, ніщо і близько не вказувало на те, що вранці йому раптом невідкладно знадобляться гроші. Для чого саме, Капшо правдиво і сам не відав, просто відчував, що вони йому потрібні, і то потрібні не інакше як позаріз. Не знав, та й навіть і приблизно не уявляв, на що він їх потратить, і чи тратитиме загалом, бо ж, як на те, умів із легкістю і безтурботністю обходитися бозна‑скільки часу без грошей, ані ущербності при тім не зазнаючи, ані дискомфорту чи незності буття, – здатність, власне, для каїруанських теренів геть не унікальна, поширена й доволі звична…
А втім, вирушаючи до Кучвешів, Ґієн Капшо наперед відчував, що виманити грошенят йому навряд чи вдасться: як водиться, у Анайтолі вони, каламбурно кажучи, не водяться, а щоб перехопити навіть якийсь мізер в борг у Війларе – треба запастися нелюдським терпінням, аби відбути сім кіл пекла, і тільки після того, аж ніяк не раніше, можна було спробувати обережно, ненав’язливо й дипломатично натякнути про позичку. Не плекаючи, утім, палких ілюзій, що натяк буде почутий. Наразі ж був ще тільки початок кола першого!..
– Ми з братцем росли у скруті, – умостившись зручніше в кріслі (явна ознака скрупульозного приготування до ґрунтовної тривалої нарації!), із урочистим придихом проказав Війларе, – але, як бачиться мені тепер, у цьому було незмірно більше позитиву, аніж коли би ми росли у тепличних умовах, себто маючи усе готове і ні у чому не відчуваючи нестатку.
«Знайшов чим вихвалятися! – подумки парирував Ґієн. – Я, між іншим, теж не розкошував…»
– Доводилося і гусей пасти, і по хазяйству батькам допомагати. А ви що ж думали?
Війларе несподівано підвищив голос, ніби апелюючи до Капшо, і це при тому, що, здавалося б, жодних видимих причин для такої реакції не існувало. Принаймні, Ґієн ретельно намагався приховати своє скептичне ставлення до «мемуарів» Війларе, і був певен, що йому це вдається.
– І не треба робити оцей вигляд! – набундючився Війларе. – Не намагайтеся мене обдурити! Актор із вас все одно ніякий. До того ж, аби ви знали, від природи маю добре розвинену інтуїцію. А ще я прискіпливо вивчав різноманітну літературу із фізіоґноміки, її ще називають прозопологією або прозопомантією. Та ви, може, не знаєте, що це таке, ота фізіоґноміка? То я вам скажу. Це уміння за зовнішністю, передовсім за рисами обличчя, дізнаватися про характер людини, читати її емоції та думки. От, приміром, що можна сказати, дивлячись на ваш ніс? Він у вас прямий, трохи заширокий і приплюснутий. Отже, ви людина малокультурна і не…
– Це я малокультурний? – підскочив Ґієн Капшо, скрегочучи зубами, наче жорнами. – Знаєте, що?
Очі Капшо налилися темною кров’ю.
– Ну? – спонукально усміхнувся Війларе. – Ну? Кажіть!
– Та ідіть ви! – гаркнув Ґієн і, перекинувши ногою стільця, кулею подався з двору.
Війларе неквапом підвівся, повагом наблизився до стільця, підняв і поставив його на місце, задоволено похитав головою услід вже щезлому Капшо, а тоді обернувся до брата.
– А що я казав? – зронив бадьоро й радісно. – Малокультурний чоловік!
– Нічого дивного, – озвався Анайтолі. – Ти його так допік…
– До чого тут я? Фізіоґноміка, братця, це така корисна штука…
– Ай, облиш! Тут діло не у фізіоґноміці. Та й Капшо тут ні при чому.
– Отакої! А хіба не він обзивав мене маразматиком?
– Не знаю, може щось таке й було, – задумливо промовив Анайтолі, трохи хлебнувши вина, – але якщо так піде далі, то скоро в усім Каїруані не залишиться жодної живої душі, яка захоче мати із тобою діло.
– Так уже й жодної?
– Ну, окрім мене, звісно. Бо куди ж мені од тебе подітися? Зрештою, як і тобі від мене. Пуповина, як‑не‑як, одна…
– Це ти, братця, змолов дурню! – заперечив Вій. – Народжені з одного лона, це так, але пуповини у нас різні, бо…
Наскільки глибокими могли виявитися пізнання Війларе в акушерстві, Анайтолі навіть приблизно не уявляв, ніколи ж бо раніше ані про що подібне мова не заходила, – це Анайтолі і налякало, викликавши доволі різку, як для його флеґматичного темпераменту, реакцію.
– Гаразд! – замахав він рукою, спиняючи брата. – Не треба подробиць! Я тільки мав на увазі…
– Знаю, що ти мав на увазі, – ображено буркнув Війларе, відчувши себе зневаженим в найкращих намірах. – Треба вчитися точності у висловлюваннях. Неточність породжує двозначність, а двозначність…
– Може, досить? – огризнувся Анайтолі. – У мене нема бажання стати черговою жертвою твоєї ерудованості. Невже не можна просто посидіти? Просто мовчки посидіти. А якщо й говорити, то про щось звичайне. Про звичні і буденні речі. І звичайною мовою, без усіляких закидонів.
– Те, що ти називаєш закидонами, є нічим іншим, як способом знайти відповідь…
– Та годі! – відмахнувся Анайтолі. – А ти не думав про те, що чим більше прагнеш знайти відповідь на якесь питання, тим більше виникає запитань.
– Цікава думка, – хитнув підборідком Війларе, і поглянув на брата так, ніби той раптом відкрився перед ним із геть несподіваного боку. – Послухай, а оце… Оце, що ти щойно сказав…
– Ну?
– Це ти сам додумався?
– Я, що, схожий на ідіота? – усміхнувся Анайтолі.
– Тобто?
– А те! – вже не усміхнувся, а засміявся Анайтолі. – Бо то тільки ідіоти намагаються щось придумувати нове. А навіщо? Навіщо забивати собі баки, якщо все у цьому світі придумано до нас…
– А генії?
– Що генії?
– По‑твоєму, генії також ідіоти?
Анайтолі помовчав, ковтнув винця, затим знову помовчав. А тоді несподівано зронив:
– Заспокойся, тебе я генієм не називатиму ніколи. Хоч би там що, але ж ти брат мені!

Sekcio 31: kolapso de atendoj aux peniso rampis kviete

Дебіли з міністерства хімічать із виборами. Нік Чема рятується втечею від героїчної загибелі. Історія появи на столі комісара мармурового прес‑пап’є. Голод як засіб успішного розслідування. Пад Люка викриває злочинну змову і відвертає загрозу життю Ґана Дона.

Поліцейський комісар Пад Люка сидів за службовим столом у своєму ж таки службовому кабінеті і, підперши кулаком підборіддя, удесяте, мабуть, вчитувався у текст депеші, що лежала перед ним: «Доручення щодо проведення, відповідно до рішення президента, дочасних виборів мера Вам, із вини канцелярії, було надіслано помилково, оскільки вибори на ввіреній Вам території вказаним вище рішенням президента не призначалися. У зв’язку із цим вимагаю вжити вичерпних заходів по забезпеченню законності і правопорядку, відвернення будь‑яких спроб перешкоджання непроведенню виборчої кампанії, недопущенню екстремістських проявів у процесі згортання демократичного волевиявлення, якщо таке мало місце до отримання Вами даного розпорядження. Стосовно будь‑яких осіб, що вчиняють чи можуть вчинити дії, які можуть розглядатися як перешкоджання непроведенню виборів, вимагаю застосовувати якнайсуворіших заходів, у тому числі превентивного характеру, включно із узяттям під варту на термін до закінчення непроведення виборів. За неухильне виконання даного розпорядження несете найсуворішу персональну відповідальність…»
Вчитувався, хоч у тому й не було потреби, проклятущий текст вже так врізався комісарові у пам’ять, що голова пухла і волосся піднімалося сторчма.
– От дебіли! – із безсилою люттю вигукнув Пад Люка, і наосліп потягнувся рукою до письмового приладдя.
Відчувши у долоні невеличке, а проте доволі важкеньке, мармурове прес‑пап’є, комісар підвівся з‑за стола, втягнув у легені повітря і надсадно заволав:
– Єфрейторе!
Загорлав аж так, що мухи на коридорі з ляку сипонули до вікон, розбиваючи лоби об шибки, а підвальні щурі і миші у паніці дременули через вентиляційні ходи і продухи у двір, ледь не до скону нажахавши одноокого мурого котяру, що саме на цей час оминав комісаріат, неспішно і повагом бредучи із гульок.
Нік Чема з’явився майже моментально.
І так само майже моментально в Ніка полетіло прес‑пап’є.
Оця моментальність, власне, єфрейтора і врятувала: оскільки він ще не переступив через поріг і не зачинив за собою двері, доля великодушно подарувала Ніку шанс увернутися від прямого попадання, і Нік несподівано навіть для самого себе продемонстрував чудеса проворності, і це тим більший викликає подив, що надійністю і блискавичністю реакції він взагалі‑то не відзначався, далебі й навпаки. Щоправда, рикошетом од дверей прес‑пап’є таки у нього влучило, на відльоті доволі боляче садонувши в руку. Та це було ще півбіди!.. Справжнє лихо сталося за мить, коли, зустрівшись при падінні із цементною підлогою, прес‑пап’є розкололося і розлетілося на друзки.
– Падлюка! – заверещав Пад Люка. – Заріжу! Повішу! Задушу!
Нік Чема і не сумнівався. Тому й сховався за дверима. Бо знав: якщо попастися комісарові до рук у цю мить, то він і направду чи заріже, чи повісить, а як не повісить, то задушить, це вже стопудово; а може й усе разом…
– Дурило! Погань! – знавісніло витріщив балахи комісар. – Я ж тобі!.. До мене!
– Еге, – визирнув зі схованки Нік Чема, – щоб ви мене пришили?
– І пришию! – гепнув кулаком об стіл Пад Люка. – Обов’язково! Як не зараз, то потім!
– Краще потім, – тихо озвався Нік.
– Іди сюди! – рявкнув комісар. – До мене!
Єфрейтор збагнув, що подальше зволікання рівнозначне смерті. А оскільки героїчна смерть при виконанні службових обов'язків не вписувалася у його найближчі плани (та й у віддалені, чесно кажучи, також), вибирати Нік не мав із чого: іншого виходу, окрім як порятунок втечею, у нього просто не було. Тернувши кілька разів підошвою по підлозі, подібно до того, як кінь зачерпує копитом землю перед тим, як пуститися із місця учвал, єфрейтор рвонув щодуху коридором, вискочив на вулицю, ледь не виваливши із розгону вхідні двері, і помчав, не збавляючи швидкості, до свого обійстя, а там крутнув туди‑сюди по двору, мовби заплітаючи сліди, метнувся за дров'яний сарайчик та й нюркнув у високі і густі зарослі лободи, що відділяли його володіння від сусідських, підступаючи замалим не упритул до тильної сторони хати. Зроблено це, звісно ж, було неспроста: якби комісар раптом надумав розшукувати Ніка, то першим ділом подався би у дім, потім зазирнув би у сарай, а от у лободу полізти він би навряд чи здогадався; а коли би й здогадався, то не наважився б; та навіть якщо уявити неймовірне, що комісар таки візьметься вистежувати утеклого підлеглого у зарослях, у Ніка і тоді залишиться можливість прослизнути непоміченим через дірку у паркані на двір сусіда, а там – або зачаїтися де‑небудь, от хоч би і в закинутому років уже кілька курнику, або ноги в руки і айда відсиджуватися десь на відлюдді, щоб ніяка потороч не виявила і не донесла!.. Переждати Нікові треба було хоча б до вечора, поки стемніє, тоді вже якось пробратися до хати, забарикадуватися, не вмикаючи світла, навпомацки виловити із мисника що‑небудь перекусити і, заморивши черв’ячка, пірнути в ліжко, укритися ковдрою із головою і зморено заснути чутливим, розгардіяшним сном. Зрештою, може й навпаки – спокійним і міцним, адже тоді Нік Чема знатиме напевне, що найстрашніше залишилося позаду: до ранку комісарів гнів ослабне, відтак вже не складатиме смертельної загрози, хіба Пад Люка зацідить разів кілька йому в пику, – але ж не вб’є, і це прекрасно!..
– Ну й правильно! – через якийсь там час, розтираючи долонею затерплі від тривалого схиляння над депешею шийні м'язи, цілком мирно, навіть схвально, покрутив головою Пад Люка. – А то я його зопалу точно ґекнув би… Та якби було за що, а то…
Змайнув яскравий і хвилюючий (ніби щойно вчора це було!) спогад, як цупив прес‑пап'є із кабінету старого Ґума, вважай, із‑під самісінького носа господаря, щоправда, добряче вже підсліпуватого на ту пору, отож знебава, ніби мимоходом, підчепити ту мармурову штуковину зі стола, повертіти у руці, а потім засунути в кишеню і податися геть – якихось виняткових талантів і особливої ловкості, аби утнути такого фортеля, наразі й не вимагалося; тут головне було наважитися, а наважившись – не передумати, не проявити слабкодухість і з честю довести почату справу до кінця.
– Як прийшло, так і пішло, чого тепер жаліти?!. Прошвирнуся мерією та й добуду ще. Можливо, щось красивіше навіть…
Пад Люка замріяно всміхнувся, висунув шухляду, узяв в’язку ключів і вирушив подивитися, як там почувається Кон Дом.
Спустившись сходами у підвал, комісар нечутно, ступаючи навшпиньки, наблизився до облущених і поїджених іржею залізних дверей і зазирнув через вічко у камеру.
Віце‑мер сидів навпочіпки під стіною, безпорадно обплівши низько схилену голову руками, і беззвучно схлипував, раз‑по‑раз здригаючись всім тілом.
А втім, зовсім і не беззвучно схлипував Кон Дом, просто до комісарового слуху крізь товсті стіни та метал нічого не пробивалося, бо щойно Пад Люка потягнув на себе двері – коридор умить наповнився протяжним, мов скигління побитого собаки, жалюгідним підвиванням.
На появу комісара Кон Дом не відреагував ніяк. Певно, був настільки занурений у страждання, що нічого довкруги не помічав.
– Ей! – покликав, тобто сердито гаркнув, Пад.
Кон Дом силувано, не одразу й надто поволі, підняв до нього матовий і каламутний, наче гнила вода у Галому болоті, погляд.
– Ти, що ж, із учорашнього дня так нічого і не їв?
Запитання, звісно ж, було бузувірським і знущальним. Грошей на утримання арештованих у видатках комісаріату не передбачалося, це раз. По‑друге, якби навіть фінанси на те і завелися, треба бути несусвітенним дурнем, щоб витрачати їх на харчі злочинцям. Пад Люка, річ ясна, ідіотом себе не вважав, тож якби раптом сталось диво і щось там впало з неба в сейф, він би, звісно, знайшов, як тими грошима правильно, із користю і в задоволення, розпорядитися; у крайнім разі, якщо би якісь там приписи завадили пустити гроші на довільний розсуд, – холера з ним, накупив би харчів, тільки ж не для арештантів!.. І нарешті: примушування голодом до чистосердечного зізнання було найефективнішим, отже і найулюбленішим, методом у комісаровім арсеналі вибивання показань.
При згадці про їжу Кон судомно ковтнув слину, прикрив долонями обличчя і тихим, геть ослаблим голосом, пролепетав:
– Ані трісочки…
– Сам винен! Підписав би те, що я тобі пропонував, сидів би вже в Авкинівраку у в’язниці, чекав суду і біди не знав. Ще б пак! Не життя – малина: ніяких клопотів і триразове харчування!
– Триразове? – із кволою недовірою сіпнув губами Кон.
Змарніле й перекошене лице віце‑мера врапт перетворилося на суцільну болісну гримасу.
– Триразове! Триразове! – узявся методично добивати його Пад. – Уранці свіжий чорний хліб із маслом і гарячий чай, на обід суп із макаронами, картопляне пюре, котлета і компот…
Кон опустився на коліна, із мольбою простягнув до комісара руки і заблагав, ридаючи:
– Не треба! Заради всіх святих!.. Не треба…
– Як? – зобразив найвищу ступінь здивування комісар. – Ти не хочеш знати, що тобі подали би у в’язниці на вечерю? Дивно!..
– Я згоден, – безвільно опустивши голову на груди, прошепотів Кон Дом. – Підпишу…
– Та ну? – без особливої радості, швидше навіть із розчаруванням, глянув з‑під прищурених повік Пад Люка. – Що, справді?
– Підпишу! – спохапу, ніби із ляку, аби здуру не передумати, закивав Кон Дом. – Все підпишу!
«Ну що тут скажеш? Як не везе, то не везе!» – із глибокою прикрістю зітхнув Пад Люка, відчуваючи, як, зневільна слабнучи, опускаються додолу руки і пропадає будь‑яка охота чогось бажати, до чогось прагнути, а тим паче – щось робити.
А що ж? Було від чого занепасти духом, були причини відкрити серце навстіж і впустити в нього відчай!.. Дочасні вибори накрились півнячим хвостом, отже, мало того, що в одночасі рухнули його надії й сподівання всістися у крісло мера, то ще ж тепер прийдеться докласти чималих зусиль і викласти бозна‑яку кругленьку суму Ґану Дону, щоб відкупитися від помсти і убезпечитись від втрати нинішнього місця!.. Мало того, що промахнувся і не влучив прес‑пап'є у дурнувату мозгівню єфрейтора!.. То ще й цей знахабнілий виродок Кон Дом так запросто, без спротиву практично, немов знущаючись, погоджується покірно підняти лапки вгору, позбавляючи і шансів, і можливостей бодай хоч трохи відвести душу тривалим і натхненним добуванням доказів злочинних намірів!..
«Щось тут не те! – підозріло поморщив лоба комісар. – І я навіть знаю що!»
Ухопивши Кона Дома за шиворіт, Пад Люка поставив його на ноги і рявкнув у самісіньке вухо:
– Отже, у тебе були спільники?
– Що ви таке кажете? – запротивився Кон Дом. – Які спільники? Навіщо?
– Навіщо, розкажу потім, – Пад Люка відштовхнув од себе Кона і, задумливо заклавши руки за спину, пройшовся камерою уздовж стіни й зупинився навпроти дверей. – Все просто! Коли би ти не мав спільників, ти би із такою легкістю не погодився на мої умови… Класична схема! – вигукнув комісар, задоволено усміхаючись і азартно потираючи долоні. – Береш усю вину на себе, щоб відвести підозру від спільників. Отже, про що це говорить? А говорить, дорогуша, це про те, що у вас був злочинний зговір.
– Який зговір? – здригнувся, корчачись від страху, Кон.
– Я ж сказав: злочинний!
– Та ви що?
– Я нічого. А от ви… – Пад зміряв Кона нищівним поглядом й оголосив безапеляційним тоном: – Ви зі своїми спільниками готували замах на мера!
– Замах? На мера? – витріщився Кон. – Та як ви собі це уявляєте?!
– Як я собі це уявляю? – усміхнувся Пад. – Дуже навіть просто уявляю. Ви збиралися його отруїти.
– Отруїти? – від здивування очі Кона Дома ледь‑ледь не повилазили з орбіт. – Але чим?
– Газами!
– Газами?
– Атож! – твердо, без тіні сумніву сказав Пад Люка. – І спосіб вибрали незвичний і оригінальний. Такий, що й не причепишся. Так, мабуть, вам здавалося? Тільки ж прорахувалися! Не врахували, із ким справу маєте. Комісар Пад Люка ще й не такі розплутував клубочки!
– Чесне слово, не розумію, про що це ви…
– Не розумієш? То я поясню. Ви вирішили отруїти мера, систематично псуючи повітря у його кабінеті.
– Але як?
– Як? Та дуже навіть просто. За якийсь час до того, як зайти до кабінету мера, вживаєш газоутворюючу їжу…
При слові «їжа» Кону Дому стало зле.
– Значить, – із задоволенням констатував Пад Люка, спокійно спостерігаючи за тим, як Кон, погойдуючись і хапаючись руками за стіну, поволі осідає на підлогу, – моя версія вірна, бо інакше чого би йому непритомніти? Тільки із відчаю і страху викриття.
Комісар підійшов до Кона і повторив одного разу вже пророблену із його тілом процедуру: узяв за шиворіт і, рвучко потягнувши вгору, примусив звестися на ноги.
– Ти цей театр покинь! – пригрозив. – Хоч зомлівай, хоч головою в цеглу бийся, я на такі штуки не ведуся. Попався в мої руки – все, амбець! Не викрутишся. А ще й у такій справі!.. Хіба домовимося.
– Скільки? – крізь сльози зблиснув промінець надії у Конових очах.
Зблиснув – та й одразу ж згас…
Вірніше, миттєво був погашений холодною й різкою відповіддю Пада:
– Засунь своє «скільки» знаєш куди?! Домовлятися можемо тільки про те, що ти прямо зараз називаєш своїх спільників, ну а я…
Комісар запнувся, подумав, що би такого пообіцяти Кону, і вирішив: «А, обійдеться! Ще день протримаю без їжі – підпише що завгодно й так!..»

Sekcio 32: grenventumajxo ebria saĝa

Було це пізнього вечора, а може і глухої ночі, точно визначити ніхто не брався, бо…

– Він підійшов і, проникливо дивлячись їй у вічі, попрохав: «Дозвольте вашу ручку…» Вона зашарілася, серце затьохкало і стислося до розмірів мурашиного яєчка. Ще б пак! Була старою дівою на п’ятому десятку, і їй давно вже і не мріялося навіть, що хтось надумає просити її руки, ще й так зненацька…
– І що ж? – питає Льосе.
– Щось я не здатен втямити, – похмуро прищурюється Матія, – а в чім трагедія?
– Справді, де тут драма? – допитується Рим.
– Та ви що, знущаєтеся? – дивується Марсел Сильва. – Усе ж ясніше ясного! Згадайте‑но. Він несе на пошту листа. Але з неуважності та надмірного хвилювання, бо це ж уперше за багато літ наважився послати вісточку батькам, забуває написати на конверті адресу. А на пошті до нього раптом із жахом доходить, що не може пригадати номер будинку батьків. Він сідає за столиком у закуті приміщення і сидить, практично незрушно, одну годину, другу, і поштарку навідує бентежна думка, що сидить він неспроста, а має інтерес до її незаміжньої персони. Коли ж нарешті він таки згадує адресу, його «Parker» із золотим пером несподівано відмовляється писати. І тоді він…
– І навіщо ти переповідаєш? – обурюється Льосе. – Ми, по‑твоєму, імбицили якісь? Із першого разу, по‑твоєму, не вкурили?
Було це пізнього вечора, а може і глухої ночі, точно визначити ніхто не брався, бо ще й так було до чого братися, і то добряче, відтак зважати на час не виникало аніякої потреби. Це коли сухо у чарках і в пляшці безнадійно порожньо, а фантазії, як виправити ганебну цю рахубу, раптом забракне, – хіба тоді лише, і в жоднім разі не раніше, настає невідворотний той момент, коли хтось має, спохопившись, зиркнути на циферблат годинника і зі щирим подивуванням вигукнути: «Овва!.. Засиділись ми одначе!»
Того вечора (чи ночі) до цього ритуального вигуку ще не дійшло і, судячи із солідних запасів спиртного, дійти мало не скоро…
– То що? – обвів Сильва допитливим поглядом товаришів. – Як вам моя новела? Сподобалася?
– Може бути, – обтічно відказав Рим, і раптом накинувся на Матія: – Чого сидиш? Чого ждеш?
Маріос винувато сіпнув щокою і узявся відкорковувати третю чи, може, й четверту пляшку; а що до діла цього він завжди підходив ґрунтовно і відповідально, то перед тим, як скрутити кришечку, Матія кілька разів струсанув пляшкою, аби за кількістю каралів, що з’являться після збовтування, визначити годящість пійла.
– Дурне заняття! – скептично усміхнувся Рим.
– Це ж чого? – не обернувшись на його голос і не відвівши зосередженого погляду від посудини, поцікавився Матія, любуючись щільним, у кілька ярусів, скупченням каралів на вінцях.
Якби це була перша (чи й навіть друга) пляшка, подібні мнихи Матія не минулися би безкарно, це вже точно. Воно і зрозуміло: щонайменше зволікання у дебютній фазі застілля виглядало б як цинічне марнування дорогоцінного часу і визивне нехтування терпінням товариства, а за такі речі у порядних компаніях прийнято без зайвих розбалакувань товкти пику, – утім, якби це була перша (чи й навіть друга) пляшка, Маріос і сам нізащо не допустив би ані миті проволоки.
– Можна подумати, – сказав з іронією Арук, – що якщо каралів виявиться малувато…
– Сорок три! – не дослухавши Римової репліки, а може і не слухаючи зовсім, піднесено оголосив Маріос.
– Ти що, лічив? – вражено витріщився Енокляну.
– Знати, чим труїтимеш свій організм, річ не зайва, – відказав Маріос, нарешті приступаючи до згвинчування кришечки. – А ще…
Він неспішно скрутив кришечку, недбало кинув її на стіл і повчально промовив:
– Будь‑яка дія має приносити задоволення.
– Ого! – хмикнув Льосе. – Загнув ти, брате…
– Нічого не загнув, – мотнув головою Матія, – бо саме прагнення до задоволення і є суттю життя.
– Сказано непогано, – по‑філософськи (та інакше не був би він Філософом!) зауважив Рим. – Ми ось теж прагнем задоволення. Правда, Льосе?
– Ще й як. Наливай, Матія!
Матія налив, Рим подав сигнал:
– Ну!..
Синхронно хекнули, синхронно закинули голови, синхронно вихилили і дружно потяглися до цигарок (закушувати ще було чим, але вже не хотілося).
– І все‑таки, як вам моя новела? – припаливши цигарку й загасивши сірника, зробив ще одну відчайдушну спробу навернути компанію до обговорення своєї ґеніальної творчості Марсел Сильва.
– Тобі ж сказано уже! – відреагував Матія із легким, але й неприхованим, роздратуванням. – Може бути…
Сильва ображено відкопилив спідню губу – сподівався на реакцію поважнішу і доброзичливішу…
«І так завжди! – важко зітхнувши, із гіркотою подумав він. – Вкладаєш душу, знемагаєш від творчих мук, а натомість слова доброго не діждешся!..»
– Заспокойся, старий, – убачивши в очах Марсела образу, доброзичливо, лагідно навіть, сказав йому Арук. – Гарна новела. Їй‑бо. Тільки давай поговоримо про неї іншим разом. Не зараз…
Либонь, правди у цій Аруковій похвалі було не більше, аніж крабового м’яса у крабових палочках, та ґрець з ним!.. Позаяк митці натури назагал примхливі і вразливі, а ще й ласі до компліментів незгірш манірних дам, Сильві враз відлягло від серця, і від його набурмосеності, його образи на усенький світ не лишилося і сліду.
Утім, сповна насолодитися ейфорією визнання (хай і не всесвітнього поки що, та все ж!..) Марселу не судилося.
– Не знаю, не знаю, – безжалісно псуючи Сильві свято, зронив Матія. – Може й гарна, тільки…
– Що тільки? – насторожився Сильва, відчуваючи у словах Матія підступність.
– Твоїй історії бракує ефектного фіналу, – зі значущим виразом поколупавшись мізинцем у вусі, взявся пояснювати менторським тоном Маріос. – Ну от хоч би й такого: вона накидається на нього і ґвалтує…
– Причому ґвалтує на вулиці! – підхопив, запально жестикулюючи, Льосе. – Саме так! На вулиці! Злякавшись навіженого шалу поштарки, він вивтікує од неї, але вона доганяє і… Прямо посеред вулиці! На хіднику! На очах десятків перехожих! Та що там на очах?! Практично під ногами перехожих! Зґвалтувавши його, вона не заспокоюється і кидається виловлювати іншу жертву. Чоловіки у паніці розбігаються, але несамовита збоченка когось із них усе‑таки настигає. Дружина нещасного намагається завадити нарузі над своїм благовірним, і тоді збожеволіла від пристрасті маніячка убиває її.
– Справді, – киває Матія, – це був би вражаючий фінал…

Sekcio 33: worms en la kapo

На межі світла і темряви. Поблажливість переможця. Занадто марудна й невдячна справа. Настоянка зі стебел і одцвілих голівок кульбаб. Загадковий знімок із нагрудної кишені. Про черви в голові.

Було це дивно, незбагненно, може й нерозумно, нерозсудливо (а таки що – і нерозумно… і нерозсудливо…), а проте так було, і дітися од того вже ніяк не виходило, не випадало: не надто й відаючи, як саме і чому, із якої спонуки, а радше невиразної, отже й химеруватої, гри обставин (ну не долі ж, це вже було би занадто!..), але – не спам’ятавшись, не розгледівшись і не усвідомивши сповна – переступив поріг її скромної, непоказної що зовні, що всередині обителі… Зрештою, не так непримітної, як просто занехаяної, недоглянутої. Навіть неприскіпливого, побіжного погляду було досить, аби завважити, що той, хто зводив дім, робив це добротно і трепетно; може, не надто майстровито, але із живим бажанням і душевним натхненням, це безперечно, а відтак і стіни, й підлога, й усе решта все ще – досі і попри все! – справляли враження первозданної надійності: були міцними, без видимих ушкоджень, хіба тільки клапті вилущеної де‑не‑де штукатурки, а ще засмальцьований на рівні із клямкою одвірок й вишмуляні підошвами в’ямини у порозі…
– Певно, до вас тут жило величеньке сімейство, – сказав він, указуючи поглядом на ті в’ямини. – Сумнівно, аби так вичовгати могла одинока жінка. Та й чоловік, мабуть, теж. Хіба що зранку й до смерку тільки те й робити, що безперестанку шастати туди‑сюди.
– А ви спостережливі, – похвалила вона. – Я таким деталям нізащо не надала би значення… Тобто увагу може й звернула б, але подібного висновку не склала би, це вже напевне!
– Ви мені лестите…
Вона безхитрісно схитнула головою.
– Анітрохи! Який у тім резон? Мені з вами півня не рубати, по‑тутешньому кажучи. А щодо великого сімейства… Авжеж, ви не помилилися. Правда, відаю про те тільки із чужих розповідей, та й то принагідних. Зумисне не цікавилася, бо то мені, знаєте, якось без потреби було. Але душ, здається, десять тільки дітей… Ну так, душ десять, ніяк не менше…
Завершальну частину фрази проказала хриплуватим, немовби надтріснутим голосом, різко одвернулася і ступила углиб помешкання. Може, задумалася, може й посмутніла… А можливо і ще щось, – не маючи змоги бачити виразу її обличчя, міг про те тільки здогадуватися…
Запала мовчанка, і то досить тривала, – але не була вона ані незручною, ані обтяжливою; то була просто мовчанка, у часі якої кожен думав про щось своє. Може, були ті думки у чомусь дотичними, ймовірно що й суголосними; а втім, навряд чи…
– Та що ви стоїте? – озвалася по якійсь хвилі, ледь‑ледь обернувшись. – Заходьте…
Ступив із ґанку через поріг, чемно притворив за собою двері. Не без деякої мороки, правда, були ж бо вони масивними, широкими і трохи перехнябленими… Ну та дідько із нею, тією морокою, тут інша придебенція сталася, і то придебенція геть неочікувана: щойно двері зачинилися, все у домі накрила густа тьма.
– Навіщо такий поспіх? – бадьоро і грайливо (так йому, принаймні, здалося!..), із цілком прозорим пікатним підтекстом(знов‑таки здалося, мабуть, бо навряд чи так було насправді!..) озвалася із темені вона. – Впусти, що називається, чоловіка в дім…
Засміялася. Власне, коротко й уривчасто закихкотіла. І враз умовкла, притихла, мовби під’юджуючи до обміну люб’язностями.
Йому, звісно, належало би підіграти, приточити що‑небудь у тім‑таки дусі, одначе, до свого ж подиву ба й сорому, несподівано виявився нездатним на моментальну відповідь, хоч, далебі, ситуація, подібна цій, чогось виняткового чи незвичайного од нього й не вимагала, можна було відбутися й цілком зужитою якоюсь, заяложеною фразою – банальною та примітивною, як і сама оказія. Натомість слова кудись почезли, і він, образно кажучи, стояв, ніби язика проковтнув. А може й не образно? Може, так воно й було насправді: піди‑но розберися у такім потемку, як ані гич не видко…
– Ви нібито стривожені? – із іронією проказала вона, дещо розчаровано (так йому, принаймні, здалося) перед тим зітхнувши. – Не варто! Я просто забула попередити, що вікно затулене рядном. Не люблю, знаєте, виставлятися напоказ… Фобія, звісно! Кому воно треба, підглядати за мною?.. Та що я можу вдіяти, як мені так спокійніше… Ви ж мене розумієте?
– Авжеж, – одказав він.
Утім, одказав не відразу. Спершу лише кивнув головою, суто механічно, аж затим схаменувся, що міміка й жести у безпросвітній чорноті – річ смішна й недоречна. Дурість, якщо сказати прямо.
– У вас сірники при собі? – спитала вона. – Чи запальничка.
– Запальничка.
– Присвітіть, бо щось не можу знайти…
Він ступив на її голос, присвітив.
– Ось же вони! – здивовано вигукнула: сірникова коробка лежала на столику, буквально поруч із її долонею. – А я все лапаю, нишпорю навпомацки…
Негадано завиправдовувалася, ще й так щиро і проникливо, що цілком природньо було би запідозрити, а чи не був цей казус із сірниками добре продуманим незвідь для чого трюком.
Підносячи запаленого сірника до ґнотика свічки у скляній баночці із зерном, проказала поволі й притишено, із метушливим і достоту несподіваним, ніби причаєно‑урочистим, придихом:
– Не чудуйтеся…
Що мала на думці, те промовляючи, втямити не міг, а проте казна‑чому зашарівся, ніяковіючи…
– Не чудуйтеся, – повторила вона, засвітивши свічку, – у моїм домі немає електрики… Подавно вже. Власне, скільки тут живу, стільки й немає. Та мені і не треба…
Полум’я свічі розгорялося кволо, мовби нехотя, погойдуючись і потріскуючи, мерехтливе сяйво заледве сягало країв оранжевого обруска, і вона, відхилившись та злегка відвівши убік голову, ніби остерігаючись зненарока загасити різким необачним рухом чи й просто подихом свічу, застигла на межі світла і темряви, – й негадано, несподівано постала разюче іншою, цілковито інакшою… Не бентежно чарівною, ні, і не жахливо потворною, а просто не схожою й не подібною на себе. Звісно, знав, що то – усього‑навсього гра світла і тіні, – та все ж!..
Та все ж мимоволі виказав свою зніяковілість. Хоч як саме, чим саме – для нього самого було загадкою: був же незворушним, мов сфінкс…
– Ах, облиште! – усміхнулася вона, і не без деякого єхидства. – Не переймайтеся! Романтичної вечері при свічках не буде. По‑перше, свічка тільки одна. Та й навіть якби їх було декілька, вечеряти все одно нічим…
– За святим духом живете? – уїдливо поцікавився, відплачуючи за її глузи тією ж монетою.
– Я і сама не знаю, за святим чи яким іншим, – відказала із застиглою, ніби примарною, усмішкою. – Та й чи живу? Я тут для усіх баба несповна розуму, навіть діти обзивають мене пришибленою, і то не тільки позаочі… А я й не ображаюсь. Бо чого ображатися, як так воно, між нами кажучи, і є. Та я вам це вже нібито говорила. Ні? Вже вибачайте, якщо…
Враз примовкла, ніби загубила думку. Втім, не нуртувалася з того, тільки невиразно всміхнулася самими лише кутиками вуст, і цілковито неочікувано, без будь‑якої ув’язі із дотеперішньою балачкою, призналася:
– Знаєте, коли я була маленька й мене питали, ким я хочу стати, як виросту, я казала: «Жирафою або піаністом!» Смішно, правда ж? Причому саме так: піаністом, а не піаністкою. Із цієї моєї мрії всі дуже потішалися, тільки мама, бувало, гнівалася: «Не мели дурниць!»
– Певно, – всміхнувся він, – перспектива стати матір’ю жирафи її не принаджувала…
– Авжеж! Тому й казала: «Затям! Ти не можеш бути жирафою, бо ти дівчинка!»
– Стосовно піаніста, отже, не протестувала? – спитав іронічним тоном.
Утім, вона тієї іронії ніби й не помітила.
– Цього я не пам’ятаю, – відказала із наївною, майже дитячою безпосередністю. – Справді… За жирафу злобувала, а за піаніста… Ні, не пригадую… То було так давно! Дуже давно!..
Голос бринів смутком, але печалі в очах не було. Навпаки – променилися тихою втіхою, дивною й незбагненною умиротвореністю.
Нараз схаменулася:
– Та ви, може, хочете сісти? То прошу!
Витягнулася, злегка подалася уперед і – спершу поглядом, а затим і помахом руки – змусила його обернутися.
У кутку, трохи осторонь запнутого рядниною вікна, він помітив крісло‑гойдалку.
– Сідайте! – взялася наполегливо припрошувати. – Вам буде зручно, повірте!
А тоді ще й наблизилася, рішуче вчепилася у руку і, доволі міцно стискаючи за ліктя, повела – власне, потягнула – до крісла.
– Ви коли востаннє сиділи в такому?
– Востаннє? – перепитав він, роблячи спробу делікатно вивільнити руку. – Взагалі ніколи…
– Справді? – зраділа вона. – Ніколи‑ніколи?
В очах її спалахнув азарт.
– Отже, ніколи? – вуста здригнулися чудернацькою посмішкою: тихою, бентежною, а водночас і переможною. – Ви навіть не уявляєте, як вам пощастило! Таких крісел в усьому світі залишилося всього кілька…
Він мимоволі усміхнувся.
– Кілька?
Знову усміхнувся. Просто так, без злого умислу. Можна навіть сказати: цілком доброзичливо. Однак…
– Даремно ви так посміхаєтеся! – озвалася різкувато.
– Як? – поцікавився, все ще так само (тобто: цілком доброзичливо) усміхаючись.
– Недовірливо! – виголосила вона, гостро випинаючи підборідка. – Ось як!
– Боронь боже! – заприсягся. – Я вам вірю!
І то заприсягся якось аж занадто поспішно, ледве не лакузно; так, що навіть сам із того подивувався.
– Це добре! – задоволено хмикнула вона. – Бо знаєте, що я вам скажу? А скажу я вам ось що. Скажу, що усі біди світу від того, що люди розучилися вірити одне одному. Не довіряти, ні, а саме вірити!.. Вірити!.. І що ж, спитаєте ви?
– І що ж? – спитав він.
– Все просто, – мовила поволі, злегка хитнувши головою. – Немає віри – нема й любові, а без любові – нема й життя…
– Прописні істини…
– Ет! – відмахнулася. – Прописна, не прописна, але істина! Ось що головне. А все інше…
Не договорила. Та він вже й не дивувався цій її манері уривати розмову на півслові, умовкати на якийсь час, а затим заводити на щось абсолютно інше…
Ось і тепер:
– Але, може, ви би повечеряли? – раптом запропонувала. – Перекусили би, може?
– Та ж… – розгубився він.
– А‑а! – засміялася. – Це ви, мабуть, згадали, як я казала, що вечеряти нічим? Не хвилюйтеся, щось знайдеться! Є трохи сухарів. Тверді, правда, наче каміння, але ж їх можна розмочити. На такий випадок у мене навіть припасено трохи кульбабівки. Ви знаєте, що таке кульбабівка? Та де вам знати…
– А й справді, – не став надимати щоки й удавати із себе ерудита, – звідки мені знати?
– Могли би й здогадатися. Це ж так просто. Назва красномовна сама по собі. Кульбабівка! Настоянка зі стебел і одцвілих голівок кульбаб.
– Я чув про вино із квітів кульбаб…
– Я теж чула. Чи, може, читала. Але у нас таке не роблять. Тільки настоянку. То як, скуштуєте?
Ще й підморгнула.
– А чого ж, – сказав він, – можна.
– Не боїтеся?
– Чого?
– Ясно чого, – усміхнулася, – наслідків…
– Наслідків? – безтурботно і весело вигнув брови. – Хіба ця ваша кульбабівка аж така небезпечна? Гадаєте, нею можна упитися, ще й такому ґевелу, як я?
– Обережність, знаєте, річ далеко не зайва. А що як я… – Втягнула голову в плечі й зиркнула скрадливо спідлоба, ніби пожурила. – Ви ж мене зовсім не знаєте! Я вам, певно, здаюся такою собі бабкою‑кульбабкою? А якщо не все так просто? Якщо під личиною малахольної бабки‑кульбабки причаївся монстр?
– Звучить заманливо, – сказав, усміхаючись. – Я би навіть сказав: спокусливо.
– Спокусливо? – зиркнула скоса.
– Ще й як! Із монстрами мені ще пити не доводилося. Тим паче кульбабівку.
– Ну дивіться! – мовила із лукавим прищуром. – Щоб потім без претензій! Я попереджала…
Звісно, то була гра. Жарт. Далебі, це навіть можна було би назвати й заграванням, і навіть заграванням у відомому сенсі, хоч, правду кажучи, щось таке він навряд чи міг уявити – подібні маячливі припущення потребували неабиякої фантазії, та й не тільки фантазії, і не просто фантазії, а ще й добрячої порції ґіпертрофованого шаленства укупі із грубим поневажанням здорового глузду. А втім… Хтозна, хтозна! Людина істота надто непевна й непередбачувана. Слова – одне, вчинки – інше, а помисли… Про помисли, взагалі‑то, ліпше й не знати!..
Вона висмикнула свічку із баночки, вийшла до сусідньої кімнати й невдовзі повернулася із пузатенькою пляшкою із товстого непрозорого скла.
– Вам не лячно? – спитала, спинившись біля стола й тримаючи свічку навипрост перед собою.
Він не відповів, лиш здивовано повів очима.
– Я про те, чи не боїтеся темноти…
Знову нічого не відповів. Тільки усміхнувся. Невиразно. Ледь‑ледь. Абияк…
– Якщо боїтеся, то я можу пошукати ще одну свічку, десь має бути, – сказала вона, ставлячи пляшку на стіл. – Або ж, поки ходитиму за сухарями, можете присвічувати собі запальничкою. Тільки обережно! Ви людина доросла, отож, сподіваюся, знаєте, як треба поводитися із вогнем. Зрозуміло, якби ви були дитиною, я би нізащо не дозволила…
Поривчасто відвівши погляд убік, застигла із відсутнім виразом на обличчі, міцно стуливши уста, так, що вони стали подібні на тоненьку, мов нитка, смужечку, а тут ще й тінь від долоні, яку вона тримала складеною дашком над полум’ям свічки, раптом заворушилася, хитнулася, ковзнула доверху й накрила, мовби відрізала, половину лиця, від підборідка й до перенісся і вилиць, – зрештою, нічого особливого, нічого дивного, звичайна гра світла і тіні…
– То про що ви хотіли зі мною поговорити?
– Я? – дещо зніяковіло озвався, так, ніби запитання застало його зненацька. – Коли?
– Коли? – хмикнула вражено, обернулася до стола, вставила свічку в склянку із зерном і застигла на мить. – Он як, значить? – різко крутнула головою і кинула колючий позирк з‑під примружених повік. – Чого доброго, будете потім розказувати, що це я вас затягнула до себе. Сама!
– Та що ви таке кажете! – обізвався зі здивуванням. – Чого би я став таке розказувати? Та й кому?
– Ну, – розвела, усміхаючись, руками, – була би охота, а кому знайдеться! Одне те, що замість обуритися на мій закид ви лише здивувалися, та й то якось так собі… Хочете у тому зізнаватися чи ні, але оця ваша реакція видала вас із головою… Ну, не дивіться ви на мене так!
– Як? – ошелешено зсунув до перенісся брови.
– Як на божевільну, ось як! – вигукнула.
І засміялася – голосно, заливчасто, собі в утіху і задоволення.
– Та що ви таке…
Йому раптом забракло слів. Власне, не так, мабуть, слів, як думок. У мізках було порожньо. Цілковитий вакуум!.. Хоч, далебі, якби цієї миті його запитали, що таке вакуум, пояснити б навряд чи спромігся…
Вона, здається, помітила цей його стан. І не тільки помітила, а й була, здається, вельми тим потішена. Принаймні, вигляд на цю мить мала підкреслено вдоволений: погляд сяяв, сяяв яскраво і променисто, й не відблиск свічі був тому причиною. Відблиск свічі тут був ні до чого – очі іскрилися зсередини, із глибини, світилися усміхнено і милостиво.
Це була поблажливість переможця.
– То, може, – зронила тихо, але й доволі твердо, – ви нарешті таки скажете, про що хотіли зі мною поговорити? Чи, може, ніякої справи у вас до мене немає? Немає і не було, і ви це придумали тільки для того, щоб пробратися до мене в дім? Та щоби ви там собі не надумали, знайте: ці ваші наміри я розкусила одразу…
– Он як? – озвався, картинно розтягуючи губи в глузливій посмішці.
Схоже, до такого повороту вона не була готова. Відсахнулася, роззирнулася збентежено і невпевнено, нервово засмикала руками, одвернулася, ховаючи обличчя, й рушила, спроквола переставляючи здерев’янілі ноги, вглиб кімнати…
– Ви помиляєтеся! – кинув навздогін їй.
– Справді? – проказала глухо, ніби пригнічено, усівшись на низенького ослінчика у дальньому, майже неосвітленому кутку. – А мені здавалося…
Голос її затремтів, несподівано, неочікувано, без видимих і зрозумілих причин – і вони мовби помінялися ролями: тепер вже до такого повороту виявився не готовим він…
– Це було неправильно, – сказала вона, зітхнувши.
– Що? – подивився на неї, запитально вигнувши брови.
– Це було неправильно, – повторила, і знов зітхнула. – Це була помилка…
З’ясовувати, що вона мала на увазі, він не став. Відчував, що то марна справа: тепер йому відводилася роль пасивного слухача та й годі, й коли би його тут зараз не було, із тим самим успіхом вона могла би промовляти до стола, до крісла‑гойдалки, та до чого‑завгодно, хоч би й до цвяха в стіні!..
– Вам не варто було цього робити, – подалася вперед, склала долоні на колінах, опустила, мовби занурила, погляд в підлогу. – Не варто було вам приходити у мій дім. Звісно, вашої вини тут майже ніякої. Врешті‑решт, ви ж не увірвалися, я сама запросила. Хоча… Якщо подумати, то й не запрошувала я вас. Хіба ні? Тобто, якщо й запрошувала, то незумисне, просто так вийшло. Необачно, спонтанно якось…
– Мені так не здалося, – спробував заперечити він, делікатно і м’яко.
– Ви сказали, ніби хочете мені дещо показати, – провадила далі, зовсім на нього не зважаючи, вірогідно й не чуючи, – от я й подумала, що, можливо, вам зручніше буде зробити це в домі, бо, може, це буде щось таке, що не зайве убезпечитися од чужих поглядів і вух. Це, знаєте, уперше за хтозна‑скільки літ… Раніше, тобто колись, давно вже, я ще мала якісь ілюзії. Мізерні, правда, без якихось особливих претензій, але таки мала, бо хоч би там що про мене не думали і не говорили, я жива людина. А людині без ілюзій ніяк не можна. Ніяк… Зрештою, і світ постав із ілюзій, бо коли би господь їх не мав, він би навряд чи узявся його створювати.
«Так, створення світу – занадто марудна й невдячна справа, – інфантильно, ніби між іншим, подумав він, наблизившись до стола, й потягнувся рукою до пляшки з кульбабівкою. – Та схоже, що господь ще й досі не позбувся ілюзій, бо тільки цим і можна пояснити те, чому наш світ, всупереч усьому, біс би його взяв, незрозуміло як, але все ще існує!»
– А ви дотепниця! – розсміявся, витягнувши із пляшки корка. – Те, що не зволили подати чарку, ще півбіди: було би що пити, а спосіб знайдеться. Та от способу напитися із порожньої пляшки, здається, ще ніхто не придумав.
– Порожня? – зиркнула вражено, недовірливо. – Не може бути!
– Може, не може, але так є…
Вона підхопилася, стрімко підбігла і буквально вирвала посудину із його руки.
Заплющивши ліве око, вигнулась коцюркою, приклала пляшку до правого й зазирнула усередину.
– Дивно, – спантеличено смикнула підборідком. – Дуже дивно! Не могла ж вона випаруватися…
– Звучить переконливо! – ущіпливо зронив він. – Що й казати: неспростовний арґумент!
– Зрозуміло, ви маєте право…
Голос її ображено здригнувся.
Із понурою приреченістю опустила голову й плечі, руки безвільно ковзнули донизу. Пляшка висковзнула із ослаблої долоні, глухо вдарилася об дощату підлогу, крутнулася й закотилася під стіл…
– Порожня…
Хмикнула, не зводячи із пляшки очей…
Він усівся у крісло‑гойдалку. І зробив це, певно, не в останню чергу тому, що так – трохи зобіч й од низу – сподівався розгледіти вираз її лиця.
Та вона раптом випросталася, різко обернулася, ніби зумисне ховаючи обличчя.
– Порожнеча…
Проказала, заступаючи мерехтливе світло свічки.
– Про що це я?..
Її силует гойднувся й завмер.
– Справді, – озвався він із‑під тіні її силуету, – про що це ви?
– Порожнеча… Найгірше, що може бути в житті…
– Найгірше?
– Атож, найгірше… Бо навіть розпізнавши причину, і навіть знаючи рецепт одужання, скористатися ним все одно не зможеш. Найліпше і найпростіше рятуватися втечею. Але ж…
Він слухав, схиливши задумливо голову і склавши по‑чернечому долоні на грудях.
– Од світу втекти можна, – якусь хвилю помовчавши, провадила далі, – це не так вже й складно, але від себе – нізащо…
– Я вам дивуюся, – сказав він, аніскільки, проте, не дивуючись.
Виставив уперед праву ногу, каблуком до підлоги, відштовхнувся, намірившись розгойдати крісло. Нічого, одначе, із того не вийшло, тільки видерся протяжний і рипливий, ніби скрегіт ґарби, звук.
– Мені дивуєте, а самі?!
Розсміялася, обернувшись на той звук, а може й трохи раніше, того моменту він чогось‑там не завважив, хоч здавалося, що й на мить не зводив із неї очей.
– Воно ж скалічене! – засміялася гучніше, вигинаючись і перехоплюючи однією рукою живота. – Ви, що, не помітили? Скособочене ж, без одного полозка!.. Як можна було цього не помітити? Їй‑бо!..
Він подався вбік, перехилився через поручень. Справді, полозка не було, замість нього до ніжок був прибитий, а може й просто підмощений, грубезний і широкий дерев’яний брус.
– Ви хвалилися, – сказав він (не брус, звісно, а таки він), – що подібних крісел лишилося у всім світі лише кілька…
– Ну так, – насторожено блимнула, інтуїтивно відчувши у його голосі прихований підступ, – а хіба що?
– Здається мені, що ви водите мене за носа…
– Не зрозуміла? – високо вигнула брови, чи то запитуючи, чи то ображаючись.
– Вводите в оману…
Очі його сміялися. Та й вуста, хоч би як не намагався маскувати свій грайливий настрій, сміялися теж. Ну, може й не надто відверто, але (так самому, принаймні, здавалося) достатньо виразно.
– Знущаєтеся?
Глянула роздратовано, мовби й погрозливо.
– Боронь боже! – відмахнувся, артистично й поспішно, ще й перехрестився. – Я тільки хотів сказати, що таких крісел, як ваше, у всім світі більше немає.
– Авжеж! – підхопила із радісним блиском в очах. – Я його, аби ви знали, придбала в Соотбі…
– Соотбі? – засумнівався він.
– Соотбі! – вигукнула нервово і запально.
– Може, Сотбіс?
– Та ви що? – подивилася на нього із явним співчуттям. – У вас із головою все гаразд? Який ще Сотбіс?! Сотбісів у нас немає, у нас є тільки Соотбі… І то, – врапт схаменулася, – не є, а був…
– Я подумав про аукціон Сотбіс…
– Не знаю, не знаю! – енергійно захитала головою. – Аби ви знали, ніякого аукціону й не було…
– Як це? – ошелешено вирячився він. – А мені здавалося…
– Та не було! – розсміялася. – Кажу ж вам, що не було, отже й не було! Як помер Соотбі…
– Он воно що! – широко усміхнувся, покрутив головою, ніби (а втім: не «ніби», а «насправді») дивуючись власній нездогадливості. – Це таке прізвище…
– Нарешті до вас дійшло, – сказала, задоволено кивнувши, і продовжила: – Так от, коли Соотбі помер, дочка його збиралася викинути крісло на смітник…
– І що?
– Я її переконала цього не робити…
– Тобто?
– Я їй сказала, що хочу його купити…
– І?
– Ви не повірите! Дуже благородна душа! Грошей, сказала, я із вас узяти не візьму, ну а раз ви не хочете отримати крісло задарма, то можемо домовитися таким чином, що ви… От лихо! – скрушно засмикала головою. – Забула!.. Щось вона таке запропонувала… А, здається, вона мені ще й заплатила навіть, ніби за те, що я взялася віднести крісло на смітник… Ну так! Мені, сказала, немає ніякого діла, куди ви його подінете, а за те, що візьметеся кудись‑там його винести, маю вам заплатити, бодай символічно… Ось так, значить, і дісталося мені це крісло. Звісно, якби воно не було попсоване, донька Соотбі нізащо не стала би його позбуватися… То така, знаєте, штучка, ота донька Соотбі!.. Власне, вона й звела батечка у могилу усякими там легковажними і непристойними витівками. Принаймні, так розказували люди… Було то, правда, вже аж дуже давно, так давно, що я вже й не пригадаю, що воно там між ними було і як. Я он і про крісло, про те, як воно мені перепало, ледве згадала, а вже про те, чого сама не бачила й не чула…
Схилила набік голову, стенувши доверху плечем, ніби підпираючи її, приховано всміхнулася скривленим ротом; а може й не усміхнулася – позіхнула, може, чи щось там ще…
Полум’я свічки здригнулося, захиталося, застрибало…
– Вам, певно, треба вже йти?
– Мабуть, – озвався він, підводячись.
– Свічка ось‑ось догорить, – мовила тихо й задумливо.
Тихо, задумливо, але без гіркоти і принишклості.
– Мабуть, – сказав він.
– То йдіть уже!..
Махнула знічев’я рукою у бік дверей, та так і застигла із завислою у повітрі долонею, зворохоблено позиркуючи на нього, мовби гарячково силуючись щось пригадати…
Здогадувався, що саме вона силувалася пригадати, відтак навіть вертілося на язиці: «Хочете спитати, що за справа привела мене у ваш дім?» Але не зронив ані слова, просто мовчки дістав із нагрудної кишені сорочки заправлений в прозору плівку невеличкий продовгуватий знімок із якимись графічними символами упереміш з геометричними фігурами і простягнув їй.
Вона потягнулася до фотокартки рукою, але, мимохіть зиркнувши на неї, раптом передумала брати, натомість повела здивовано плечем і запитала самими лишень очима: що це?..
Щось пояснювати сенсу не було. Її реакція не залишала жодних сумнівів, що зображене на знімку ніде і ніколи раніше бачити вона не могла.
– Що це? – спитала, утім, ще й уголос.
Він знизав плечима, удаючи розчарування, зосереджено усміхнувся, повільно і ліниво розтягуючи кутики губ, й так само без поспіху, підкреслено ретельним, вивіреним рухом руки сховав фото назад до кишені…
– Власне, оце й уся справа!
Сказав – і рушив до виходу.
«Здається, – подумалося їй (без співчуття і без зловтіхи, просто так!) тієї миті, коли його пальці торкнулися клямки дверей, – не в однієї мене черви в голові…»

Sekcio 34: nenio nova en la mondo estas

Явне і нічим невиправдане перебільшення. Далекосяжні плани Юті Моканеш. Відсутність досвіду аферам не завада. Екзальтована і леґендарна тітонька Юма. Універсальний метод облапошування довірливих лохів. Гени – велика сила. Таємниця зачаття Потера Копонешро.

Як на те, Юті Моканеш виявилася не тільки юним створінням із симпатичними ямочками на щічках, більш‑менш стрункими ніжками і тугенькими й доволі апетитними сідничками, але й особою не по літах наповратистою і підступною.
Попри позірну її наївність, попри милий вираз замріяності на її обличчі, попри романтичні сяйвинки у її круглих і великих, трохи й витрішкуватих, очах – поведінкою та вчинками Юті Моканеш здебільшого правив холодний розрахунок.
Схоже, праця у конторі Копонешро не минулася для Юті даремно; це факт, і то факт незаперечний. Хоч, далебі,списувати усе на Копонешро, а тим пачеприписувати йому виняткову заслугу у витворенні із юної мимзі Моканеш рідкісно прагматичної стерви, було би явним і нічим невиправданим перебільшенням. Потерова роль у цім процесі була, як нам вбачається, доволі скромною, можна навіть сказати номінально‑символічною: у той час, коли зануреному в чад зверхньої самозакоханості Копонешро ввижалося, щоце він експлуатує Юті та її приваби для своїх потреб і втіх, в реальності якраз було все навпаки – за знаряддя правив він. Власне, навіть і не він(бо ж яке у біса із непомірно окабанілого малорухливого підстарка могло бути знаряддя), а його тугенький гаманець. Наразі ж запаморочений швидким збагаченням, а відтак і засліплений власною величчю Копонешро мав Юті за дурнувату хвойдочку, й не те щоб не приховував цього, ба навпаки – за будь‑якого приводу, та й без нагоди теж, намагався це своє ставлення до неї випнути й підкреслити. Утім, Юті це не засмучувало і не ображало, бо цілком вписувалося у її далекосяжні плани, отож вона в усілякі способи підігравала Потеру, аби, не приведи господи, він зненарока не прозрів, що не така вона вже й прителепкувата…
Спершу Юті приловчилася використовувати Копонешро для задоволення незначних і майже безневинних примх, і то робила це, попри юний свій вік, а отже й відсутність(принаймні, так мало би бути) досвіду у подібних справах, навдивовиж тонко й делікатно, аж настільки, що в Потера і підозр не виникало, що ним крутять, мовби яким хлопчиськом.
Наприпочатку план Юті був не чортзна‑який вигадливий; по‑тутешньому кажучи – простий, як півнячий ґузень. Тобто: нічого принципово нового й оригінального у її намірах не було. Із тих пір, як існує світ, подібні комбінації пророблялися прекрасною статтю усіх рас і меридіанів незліченну кількість разів, а отже мимзя Моканеш була далеко не першою у цьому списку, далебі й не останньою!..
Наразі ж нам вочевидь немає потреби покликатись до якихось узагальнень, тут нам за показову ілюстрацію цілком може прислужитися приклад рідної тітки нашого юного створіння – дещо екзальтованої і до певної міри леґендарної Ютими Конеш.
Таки ж неспроста кажуть: «Гени – велика сила»! І хоч нам, по правді кажучи, достеменно невідомо, чи відало щось про гени наше юне створіннячко із симпатичними ямочками на щічках, чи, може, й не підозрювало навіть ані про що подібне, одначе дійсність – річ уперта: фабули й сюжети обох романів, племінничин нинішній і тітчин двадцятирічної з хвостиком давності, практично нічим не відрізнялися. Хіба фіналами. Та й то!..
Щоправда, сама юна мимзя Моканеш свою оповиту ореолом вампіричної серцеїдки родичку жодного разу наживо не бачила, бо ще до того, як Ютізібралася з'явитися на світ, тітонька Юма (так її кликали в найближчім колі), зібравши у невеличку валізку боєкомплект своєї улюбленої білизни (рожеві мереживні трусики, рожевий ліфчик плюс прозорий рожевий пеньюар), назавждизалишила Каїруан, заоднозалишивши із носом директора лісопильні, того самого, що упродовж кількох років числився її патроном і(ну звісно ж!) благодійником. Залишила із носом, хоч, либонь, радості йому із того не було ніякої, бо який зиск із носа (як, зрештою, і з іншої, трохи понижчої, причепини), якщо заразом із безсердечною, невдячноюповією кудисьповіялися й статки… Біда ж, як відомо, сама не ходить, тож чи й варто дивуватися, що по якомусь часі розтерзаний всесвітнім розпачем філантроп‑коханець із жахом виявив, що збанкрутував не тільки фінансово (це ще якось можна було би пережити, а потім, переживши, і поправити), а й фізично. Це його й добило – докінечно і безповоротно…
Хоча!.. Між нами кажучи, суттєвими успіхами в ділах інтимних він і до того особливо похвалитися не міг(про тріумфи звитяжні наразі і не йдеться навіть). Тобто похвалитися він, звісно, міг би, але… Але здебільшого хіба що похвалитися. Просто тоді, коли у нього водилася грошва, відкривати йому правду ані дружина, ані любаска не мали жодних резонів; воно й зрозуміло: це був якраз той випадок, коли що одна, що друга (річ ясна, очевидна і геть нічим не виняткова!) цілковито щиро і без щонайменшої, бодай би й мізерної, тіні лукавства могли заприсягтися кому завгодно, чим завгодно і на чому завгодно, що щастя – не в потенції…
Після грандіозного, за тогочасними мірками нашого містечка, фортеля Ютими Конеш, а саме її славнозвісного щезнення, минуло вже двадцять з лишком літ. Могила директора лісопильні буйно й безнадійно заросла непролазними чагарями; єдина Ютимина сестра спромоглася народити і виростити єдину Ютимину племінницю (ну звісно ж, ви не помилилися, йдеться про нашу юну мимзю Юті); троє Ютиминих братів цілком благополучно поспивалися, ба більше навіть – двоє з них уже встигли успішно проциндрити досить‑таки нічогесеньке придане дружин і порівняно ще молодими назавжди прописатися на цвинтарі десь по сусідству із жертвою фатальних чар їхньої сестри… Та що там казати! Чимало чого ще іншого і різного сталося в Каїруані та його околицях за ці двадцять з лишком літ!.. Оскільки ж Ютима Конеш жодним чином не нагадала ні разу про себе землякам, бодай би побіжно, хоч би якоюсь нікчемненькою звісткою, то й нічого певного про подальшу долю і життя Ютими Конеш у чужих світах сказать ніхто не міг. Власне, нікому, окрім хіба найближчих родичів, до того й діла не було ніякого. Та й навіть родичі, якщо і згадували Ютиму, то вкрай рідко і хіба що ненароком. При цьому чоловіки, із цілком зрозумілого почуття солідарності до підступно зведеного у могилу соплемінника, захлиналися непідробно праведним гнівом, а жінки (що не менш природньо) давилися, аж до загрозливо мертвотної синюшності на вустах, цілком лютою заздрістю…
Звісно, то все були емоції. Емоції – і тільки…
І тільки юна мимзя Юті Моканеш з якогось там часу, ще до того, як податися на службу до Потерової контори, прониклася абсолютно правдивим, абсолютно непідробним пієтетом до персони тітоньки Юми. Кучеряво кажучи, сотворила з тітоньки собі кумира. Власне, і Ютіна поява в офісі Копонешро була зумовлена її цілковито свідомим наміром учинити над ним той самий фокус, який тітонька Юма колись проробила із бідолашним директором лісопильні.
Особливої пікантності цій історії (чи, власне, двом історіям) додає те, що Потер Копонешро директору лісопильні доводився ніким іншим, як… сином! Щоправда, про те в усім Каїруані достеменно відали тільки двоє – Потерова матінка, що якраз у часі його зачаття мала нещастя підміняти покоївку у домі директора лісопильні, ну і сам господар дому (звали його, здається, Прошек Оно)…

Sekcio 35: nur‑nurhernja

Що за птиця така? Неоціненний досвід Старого Ірландця. Провокативний фінал несподіваних кульбітів і високо виставлений задок як ідеальна мішень для підступних намірів Коцибуля Ялубица. Форменне святотатство, свинство і чийсь знавіснілий репет. Марсел Сильва робить відчайдушну спробу змінити хід історії. Несподівана затятість Юджіна Кіллі. Нагла витівка Ґієна Капшо. Пророцтва Сачвеявла де Відьма.

– Ви чули? – запитує Коцибуль Ялубиц.
– Що? – мляво повівши плечем, Вальдемар Вайсброу примружує праве око й несквапа занурює вуса у гальбу пінистого пива.
– Отже, не чули, – робить висновок Коцибуль.
Вайсброу кінчиком язика ретельно злизує із вусів начепи піни, задумливо смикає підборідком, задумливо чеше підгарля і нарешті запитує:
– Про що ми не чули?
– Ви таки справді не чули? – дивується Ялубиц. – Оце даєте!
– Хай тобі мимри дають! – роздратовано чмише носом Алекс Вольськи. – Кажи вже, що ми такого не чули!
– Вибори через тиждень.
– Які ще вибори? – викочує очі Вайсброу. – Де?
– Та у нас же!
– Не зрозумів? – широко, мов ворота навстіж, роздимає ніздрі Вольськи. – Це кого ми маєм обирати?
– Мера, кого ж іще!
– Кого‑кого? – перепитує Юджін Кіллі, зупиняючись біля їхнього столика.
– Мера, – важно повторює Коцибуль.
– А це що за птиця? – дивується Старий Ірландець. – І на який півнячий хвіст воно нам?
– Ну, Юджіне! – докірливо похитує головою Вольськи. – Ти, що, справді не знаєш, що за птиця така – мер?
– Не знаю, – щиро зізнається Старий Ірландець. – Ніколи й не чув навіть.
– А хто ж тоді керує нами, як ти гадаєш, Юджіне? – насмішкувато зиркає Ялубиц.
– Як це хто? – витріщається Юджін. – Всевишній…
– Це у глобальному сенсі, – доскіпується Ялубиц, – а у нашому містечку?
– Ну, ясно хто, – озивається Старий Ірландець із деякою розгубленістю, – я, що, хіба не розумію?!. Янґ‑Ол, так?
– Янґ‑Ол?
Щелепи Ялубица і Вайсброу відвисають з подиву.
– Пад Люка? – знічується Юджін. – Він?
Тепер черга доходить і до Алексової щелепи…
– Ні? – розчаровано обводить поглядом товариство Старий Ірландець. – Тю! А я думав, що усім заправляють Янґ‑Ол і Пад Люка. Це ж вони приходять правити із мене гроші. А тепер, виходить, ще один буде? Ой лишенько! Горе мені, горе!.. Де ж на них усіх набрати?!
– Ну, Юджіне! – захлебнувся чи то пивом, чи то повітрям Вальдемар Вайсброу.
І то захлебнувся усерйоз, так, що замало ґеґі не задер. Хтозна, чим би й скінчилося, якби не спритність і кмітливість (власне, неоціненний досвід) Старого Ірландця. Не довго думаючи, Юджін щосили уґепелив кулаком Вальдемара по спині, поміж лопатки, аж так, що той мало не залетів під стіл. Утім, якби й завалився під стіл – то би був варіант не із найгірших. Принаймні, тоді Вайсброу не підкинув би, зачепивши зненарока рукавом, свою (ледь пригублену!) гальбу із пивом, і вона би не полетіла, розхлюпуючи на усі сторони життєдайне питво, над столом; а якби не полетіла, то (річ очевидна!) нізащо не поцілила би прямо у лоба Нолю Дане; і Дане не скиберцьнувся би заразом зі стільцем (власне, на стільці) у прохід між столами, ще й так невдало (чи, може, якраз і навпаки – дуже навіть вдало), що збив із ніг якогось неборака, котрий мав нещастя саме цієї миті прошмигувати за спиною Дане; відтак неборак не перекинув би, завалюючись, стола, за яким, неквапом поцмулюючи віскі і так само неквапом ведучи якусь актуальну світозасадничу бесіду, возсідали Сачвеявл де Відьм, Марсел Сильва і Матія Маріос…
Однак що сталося, те сталося, і ради тому не було уже ніякої!
Розкорячена поза неборака по завершенні тих несподіваних кульбітів виявилася аж занадто провокативною – високо виставлений задок правив за просто‑таки ідеальну мішень, і Матія навіть було намірився відвалити неборакові копняка. Втім, намір цей (як і загалом переважна більшість його найрізноманітніших задумів) залишився незреалізованим, і то не із якихось там міркувань толерантності й катеґоричного несприйняття насильства, хай би й побутового, а через елементарні лінощі…
А втім, сама ідея, як на те пішло, виявилася із розряду тих непередбачуваних рефлексій, котрі, виникнувши спонтанно, себто винятково волею химерних збігів і обставин, моментально захоплюють уми, серця і душі широких мас.
– Вею! – гукнув Коцибуль до Сачвеявла. – Дай‑но йому копняка! Бач, як стоїть? Сам проситься!
– Тобі проситься, то ти і… – відмахнувся де Відьм.
– Тобі ближче!
– То й що?
Коцибуль, звісно, мав рацію. Поки він добрався, давати копняка було вже нікому – образно кажучи, за небораком і слід схолов.
– Ну от, – зітхнув, киваючи з досади головою, Ялубиц, – прогавили такий момент! А ти? – накинувся ще й на Марсела (треба ж було на комусь відігратися за дурно змарновані високі поривання). – Ти про що думав?
– Я? – замислено пересмикнув плечима Сильва, зосереджено придивляючись до нігтів на своїх руках. – Та так, нічого особливого…
– Нічого особливого! – перекривив Коцибуль.
– Знаєте, що я зробив би найперше, якби став мером? – загадково усміхнувся Сильва, не перестаючи прискіпливо вивчати нігті.
– Ти хочеш стати мером? – насторожено примружив очі Ялубиц.
Марсел підвів погляд, заперечливо хитнув головою:
– Не хочу. Це я так, ґіпотетично.
– Ну‑ну, – глузливо поморщив лоба Сачвеявл де Відьм. – І що б ти зробив?
– Заборонив би продавати алкоголь, ось що!
Старий Ірландець примахолено гигикнув і щосили смикнув себе за мочку вуха, зневільна, вочевидь, бажаючи у такий спосіб пересвідчитися, чи, бува, те ахінейство не причулося йому.
– Що‑о‑о? – обурено вигукнув Матія Маріос.
– Убити мало! – на повному серйозі пригрозив Юджін, стискаючи щосили кулачки. – Бузувір!
Налиті ненавистю очі Старого Ірландця, здавалося, ось‑ось випорскнуться з орбіт.
– Знаєш хто ти після цього? – набичився Матія, заледве стримуючись, аби не дати волю своїм рукам.
(А чесалося ж!.. ох і чесалося ж!..)
– Форменне святотатство! – фиркнув, граючи мускулами, Коцибуль Ялубиц.
– Свинство! – довершив огуду, зрапта вигулькнувши незвідь‑звідки, наче куць з тартарарів, Льосе Енокляну.
Мало‑помалу підтягнулася й решта злодієро, із Дане (з ґулею на лобі) включно, відтак емоції, що неабияк вирували і до цього, почали зашкалювати, і то настільки, що словесне розпинання бідолахи Марсела загрожувало цілком реальною перспективою обернутися (Марселу ж таки, а кому ж іще?) розправою фізичною.
– На твоєму місці, Юджіне, я би не пускав його навіть на поріг! – спересердя до болю смикнувши себе за вуса, злютовано вигукнув Вальдемар Вайсброу.
– Вигнать ірода геть! – заверещало щось там ще відчайдушно високим discanto.
Цілком можливо, що іншого якогось разу цей близький до поросячого кувікання знавіснілий репет викликав би небувалий інтерес, а то й ажіотаж («А що це тут вищить, мов недорізане?»), і, відволікши увагу предостойнішого панства од Марсела, вже тільки цим одним розрядив би ситуацію. Утім, не сталося!.. Ба навпаки – дивовижним чином оте незнано ким навіжено вигукнуте «вигнать ірода геть» умить надало сумбурному досі невдоволенню визначеності й організованої чіткості.
– Ганьба! – заґвалтували звідусіль. – Ганьба!
Марсела кинуло у жар.
– Ні, ні! – заопирався він, розмахуючи високо здійнятими над головою руками. – Ви не так все зрозуміли!
– Що ми не так зрозуміли? – загрозливо випнувши груди, виступив наперед Ґієн Капшо.
– Справді, що? – прискіпався Алекс Вольськи. – Що?
– Я б заборонив продаж алкоголю, а не його вживання!
– Інтересний поворот, – хмикнув Сачвеявл де Відьм.
– Поясни! – завимагав Коцибуль Ялубиц.
– Все просто! – вигукнув Сильва. – Заборонив би продавати, а натомість зобов’язав би наливати безкоштовно!
– Безплатно? – недовірливо вибаньчився Вайсброу. – Задурно тобто?
– Авжеж, задурно! – кивнув Сильва.
– MáthairDé! – ухопився за серце Старий Ірландець. – Тіпун тобі на язик!..
– А що, здорово! – заохотливо поплескав Марсела по плечу Матія Маріос.
– Чудова думка! – загорівся ентузіазмом Ґієн Капшо.
– Супер! – зі жвавим захватом прокричав Вайсброу. – Геніально!
– Геніально? – зойкнув похололим голосом Старий Ірландець. – Та що ви, подуріли всі?
– Не нервуй, Юджіне! – усміхнувся підбадьорливо Капшо. – Якось воно буде!
– Якось? – Старий Ірландець скрушно стягнув до перенісся брови, зиркнув понуро, із неприхованою печаллю. – Ні, якось не буде…
Зітхнув голосно, глибоко.
– Ну що ти, Юджіне! – взявся заспокоювати Старого Ірландця Сильва. – Не сприймай це усерйоз, не бери близько до серця. Я просто пожартував, повір…
– Ти, може, й пожартував, але ж вони!.. – Юджін окинув пригніченим поглядом юрбу. – Вони ж це сприйняли всерйоз…
– Ще й як! – обережно мацаючи пальцем ґулю на лобі, втрутився до їхньої балачки Ноль Дане. – Того й диви, що…
Завершити йому не дали. А, може, просто випередили.
– Марсела в мери! – зненацька зарепетував, підстрибуючи й шалено розмахуючи руками, Матія Маріос.
– Вірно! – підхопив Вайсброу.
– Наш мер – Марсел! – вигукнув Вольськи.
– Наш мер – Марсел! – заскандував натовп.
– Марсел – наш мер! – гаркнув Вольськи.
– Марсел – наш мер! – загорлав натовп.
– Не хочу я! – запротестував Сильва.
– Пізно! – осадив його Коцибуль.
– Та послухайте ж!.. – благально заремствував Сильва. – Це ж несерйозно!
– Серйозно! – засміявся Вайсброу, пробираючись до нього ближче. – Ще й як! Ти навіть і не уявляєш!..
– Марсел – наш мер! – залементував Дане.
– Наш мер – Марсел! – вибухнула юрба.
– Ну досить вже! – зробив відчайдушну спробу переломити ситуацію (власне, змінити хід історії) Марсел. – Не хочу я! Чуєте, не хочу!
– А хто тебе питає? – була на те рішуча Алексова відповідь. – Виберемо – і все, баста! Не відкрутишся!
– Всупереч моїй волі? – не здавався Марсел.
– Раніше треба було думати, – розтягуючи на свій звичний манір слова, повчально проказав Сачвеявл де Відьм. – Ляпнув, то ото й віддувайся…
– Наш мер – Марсел! – хтось там знову верескнув дискантом.
– Атож! – задвигкотів масивними, ніби бульдожими, щелепами Ялубиц, і закрутив на всі боки головою, вишукуючи поглядом Старого Ірландця. – Юджіне, наливай!
– А немає! – долинув з‑за спин юрби раптово охриплий від пережитого стресу голос Юджіна.
– Як то немає? – обурився Коцибуль.
– А так! – рішуче огризнувся Юджін. – Амбець, скінчилося! Аgus gocoileachsibhmarbhfucked!
– Ну знаєш! – затрясся, мовби в лихоманці, Матія Маріос. – Ну знаєш!.. Ти, того… ти так не теє!.. не жартуй так!
– А я не жартую, – твердо, із якоюсь особливою непохитністю в голосі, відказав Старий Ірландець, – lorgfoolseile!
– І то вірно, – тихо, сам до себе, прорік Сачвеявл де Відьм, із підкресленою задумливістю протираючи замшевим платочком запітнілі скельця окулярів, – він, що, рехнутий надурняк наливать?..
– Юджіне, ти добре подумав? – наїжачив брови Алекс Вольськи.
– Ще й як! – затявся Старий Ірландець, і раптом, сплеснувши в долоні, заспівав із підвиванням, на все горло: – Скінчилося віскі, скінчилось вино!..
Так само раптово урвавши спів, Юджін дивнувато засмикав плечима і захихотів переливчастим давким сміхом, викликаючи у декого із присутніх сум’ятливу підозру, чи все гаразд із його психікою.
– Ну, що тут вдієш, – хмикнув де Відьм, – буває…
– Раз так, то ми йдемо до Кизяка! – пригрозив Коцибуль. – Ти цього хочеш, Юджіне?
– А мені байдуже, – на диво розважливо одказав Старий Ірландець.
– Байдуже? – зарепетував Льосе. – Тобі байдуже?
– Атож! – кивнув Юджін. – Абсолютно!
– Але цього не може бути! – вигукнув Вальдемар Вайсброу. – Ти ж пропадеш без нас! Оце усе, – Вальдемар жестом окреслив у повітрі широке коло, – ця пивниця, усі ми, ці щоденні наші посиденьки – це ж твоє життя, Юджіне! Та ти й сам, згадай‑но, не один раз це казав, хіба ні?
– Казав, – кивнув Юджін, – то й що?
– Не ганяй понти, Юджіне! – зажадав Вольськи. – А то ми справді підемо!
– Ідіть, – відказав Старий Ірландець зі спокійною приреченістю людини, що зробила непростий для себе, важкий, але остаточний і свідомий вибір. – Ідіть і ніколи більше не повертайтеся…
На якусь мить вуста його скривилися у сардонічній гримасі, ніби сміялися й здригалися німотним плачем водночас.
– Бачиш, що ти наробив? – злегка, незлобиво штурнув Марсела в бік Сачвеявл де Відьм. – Воно тобі треба було!.. Не маленький, мав би знати, що жартувать з народом небезпечно, а ще й такими чутливими речами, як…
Судячи з усього, Сачвеявл приготувався виголосити якусь ґрунтовну сентенцію, можливо, що й не позбавлену очевидного резону чи й навіть зухвалої претензії на ориґінальність і парадоксальність суджень, можливо, це міг би навіть бути цілковито несподіваний, неперевершений у своїй універсальності й ефектній новизні афоризм, можливо, це загалом могло щось бути небувале, ґрандіозне, від чого не лише Каїруан, а й світ увесь здригнувся б і занімів у невимовному зачудуванні: «Ти диви!..»
Прикро, але не склалося, одначе, не судилось, не збулося. Що саме, яких непоправних втрат зазнало внаслідок цього людство, та й чи втратило щось взагалі, – хтозна… А все через наглу витівку Ґієна Капшо.
– Та що з ним панькатися? – метнувся, налетів шулікою, залементував войовничо Капшо. – Вишвирнути його звідси та й по всьому!
– Кого? – витріщився Коцибуль Ялубиц.
– Ну, не Юджіна ж! – засміявся, дивуючись Коцибулевій нездогадливості, Ґієн. – Марсела, кого ж іще?! Він цю кашу заварив…
– Правильно! – підхопили «широкі маси», із феєричною легкістю змінюючи своє недавнє ще ейфоричне й ревне захоплення кумиром на такий же щирий і завзятий гнів. – Ганьба! Ганьба!
– Ну от, – імпозантно відсторонившись од юрби, повагом прорік де Відьм, задумливо насаджуючи на перенісся окуляри, – а казав же я…
Певно, щось він таки знав.

Sekcio36: la sorto ne eskapas

Деякі зауваги стосовно примусової повинності і психічних розладів. Найкраще із придуманого людством. Бентежна промениста посмішка. З’ява із того світу. Знак долі. Кому везе, того й курка везе.

Минув тиждень, минув другий, а там і третій, вже й варто було визначитися, як бути далі, між тим Леон до пошуків нової роботи усерйоз ще й не брався: фінанси не співали романси, отже й не приспічувало.
Здебільшого упродовж цих трьох тижнів відсиджувався у своєму «склепі» – похмурій і тіснуватій однокімнатній квартирці, що дісталася йому майже задарма від якогось далекого родича. Лише зрідка вибирався чи до найближчої крамнички за харчами, чи просто поблукати навмання довколишніми вуличками, проїздами й дворами. Неквапливі ці прогулянки, одначе, за якимось там разом перестали бути звичайним швендянням: знебава Леону відкрилося, що він, вже стільки літ мешкаючи у цій частині міста, як був чужаком, тут оселяючись, так чужаком і залишився. Не мав тут ані друзів, ані приятелів, та й навіть сусідів знав переважно тільки в обличчя, на ім’я ж – лиш декого, і то непевно, отож коли випадало із кимось заговорити, по імені звертатись уникав, аби не вскочити в халепу.
Зрештою, Леон не тільки мало що відав про тутешній люд, про його звичайні буденні клопоти, великі і маленькі радощі, уподобання, настрої і тому подібне, а й нізащо уявити не міг, який архаїчно‑затишний пейзаж чатує на нього буквально за якусь сотню кроків від дому, за сарайчиками і гаражами в кінці продовгуватого, покрученого й вузького двору, затиснутого між високими, у зріст дорослої людини, почорнілими дощатими парканами, що відгороджували якесь будівництво, бозна‑коли почате та й закинуте ще на стадії риття котлованів під фундамент.
Туди, углиб двору, до тих сарайчиків і гаражів, за якими чаївся пологий виступ глибокого й широченного яру, помережаного, ніби гігантською павутиною, безліччю стежечок‑биндичок, якими доволі жваво снували туди‑сюди люди‑комашки, Леон ніколи раніше не потикався, ані потреби у тім не маючи, ані часу, та й тепер це сталося цілковито випадково і несподівано, і згодом, повертаючись думками й силуючись пригадати, що саме привело його до цього місця, Леон тільки безпорадно знизував плечима: певної відповіді на те не існувало.
Забрівши сюди – того, першого ще разу – почувався, ніби пілігрим, зору якого зненацька відкрилася terra incognita. Не таємнича, не фантастична і ніяка інша, просто дещо загадкова, бо неочікувана… Місцина ця припала йому до душі, можна навіть сказати, що він полюбив її, хоч достеменно й не відав, й нізащо не міг би, мабуть, пояснити не тільки комусь, а далебі й собі самому, чому і за що. Просто тягнуло його сюди та й поготів. Хоч на хвильку, а мусив щодень прийти сюди, ніби сповнити призначений невідь‑ким ритуал, для того лишень, аби постояти, подивитися вниз, окинути поглядом схили й там‑ті, за яром, приземкуваті хатки. Звідсіля, з цього боку, хатки ті справляли враження закинутих і покинутих, але враження це було, ачей, оманливим і неправдивим, бо саме звідти й туди, од тих хат і до них, повсякчас з яру, в яр, через яр снувало‑карабкалося, подібно мурахам, безліч усякого люду. Чи, може, безліч подібних до людей мурах?..
…І от якогось разу:
– Леоне! – зненацька долинуло з‑позаду.
Голос був до болю знайомий, і Леон навіть знав, чий він. Тому й не обернувся. Подумав: причулося, навіялося, бо людини, котрій належав цей голос, тут – у цьому часі й у цьому місці – бути не могло. Просто не могло бути – і все…
– Леоне!
«Що за мана?» – тріпнув головою.
– Леоне!
Тільки тепер, за третім погуком, збагнув: це не маячня і не наслання. «Неймовірно! – встиг подумати перед тим, як озирнутися і очманіти від здивування. – До чого схожий голос!..»
– Же?
Вона стояла за кілька кроків від нього, злегка нахиливши голову до лівого плеча, дивилася зі світлою радістю з‑під пустотливо примружених повік, і у кутиках її вуст бриніла бентежна промениста усмішка.
– Оце так номер! – вигукнув Леон, широко розкинувши руки. – Же! Невже це ти?
– Я! Я! – засміялася.
Леон поривчасто обійняв її, пригорнув до своїх грудей її маленьку, мовби у п’ятирічної дитини, голівку.
– Звідки ти взялася? – відслонившись на відстань витягнутої руки, допитливо зиркнув їй у вічі, ніби все ще не вірячи, що це таки вона, мила його серцю стара в’єтнамка Же Ня.
– Із того світу! – відказала вона, сміючись. – Ти навіть не уявляєш, як мені повезло!..
– Справді?
– Атож! Уявляєш, в аеропорту паспорт випав із рук, прямо у щілину ескалатора. Зажувало так, що одне шмаття од нього лишилося… А без паспорта куди полетиш?!.
– І це називається «повезло»?
– А то що ж? Через день по радіо почула, що той літак, яким мала летіти, розбився при посадці. Усі, хто був на ньому, загинули. Ніхто не вижив!..
Же низько опустила плечі, так, ніби їх пригинала до землі невидима важка ноша, зітхнула і сказала тихим, знагла охриплим, мовби надтріснутим голосом:
– А ти, що, хіба не чув? Про цю катастрофу стільки передавали! І по радіо, і по телевізору…
– Ні, не чув, – відказав, гасячи мимовільну й недоречну посмішку, Леон. – Але це знак долі, Же…
– Авжеж, – кивнула стара в’єтнамка, – я так само подумала. Це знак долі, подумала я тоді. Видко, сказала я собі, батьківщина повернулася до тебе, Же, одним інтересним місцем. Не хоче, значить, щоб твоя нога ступила на рідну землю. Значить, сказала я собі, сиди тут, дорогенька, і не рипайсь більш нікуда…
– Про батьківщину, Же, це ти даремно, – м’яко заперечив Леон, не надто, утім, і сам відаючи, з якого дива і навіщо.
– Може й даремно, – з радістю кивнула Же. – Но що я мала думать, коли воно все отако?
– І що ти тепер? Де?
– В «Акваріум» назад упросилася. Знов повезло, що не успіли ще нікого взять на моє місце. Стала шукать, де жить, халупу ж мою вже зайняв хтось… І що ти думаєш? Знов повезло! Сторож десь пропав. Чи запив, чи ще там що. Помер, може…
– Везуча ти, Же…
Відмахнулася тільки – спішила виговоритися, поділитися небувалим щастям:
– Кажу хазяям: давайте я буду сторожувать. Безплатно! А ви мене у підсобку пустите жить. Вони й пустили. З радістю. Економія ж їм яка!.. Та й мені теж неплохо…

Sekcio37: fino de haljava

Негадана поява Терміни Тор біля пивниці Старого Ірландця та її пророцтво. Солодка смерть інспектора Янґ‑Ола. Вечірня розмова прибиральниці і охоронця біля ґанку мерії. Жахлива звістка про порожню казну. Халява як визначальний чинник каїруанського буття. Унікальна порода дерев, секретні скважини і особлива популяція щурів. Півбіди та хабизець. Нуль без палички. «Ох ти йо!»

– Знаєте, у мене таке передчуття, що скоро усі ми станемо свідками чудних подій, – загадково, а водночас ніби недбало і буденно, сказала, злегка прискаливши праве око, Адабельґердина Терміна Тор до Старого Ірландця, вказуючи ціпком на дорогу, що вела до центру містечка.
Було це вранці, власне, на світанку, тієї пори, коли сонце ще тільки‑но починало спинатися над Каїруаном, видряпуючись на верхівки дерев перед старою лісопильнею.
Щойно випровадивши із пивниці, ненав’язливо і турботливо підтримуючи під лікоть, останнього із найостанніших завсідників, Юджін широко розкинув руки, солодко потягнувся і голосно позіхнув на весь рот, аж щелепи клацнули, так, що поближнім молодим лісочком покотилася луна; затим, притулившись спиною до стіни будинку, зморено укляк, блаженно задивившись на схід сонця, – саме тієї миті негадано‑неждано й постала перед ним Терміна Тор.
З несподіванки Юджін навіть головою затрусив і поліз протирати долонями очі: чи не мара?
І не дивно, бо ж хтозна вже скільки літ він не те що наблизько не здибував химерної каїруанської чудниці, навіть звіддаля її не бачив. Сам він, і це прекрасно всім відомо, практично ніколи не полишав пивниці, Терміні ж Тор, цілком зрозуміло, у Юджінових володіннях загалом робити було нічого; таким чином, шляхи їхні – ані звичайні, ані житейські – не перетиналися, з тієї очевидної й банальної причини, що перетинатися їм просто не було потреби.
Утім, і ця негадана поява Терміни Тор біля пивниці Старого Ірландця, ймовірно, залишиться – для нас, принаймні, та, схоже, що й для Юджіна також – такою ж докінечно нез’ясованою і втаємниченою, як і загалом усе, пов’язане із цією химерною персоною. Тим більше, що й сама Терміна ані словом, ні півсловом не проронилася, не натякнула, що і навіщо привело її до ґанку Юджінової пивниці. Сам же він (Юджін, а не ґанок) розпитувать не став. Власне, не встиг: «візит дами» видався не тільки несподіваним, а й напрочуд коротким; скороминущим, ніби осяяння…
– Яких ще подій? – поцікавився Юджін.
– Усяких, – зронила, длубаючи ціпком грунт під ногами, Терміна Тор. – От цей інспектор… Як його? Все забуваю… От сатана!
– Янґ‑Ол?
– Атож, – кивнула Терміна Тор. – Жадібність доведе його до того, що він подавиться грошима.
– Він? – засміявся Юджін. – Дурниці! Цей не подавиться!
– Побачимо! – уперто піджала губи Терміна Тор і, не прощаючись (як, зрештою, і не вітаючись до цього при своїй негаданій появі), подалася геть…
І що ви думаєте? Минуло трохи, не так вже й багато, часу – і пророцтво каїруанської химерниці збулося: таки подавився!.. Як ви гадаєте – чим? Отож‑бо і воно! Грошима. Шоколадною монеткою, яку він перед тим одібрав – власне, брутально видер із сухенької і немічної дитячої долоньки – у домі якогось бідового горепахи, що заледве чи не місяць відкладав дріб’язок на цукерки дітлашні…
Невідомо, чи посилав горепаха прокльони услід інспектору, чи лишень німотно заридав від безсилля і образи, але ще до вечора Каїруан сколихнула радісна (даруйте, але правди ніде діти!) звістка:
– Ур‑р‑ра!!! Янґ‑Ол удавився!!!
А ще трохи пізніше, якраз тоді, коли сонце закотилося за обрій і на містечко почали поволі влягатися сіруваті, напахчені свіжою вільглістю, сутінки, стара прибиральниця з мерії, розвісивши на перилах ґанку чорного входу вогкі ганчірки, підкликала до себе охоронця, що тинявся неподалік, і строго наказала:
– Пильнуй добре, щоб не пропали, а то не буде чим прибирати завтра.
– Е! – відмахнувся охоронець. – Кому вони треба…
– Хтозна, – задумливо підкопилила губу прибиральниця, – але ти пильнуй. На те тебе тут і поставлено…
Замість щось сказати охоронець відставив мізинця і поліз ним за щоку виколупувати залишки нещодавньої вечері, що залипли десь за кутніми зубами.
– І що ти про це думаєш? – спитав по тому, як вийняв пальця із рота, облизав його і витер об кітеля.
– Це ти про Янґ‑Ола? – здогадалася прибиральниця.
Та й неважко було здогадатися, не став би ж охоронець цікавитися тим, яке враження на стару справили його маніпуляції мізинцем у ротовій порожнині.
– А то про кого ж! – одказав охоронець. – Про нього, так.
– Не мала би я дурного клопоту забивати собі голову! – відрубала прибиральниця.
– І то чого ж? – трохи навіть образився чолов’яга.
Видно, йому нетерпілося перед тим, як залишиться на ніч сам, почесати язиком, поки є з ким, бо потім аж до ранку доведеться хіба що із самим собою розмовляти, у кращім разі – ще до собаки, може, яке слово кинути; але то так, із проклятущої нудьги тільки, бо який із собаки співбесідник, та ще й із такого ледацюри? Воно ж, погань, як оце залізе зараз в буду, так до самого світанку й дрихнутиме!..
– Чого? – перепитала прибиральниця. – Бо то нечисть, щоб про нього проти ночі говорити. Подавився – туди йому й дорога!
– А я, що, печалюсь, думаєш? – осоромлено заоправдовувався охоронець.
Певно, йому здалося, що стара прибиральниця запідозрила його у переживаннях із приводу наглої і передчасної кінчини податкового інспектора.
– Він мені, щоб ти знала, до лала‑байки! Цікаво просто, що народ говорить.
– Народ не говорить, – сказала прибиральниця, – народ натішитись не може. Залляв усім за шкуру смальцю, от і радіють.
– Це зрозуміло…
– Тільки, отако собі думаю, це ще не все.
– А що ще? – зацікавився охоронець.
– Боюсь, що все це неспроста, – зронила прибиральниця, із утаємниченим виглядом примруживши одне око. – От подумай. Спершу Пресер Ватіфф, а зараз Янґ‑Ол…
– Ну так, – кивнув охоронець, – ще й трьох днів не пройшло, як той…
– І обоє ж несподівано приставилися. Не хворіли, і раптом – бац! І немає. Не інакше, як пошесть якась. Ніби пороблено. Що цікаво: у самім містечку вже давно ніхто не приставлявся, а оці тут, – стара скосила погляд на будівлю мерії, – мов показилися здихати…
– Ну так, – кивнув охоронець, задумливо пошмигуючи носом, – щось тут не те… Це ж як так і далі піде, то, того й дивись, залишимось без влади…
– Скоріше б! – замріяно видихнула прибиральниця. – Вони вже всі у печінках мені сидять! Все прибирай за ними та прибирай… От не стало б їх – яка лафа умить настала би!
– А зарплату де візьмем? – занепокоєно стрепенувся охоронець. – Жити тоді як?
– Що значить як? – поважно надулася прибиральниця. – А як усі в Каїруані? На халяву. Далебі, не в африках живемо. Куди не повернись – халява! Вистачить і нам, і дітям нашим, ще й онукам щось перепаде!
– Ну так, – погодився охоронець, – куди вона подінеться!
Ах, як вони, о як вони жорстоко помилялися!..
Халява закінчилася вже зовсім скоро…
Зовсім, зовсім скоро!
Просто каїруанці відчули це далеко не одразу.
Першим, кому відкрилося, що халява закінчилася, був директор департаменту муніципальних ресурсів Пенісо Ґума. Причому відкрилося це йому цілком випадково. Просто одного чудового ранку скарбник мерії зайшов до кабінету і повідомив:
– У касі немає грошей.
– Як це немає? – вигукнув Пенісо Ґума, і його щелепа вражено відвисла.
– А так…
Скарбник акуратно зняв із носа окуляри, похукав на скельця, із педантичною задумливістю ретельно протер їх підкладкою піджака і, начепивши окуляри на перенісся, де їм, власне, і належало бути, зронив буденно і прозаїчно, ніби йшлося про щось малозначуще або ж само собою зрозуміле:
– Скінчилися.
– Як це скінчилися? – Ґума суворо зсунув докупи брови.
– А як закінчуються гроші? – хмикнув скарбник. – Просто. Навіть дуже просто. Відчиняєш сейфа і бачиш, що їх немає. Пусто.
– А де ж вони поділися?
– Ніде не дівалися, – простакувато відказав скарбник. – Закінчилися, от і все.
– Можливо, – замислився Ґума, – це все через оту дурнувату смерть Янґ‑Ола?
– А який тут зв’язок? – здивувався скарбник.
– Зв’язок прямий і очевидний! – із повчальною зверхністю заявив Ґума. – На його місце ще нікого не призначили, а отже й податків збирати нікому. Арґумент?
Скарбник заперечливо похитав головою.
– Може, ви не в курсі…
– Тобі, що, мій арґумент не видається переконливим? – сердито блимнувши очима, крізь зуби процідив Пенісо.
– Арґумент ваш, звісно, переконливий, – обережно проказав скарбник, – тільки ж…
– Що? – рознервувався Ґума. – Кажи!
– Можливо, ви просто не знаєте? – тихо, делікатно проказав скарбник, смиренно опустивши повіки, мовби заздалегідь вибачаючись за те, що осмілюється висловлювати крамольне припущення про необізнаність начальства у деяких тонкощах обговорюваної справи. – Податки, що їх збирав покійний Янґ‑Ол, у казну не попадали…
– Он як? – вражено вигукнув Пенісо. – А де ж вони дівалися?
Скарбник тільки розвів руками…
Недоречність запитання була аж занадто очевидною. Настільки, що й самому директору департаменту муніципальних ресурсів зробилося ніяково.
– Ну, – пролепетав Ґума із розгубленим виглядом, – що про це тепер говорити…
– Так, так! – закивав головою скарбник. – Що із покійника візьмеш…
На якийсь час обоє замовкли.
– Отже, кажеш, у сейфі пусто? – важко і глибоко зітхнувши, упалим голосом озвався згодом Ґума.
– Пусто, – вкотре повторив скарбник.
– Геть‑геть пусто? – перепитав Ґума.
– Геть‑геть! – кивнув скарбник. – Зовсім пусто.
– А може, хоч щось десь завалялося? – у голосі Ґума промайнула зачаєна надія. – Ти добре дивився?
– А то! – безжалісно розправився з ілюзіями Пенісо скарбник. – Перш, ніж іти до вас, обшнирив сейфа разів десять. І за сейфа заглядав, і під сейфом… Ніде ні пуствика! Скінчились гроші!
– А чому закінчилися? – у розпачі затрясся Ґума, втрачаючи вкінець самовладання і бозна‑вкотре пристаючи до скарбника, мов із ножем до горла, із одним і тим же запитанням, тільки тепер ще й з піною біля рота і хворобливим блиском у очах. – Врешті‑решт, чому?
– Як то чому? – демонструючи воістину леґендарну витримку, терплячим, фантастично рівним тоном пояснював скарбник. – Гроші скінчилися тому, що старі із сейфа брали, а нових не клали.
– Що, серйозно? – невиразно хмикнув Ґума, так, що годі було збагнути, чи то він раптово забув те, про що вже говорилося до цього, чи то в думки його закралася підозра, що скарбник щось замовчує. – Але як таке могло статися?
– А так! – одказав скарбник. – Бо закінчилася халява.
– Як закінчилася? – заревів ієрихонською трубою Пенісо Ґума.
– Ресурс, видно, вичерпався.
– Як вичерпався? – розгубився Ґума. – Що ти мені голову морочиш! Який такий ресурс?
– А я знаю? – низько нагнувши голову, пошкріб потилицю скарбник.
І недаремно ж!..
Халява була і сенсом, і змістом, і визначальним чинником каїруанського буття. Та дивна річ: що воно таке, ота халява, звідки вона береться і яка вона на вигляд, смак чи дотик – достеменно не знав ніхто.
Одні казали, що то надзвичайно цінна, унікальна порода дерев, що ростуть тільки у цих краях і ніде більше; однак це припущення виглядало непереконливим і малоймовірним, бо у такому разі халява мала би закінчитися ще років сорок тому – тобто тоді, коли занепала єдина в усій окрузі лісопильня. Ні, лісу вистачало, просто мало‑помалу старше покоління відійшло, а серед нащадків не знайшлося достатньо бажаючих вкалувати, навіть за пристойну винагороду, – видно, були нащадки якщо й не розумніші, то аж ніяк не дурні – це вже без жодних сумнівів. Розкумекали ж: нащо ішачити, як і так халява?!
Інші твердили, що халява – то підземні цілющі води, їх добувають на каїруанському сході, у Бандосі, із замаскованих під сараями і курниками секретних скважин. Оповідали, що із Бандоса прокладено 80‑мильний підземний водогін аж до залізниці в Авкинівраку, де вода прямо із труби закачується у цистерни, а далі розвозиться по усьому світу. Не безкоштовно, ясна річ. Щоправда, залишалося загадкою, хто ті скважини бурив – це раз, а по‑друге – із якого дива бандоські халявники частину своїх зисків просто так віддають решті мешканців Каїруану. Утім, яка загадка, якщо цим ніхто, ну абсолютно ніхто, не переймався?! Діляться – ну й нехай собі…
Були й інші, вже й зовсім абсурдні домисли, на кшталт того, що халява – це особлива популяція щурів, півтораста років тому виведена у невідомий спосіб котримсь місцевим казначеєм, по сумісництву зоологом‑аматором, ім’я якого, на превеликий жаль, не збереглося в аналах, – щурі ці мають схильність переміщатися невеличкими похідними групками, проникати до сховищ банків, цупити звідти гроші, золото, коштовності і доправляти усе це трофейне добро на батьківщину, якщо точніше – безпосередньо до каїруанської скарбниці.
Загалом, версій – усіляких і різних – не бракувало, але, зрештою, докопуватися істини всерйоз ніхто не брався. Бо й навіщо? Є халява – то й гаразд, якого мертвого півня засмічувати мізки зайвими й геть непотрібними думками, від яких, далебі, й користі ніякої. А то і навпаки… Бо ж хіба хтось міг бодай на мить якусь там уявити, що халява колись скінчиться? Всі ж бо були впевнені, що вона – невичерпна і вічна.
– І як же тепер бути? – запанікував директор департаменту муніципальних ресурсів Пенісо Ґума. – Це, значить, і зарплати у цьому місяці не буде?
– Боюсь, що і в наступному теж, – добив його простодушною щирістю скарбник. – Кажу ж вам: казна порожня.
– А як же жити? – обличчя Ґума вмить зробилося сірим і нещасним.
– А мені почім знати? – повів плечем скарбник. – Я людина маленька. Моє діло видавати гроші. Думати про те, звідки вони мають взятися, – то, звиняйте, не моя парафія. Мені таких повноважень не делегували. Та я і не взявся би…
Ґума грубо вилаявся і подався до Ґана Дона.
– Ви чули?
Ґан Дон роздратовано відклав лалабайку.
– Ви знаєте?
– Що я мав чути? Що я маю знати? – невдоволено спитав Ґан Дон, погрозливо підкасуючи рукави.
– Казна порожня!
– Що? – визвірився мер. – Докралися? Ех, треба було би вам спершу руки усім повідрубувати, а тоді вже на службу брати! Покидьки! Шлепери! Іуди! Ну все, начувайтеся! Я вам влаштую веселеньке життя!
Ґума позадкував до дверей.
– Стояти! – рявкнув Ґан Дон. – Стояти, я сказав!
Ґума зупинився, зіщулився, заплющив очі й затулив обличчя долонями.
– Боїшся? – наблизився до нього Ґан Дон. – Правильно, що боїшся. Знаєш, що я зараз із тобою робитиму?
– Знаю, – проскімлив Ґума, – бити будете…
– Буду! – сказав Ґан Дон. – А знаєш, за що?
Пенісо кволо мотнув головою, але розплющити очі не наважився, тільки ще сильніше притиснув долоні до обличчя.
– Ти сотенну секретарці поклав?
– Ні… – ледь зворухнув змертвілими губами Ґума.
– От за це найперше і битиму! Казну розікрали – то ще півбіди, але у мою кишеню не докладати – це вже повний хабизець!
Хрясь у скулу – і Пенісо лежить на підлозі… Не те, щоб удар був аж такий сильний, просто Ґума вистачило кебети розсудити, що встояти на ногах – тільки собі дорожче. Хай, ще до того вирішив, Ґан Дон потішить своє самолюбство, ні для кого ж бо не було секретом, що, окрім усіх своїх інших видатних здібностей і неперевершених талантів, мер приписував собі ще й хист «товкти риляки».
(Справедливості заради скажемо, що Ґума такий хитрий був не один. Метод, до якого він зараз вдався, більшість «сотрапників» застосовували уже давно, причому із незмінним успіхом і обопільним задоволенням: зі свого «ідеально відточеного» хука справа Ґан Дон радів, сказати б невимовно і беззастережно, мов хлопчак, а той, хто опинявся після мерового ляпаса на підлозі, в душі торжествував від того, як йому спритно і, головне, правдоподібно вдалося виконати трюк із падінням).
– Вставай і йди віддай секретарці сотенну! – наказав Ґан Дон.
– Я би з радістю, – сказав Ґума, підвівшись із підлоги і обтріпавши від пилюки штани, – але де її взяти?
– Секретарку? – здивувався мер. – Що, її немає?
– Та куди вона дінеться! Нафуфирилася і сидить! – відмахнувся Ґума. – Де, кажу, сотенну взяти? Кажу ж вам: казна порожня…
– То й що? – вирячився Ґан Дон.
Ґума подивився на мера, як на недотепкуватого.
А воно й так: якщо казна порожня, можна собі дозволити багато чого; та практично все!..
Кепсько тільки, із прикрістю зітхнув Пенісо, що думка ця трохи припізнилася – о, коли би раніше, півня лисого він би падав на підлогу. Або й більше, взяв би та й садонув меру! А чого боятися? Чого терпіти? Заради чого? Казна порожня, а отже… А отже і мер тепер, вважай, ніхто – порожнє місце, нуль без палички! Пародія, одне слово, а не мер!.. Подумав – і сам злякався. Бо ж виходило…
«Ох ти йо! – Ґума, далебі, й не зчувся, як схопився (не фігурально, а таки насправжки) за голову. – Це ж виходить, що без казни мені також пи…»
Жах, породжений несподіваним відкриттям, був настільки величезним, що бідоласі Пенісо врапт забракло духу додумати.
Так усе і закінчилося – обірвалося негадано й неждано, на півсло[…]

Sekcio 38: epilog

– Усі дороги ведуть до Рима, – прорік Льосе Енокляну.
– Думаєш? – вирячився, ніби засумнівавшись, Марсел Сильва.
– Неориґінально, – зронив Сачвеял де Відьм.
– Це якраз той випадок, коли сумніви недоречні, – спроквола, ніби ліниво, протяг Енокляну.
– Справді, – кивнув Коцибуль, – які ще сумніви? Рим є Рим!
– То що? – спитав Льосе. – Пішли?
– До Рима? – спитав Сильва.
– До Рима, – кивнув Енокляну.
– Може, не зараз? – заопиралися раптом. – Може, пізніше?
Льосе подивився пильно на них, недбало струснув плечем, мовби дивуючись і розчаровуючись…
– Як собі хочете, – тихо, майже беззвучно зворухнув вустами, – а мені, здається, пора!

…коли Льосе вибравсятуди, Рим уже бувтам.
Спершу вони мовчки, якось аж надто буденно, потиснули один одному руки.
– Давно виглядаєш? – спитав Енокляну, примощуючись обіч.
– Волів би ще літ триста виглядати, – відказав Рим. – Просто сів та й сиджу.
– Авжеж, – сказав Льосе. – Сів та й сидиш. І як тут?
– Спокійно.
– Це добре! – схвально потер долоні Льосе.
– І легко.
– Я відчув це.
– Помовчимо? – спитав Рим.
– Можна, – кивнув Льосе. – Я так відчуваю, що поспішати нам нікуди.
– Ти правильно відчуваєш, – сказав Рим. – Часу у нас тепер!..
Вони замовчали. Надовго. Може й на цілу вічність.
Та навіть і вічність не може тривати безкінечно.
– А все‑таки й там не так вже й погано було, – промовив, через вічність чи й другу, Льосе.
– Таки й непогано, – меланхолійно озвався Рим. – Інколи й геть непогано. У всякому разі, є що згадати.
– Це правда, – сказав Льосе. – Як правда і те, що багато про що згадувати не хочеться. Сум огортає…
– Це зараз, – сказав Рим, – допоки не обвикся. Але це скоро минеться. Минає все, мине і це.
– Вдаєшся до промовляння прописних істин? Це тобі не личить.
– Знаю! – усміхнувся Рим. – Знаю, старий! Але чим же тут ще займатися? Тільки й згадувати. І не станеш же ти пригадувати все одне й те саме, врешті‑решт зайдеться і на спомини сумні, і навіть ті, що й неохота…
– Помовчимо? – запропонував Енокляну.
– Можна й помовчати…
Минула ще одна вічність. Чи й дві.
– Вічність, – сказав Рим, – дещо нуднувата затія.
– А що робити? – спитав Енокляну.
– Коли би я знав! – чесно й безхитрісно вигукнув Рим.
– У тому й біда, – сказав Льосе Енокляну, – що ми занадто багато думаємо й занадто багато зважуємо, бо ж хочемо, аби усе було красиво…
– Красиво? – підняв брови Рим. – А кому це треба?
– Хтозна! – сказав Льосе. – Комусь, може, й треба… Тільки не нам.
– Тільки не нам? – здивувався Рим. – Навпаки. Думаю, що саме нам це й потрібно.
– Думаєш? – спитав Енокляну.
– Упевнений! – сказав Рим.
– Помовчимо?
– Помовчимо…
Минула ще одна вічність.
– Світ, на жаль, недосконалий, – із сумом зітхнув Льосе, перехилившись і подивившись униз.
– Навпаки, – сказав Рим.
– Досконалий? – здивувався Льосе.
– Ні, – заперечливо повів підборідком Рим, – цього я сказати не можу.
– Але ж…
Льосе помітно розгубився.
– Так, світ недосконалий, – розважливо провадив Рим, – тут я з тобою цілковито згоден. Тільки недовершеність ця – не прикрість, а благо.
– Хочеш сказати, що досконалість світобудови в недосконалості світу? Так?
– Виходить, що так, – кивнув Рим. – Є що змінювати, є до чого прагнути, є про що мріяти. І це здорово, старий! Бо інакше…
– Бо інакше, – підхопив Льосе, – світ заскнів би, закис, протух і пропав. Я тебе вірно зрозумів?
– Авжеж! – кивнув Рим. – Саме це я і хотів сказати.
Усміхнувся, стулив блаженно повіки.
– Знаєш, у чому наше нещастя? – озвався за якусь мить (либонь, вічність).
Льосе здивовано смикнув бровою.
– Ну, не наше з тобою. Тобто не моє конкретно і не твоє. Я про нас загалом, про каїруанців.
– І в чому ж?
– Тобі ніколи не спадало на думку…
– Що?
– Що ми рідко коли… Тобто, я хотів сказати, що практично ніколи… Практично ніколи й нічого не доводимо до пуття.
– Ти так думаєш?
– Ми уміємо мріяти, уміємо веселитися, уміємо задовольнятися тим, що маємо…
– Так, – з ентузіазмом підхопив Льосе, – ми багато чого уміємо!
– Уміємо прощати ворогам нашим…
– Що уміємо, то уміємо, – кивнув Льосе.
– Ми, можна сказати, ідеальні люди. Єдине, чого ми не навчилися, чого ми не вміємо – це ненавидіти!..
– Твоя правда, – кивнув Льосе. – Ми любимо ближнього свого більше за себе самих.
– Виходить, що ми не любимо самих себе? – голос Рима раптом здригнувся.
– Виходить, – зітхнув Льосе. – Ми не плюємо в свої колодязі, але із дивним стоїчним спокоєм дозволяємо це робити зайшлим…
Зітхнули обоє.
Гірко і одночасно…
– Ти як думаєш, – озвався Льосе по якомусь там часі, – хтось нас ще пам'ятає?
– Хтозна, – сказав, безтурботно й неспішно розмахуючи звішеними із хмарки ногами, Рим, – може, хтось і пам'ятає…
– Діва Обида?
– Може, і діва Обида…
– Помовчимо?
– Хай світ помовчить, – дещо пафосно, але тихо, чи й не пошепки, а може й безмовно, озвався Рим.

І СВІТ ЗАМОВЧАВ.

Рost scriptum,
без якого нізащо не обійтися

Звісно, це ще не кінець, чимало ж бо сюжетних фабул залишилися незавершеними, деякі з них із тих чи інших причин назагал опинилися на марґінесах твору, при тому, що заслуговують набагато пильнішої і завзятішої уваги; так само опинилося невиправдано витісненим в тінь, по суті незаслужено проіґнорованим, ціле сонмище героїв і персонажів; крім того, є ще досить як явних, так і непомітних на перший спозир недоглядів, прорахунків, упущень, огріхів, навіть недоладностей і недолугостей, кардинально їх змінити важко, правду кажучи, геть нереально, бо для того треба було б починати заново писати твір, а от щось поправити, щось додати, трохи змістити акценти – завдання, в принципі, не таке вже й непосильне, а відтак…
А відтак із канви цього роману цілком можуть постати нові тексти, можливо, й новий роман. Зрештою, читач не має почуватися ошуканим, а отже має цілком законне право довідатися, врешті‑решт, про справжню причину появи в Каїруані зайди в демісезонному пальті і триденною щетиною на обличчі, чий наглий візит до містечка, власне, і спонукав автора взятися за «Мертвого півня…»
Про що може йтися в нових текстах (чи, прецінь, це таки буде роман)? Та про все що завгодно!
Ну от хоч би й про карколомний злет юної бестії Юті Моканеш, котра, цілком можливо, у зовсім недалекому майбутньому стане надзвичайно впливовою на каїруанських теренах особою, не виключено, що й мером.
А ще можна буде оповісти про чудесне перевтілення злодієро Потера Копонешро, доля якого зробить настільки несподіваний, просто‑таки фантастичний кульбіт, що… (Тут ми, за законами жанру, завбачливо промовчимо, щоб зберегти інтригу).
Звісно, треба буде прояснити і деякі обставини вірогідного, до того ж несподіваного й безслідного, зникнення мера Ґана Дона. Ймовірно, він, переховуючись зі сворою «сотрапників» в одному із сарайчиків на околиці Бандоса, просто щезне в розламі земної кори, що зненацька утвориться на місці закинутої скважини, іншими словами – провалиться в тартари, заодно прихопивши із собою деяких подільників (далеко не всіх, на жаль!)…
А ще варто буде оповісти про неймовірне кохання (на схилі літ, отже, буквально на краю могили) Юджіна Кіллі, про «війну світів» – запекле протистояння Сачвеявла де Відьма і Ґієна Капшо, ґрандіозні (і навіть почасти втілені) плани Коцибуля Ялубица, про сонцесяйні вершини і болючі падіння Янке Юца, про зиґзаґи життєвих маршрутів Ноля Дане, Прошека Оно, Матії Маріоса, Єндруха Йовича… Ну й інших. Багатьох‑багатьох інших.
Що ж, до зустрічі?!

1998, 2010–2014

Особовий покажчик 

(Цифрами вказано sekcio, у якому персонаж діє чи згадується)

А

АБСОЛЮТНО ГОЛАЯ БАБЄЦ ПАСРЄДІ ДАРОГІ  12
АНДРУХОВИЧ 18
АРУК, Рим  4, 6, 16, 18, 24, 26, 27, 32, 38
АРУК, Ірен  6, 16, 20
Архипчук  20
АРХІМЕД  18
АТЬЄВ, Іґн  2

Б

Баран  20
БАРИЛО  6, 8, 27
БАТИЙ  20
БАТІГ  20
БЕНДЕР, Остап  34
БЕРИКОНІ  20
БЕРЛУСКОНІ  20
БІЛОБРОВЕЦЬ, Володимир  12
БІЛЛ, Ґейде  18
БОНАВАР, Вікорт  24
Брандт  20
БРАТИ ТІТОФФ  4
Браун, Ден  20

В

ВАЙСБРОУ, Вальдемар  4, 6, 8, 20, 27, 35
Валенса  20
ВАТІФФ, Бейджа  29
ВАТІФФ, Пресер 11, 13, 17, 18, 29, 37
ВАШИНГТОН  20
ВЕРТ, Кон  18, 29
ВЕРШИГОРА  20
Винничук  20
ВІДЬМ, Валенса  24
ВІДЬМ, Сачвеявл де 20, 24, 35, 38, Post scriptum
Вінчі, да  20
ВОДІЙ КОПОНЕШРО  2
ВОДІЙ МІЛІЦЕЙСЬКОГО УАЗИКА  12
ВОЄРШ, Валдас  7
Волиняк  20
ВОЛЬСЬКИ, Алекс  4, 6, 8, 16, 27, 35
ВПЛИВОВА УРЯДОВА ОСОБА ІЗ ГЛАДЕНЬКИМ ОБЛИЧЧЯМ  7
ВТІХА, ПОСЛАНА НЕБОМ  14

Г

ГАБСБУРГ  20
ГЕНЕРАЛ  12
ГЕРСЬ, Ластвіна  18
ГРИЦІ НА ВИЛОЧЛЕНІ КОЛИШНІЙ ЧОЛОВІК  22
ГРИЦЯ НА ВИЛОЧЛЕНІ  22
ГРІША  12
ГУБЕРНАТОР  18
ГУБЕРНАТОРОВА ДРУЖИНА  18

Ґ

ҐАБЕНЕЦЬ 20
Ґава  20
Ґавел  20
Ґедзь  20
Ґейтс  20
ҐІЛЛАРІ  2
ҐУМА, Пенісо  11, 13, 17, 18, 29, 37

Д

ДАЛІ, Сальвадор  28
Дане, Лін  1, 6, 20, 26
ДАНЕ, Ноль  1, 4, 6, 7, 8, 16, 20, 24, 26, 29, 30, 35, Post scriptum
ДАНЕ, чадо Ноля і Лін  20
ДАНИЛЕНКО  18
ДесняК  20
ДЄНІСОВ, Іван  12
ДЄНІСОВА, Маша  12
ДЗОРД, Воланд  23
ДІАНА  5
Дісней  20
Дніпрянин  20
ДОВЖЕНКО, Олександр  18
ДОМ, Кон  11, 13, 18, 25, 29, 31
ДОН, Ґан  11, 13, 17, 18, 25, 29, 31, 37, Post scriptum
ДУН, Пер  18

Е

ЕНГЕЛЬС  1
ЕНОКЛЯНУ, Льосе  6, 16, 20, 26, 32, 35, 38

Ж

ЖАДАН  18
ЖЕ НЯ   2, 15, 28, 36
ЖОРЖ (Помпіду)  24
ЗАБУЖКО  18
ЗАГОГУЛІН  12
ЗАПОВІТНА МРІЯ  29

І

ІОСІФ ВІССАРІОНОВІЧ  12
ІРВАНЕЦЬ  18

Й

ЙОВИЧ, Єндрух  20, 21, Post scriptum

К

КАМЕНЯР ЗІ ШНЕЯРАКУ  7
КАПШО, Ґієн  4, 6, 20, 30, 35, Post scriptum
КАРПА  18
Кастро 20
КАТЮША  12
КІЛЛІ, Месаліна  4
КІЛЛІ, Юджін (Старий Ірландець)  1, 4, 6, 8, 16, 18, 20, 26, 27, 35, 37
Кім Ір Сен  20
КОБУЗ, Аґне  1
КОВБОЙ  24
КОЕН, Мойсей  4, 6, 8, 27
Козоріз  20
КОКО, Анирі  6, 7
КОКО, Тюха  7, 16
КОКОТЮХА  18
Колидуб  20
Колумб  20
КОНИШ, Ютима  34
КОПОНЕШРО, Потер  1, 3, 6, 20, 24, 34, Post scriptum
КОПОНЕШРО, Мейра (Пані Переляк) 1, 3, 6, 7, 16, 20
КОПОНЕШРО, матінка Потера 34
КОПОНЕШРО, татусь Потера  34
Костриця  20
Коузак, Леон  1, 2, 4, 5, 6, 8, 9, 15, 16, 18, 19, 22, 28, 33, 36
Кривоніс  20
КУРІПКА  24
КУР’ЄР  29
КУЧВЕШ, Анайтолі  16, 23, 30
КУЧВЕШ, Війларе  16, 23, 30
КУЧВЕШ, Тонні (Донна Тонна) 23

Л

Ломиніс  20
Ломоносов  20
ЛОСИЧ, Михай   4
ЛЮКА, Магда  18
ЛЮКА, Пад 3, 4, 8, 10, 11, 13, 17, 18, 25, 29, 31, 35

М

Мамайсур  20
МАНҐЕР, Ґаян  11, 13, 17, 18, 29
Мао Цзедун  20
МАРІОС, Матія  4, 16, 26, 32, 35, Post scriptum
МАРКОВИЧ  20
МАРКС  1, 20
МАРТА  5
Марчук  20
МАТІОС  18
МЕДВІДЬ, В’ячеслав  18, 20
Медічі  20
МЕЙР, Джеффі (Молодий Ірландець) 1
МЕР ТАУРХАБА  18
МЕР ШНЕЯРАКУ  7
Меркель  20
Месечко  20
Мессі  20
МОКАНЕШ, Юті  1, 3, 6, 20, 34, Post scriptum
МОЛДАВАН, Мірча  6
МРІЯ, ПОСЛАНА НЕБОМ  16
МУШКЕТИК  18

Н

НАПОЛЕОН  12, 20
Недутихата  20
Нетаньяху  20
НЬОЛ, Наде  20

О

Обрій  20
ОКЖУБАЗ, Коасан  16, 17
ОЛЯНСЬКИЙ, С.М.  10
О’Негрі (Руда Свиня, Кизяк)  1, 4, 6, 8, 16, 18, 27, 35
ОНО, Прошек  34, Post scriptum
Опрі  20
ОРЕНДАР, Серж  10
ОРЕНДАРЧИХА (Обсмалена Цюнька)  10
ОРЕНДАРША  10
О’РЖЕВСЬКИ, Сид  6, 7, 16, 20, 23
ОСОБИСТИЙ КУХАР МЕРА  29
ОХОРОНЕЦЬ МЕРІЇ 37

П

ПАДИК (Пад Люка молодший)  18
ПАЛІЄНКО  20
Памук, Орхан  20
Пархомчук  20
ПАШКОВСЬКИЙ  18
Платон  20
Плотко  20
ПОЛАЧЕК, Карл  29

Р

РІВСЬКИ, Яйво 37
РОЗДОБУДЬКО  18

С

Саркозі  20
СЕКРЕТАРКА, безіменна колега Леона Коузака  2, 28
СЕКРЕТАРКА ҐАНА ДОНА  18, 29, 37
СЕРЖАНТ ІЗ ПОЛІЦЕЙСЬКОЇ АКАДЕМІЇ  18
СИЛЬВА, Марсел  1, 4, 6, 7, 8, 16, 18, 24, 26, 29, 32, 35, 38
СИЧ, Михайло  10
СКАРБНИК  29, 37
СКНАЄР  5, 9
СКОВОРОДА, Григорій  18
СЛАВИЧ, Болє  1, 18
СООТБІ, батько  33
СООТБІ, донька  33
СОПЛЯК, Мар’яна  10
СОПЛЯК, Никифор  10
СТАРА ПРИБИРАЛЬНИЦЯ  13, 29, 37
СТАРИЙ ҐУМА  13, 18
СТОРОЖ ШНЕЯРАКСЬКОГО ЦВИНТАРЯ  7
СТРИЖЕНА ЙОЗКА  16, 18, 20, 23, 27, 29

Т

ТВЕН, Марк  16
ТОР, Адабельґердина Терміна  4, 7, 10, 19, 23, 33, 37
ТРІЙНЯТА ДУАЛІС  10
ТЮЛЬКІН  12

Ф

ФАККЕР, Джон  10, 14
ФАККЕР, Фрейді  14
ФЕДОРІВ  20
ФрÁнко  20
ФранкÓ  20
ФРЕЙД  20

Х

ХАБАРЯНУ, батько  3, 11, 13, 17, 18, 29
ХАБАРЯНУ, син  3, 11, 13, 17, 29
ХІЧКОК (Хичкок, Ґичкок, Ґичків)  20

Ц

ЦИБУЛЬКО  18
ЦИСТЕРНА  24
ЦЕЗАР  12

Ч

ЧЕМА, Нік  8, 18, 31
Черчіль  20
Чечет  20
ЧИКІНПАС, Ломихай  24
ЧИКІНПАС, Тамара  24

Ш

ШАКУР, Нік  29
Шаран  20
Шарон  20
Шевальє  20
ШЕВЕЛЬОВ  20
ШЕВЧУК, Валерій  18
ШЕКСПІР, Вільям  1
ШЕЛИГА  15, 28
ШТОФ  18

Ю

ЮЦ, Янке  27

Я

ЯВОРІВСЬКИЙ  18
ЯКИЙСЬ НЕБОРАК  35
ЯЛУБИЦ, Коцибуль  4, 6, 7, 27, 35, 38, Post scriptum
ЯНҐ‑ОЛ  2, 6, 7, 11, 13, 16, 17, 26, 29, 35, 37