Author: user
Company: home

ЛИСТ ДО РЕДАКЦІЇ ЧАСОПИСУ «КРИТИКА», ЯКИЙ БУЛО ОПУБЛІКОВАНО ПІД НАЗВОЮ «ВИЛУЧЕННЯ З ГЕОГРАФІЇ» (2008 р., ч. 12, с. 31)

У Національному атласі України, в блоці «Історія», мою увагу привернули дві карти — «Культура у XVI — 1-й половині XVII ст.» (с. 67) і «Культура у 2-й половині XVII — XVIII ст.» (c. 73). Їх автор — Олена Миколаївна Дзюба, відомий фахівець з історії української культури доби бароко. Дві карти однотипні: нанесено навчальні заклади, осередки книгописання та музичної культури, друкарні, пам’ятки архітектури, центри художніх промислів… Вражає те, що всі ці об’єкти показано тільки на території, яку у відповідну епоху населяли етнічні українці (за одним винятком, про який трохи нижче). Переважною частиною цієї території володіла Річ Посполита, рештою — Московське царство, Молдавське і Трансильванське князівства, а також австрійські Габсбурги. Та ж територія, якою володіли Кримський ханат і Османська імперія (і яка не входила до ареалу розселення українців), залишилася майже порожньою («майже» — тому що на карті (с. 67) у місті Кафі позначено пам’ятку архітектури — церкву невідомої конфесії). З карти можна зробити висновок, що тут не було «культурних об’єктів». Але ж насправді в Криму і в містах на північно-західному узбережжі Чорного моря (Очаків, Аккерман) споруджували мечеті, медресе, палаци, караван-сараї та фортеці, працювали навчальні заклади, друкарні та ювелірні майстерні, писали літописи і поеми… (Принагідно: перші вищий навчальний заклад на території Східної Європи — не Києво-Могилянська академія, а медресе у місті Криму / Солхаті, засноване у XIV ст.). Якби карти називалися «Культура українців [у таких-то століттях]», такий підхід можна було б виправдати. Але ж карти називаються «Культура [України]». І це логічно, оскільки атлас називається «Атлас України», і його карти присвячені території, обмеженій сучасними державними кордонами України. І цей підхід витримується не тільки на картах природи чи економіки, а й на більшості карт історичного блоку. 

Автор цього листа, який особисто знайомий з Оленою Миколаївною, запитав її: «Чому ж Ви не показали культурні об’єкти в Криму?». Відповідь була такою: «Тому, що там не жили українці». — «Але ж це історія України, а не українців як етносу. І, до речі, на території Речі Посполитої Ви показали об’єкти, які є, так би мовити, польськими, а не українськими; а це вже відхід від етнічного принципу». — «Але ці об’єкти, наприклад, єзуїтські колегіуми, відігравали значну роль у культурному житті українців. А степи і Крим в той час не називалися Україною». — «Але ж Ви показали і Замойську академію, яка розташована поза українською етнічною територією». — «А там вчилося багато українців». Добре, але ж показано і вірменські та єврейські друкарні, костели і синагоги! Тут я спробував викласти ідеї зі статей Омеляна Пріцака (Що таке історія України? // Слово і час.— 1991.— №1.— С. 53—60) та Олександра Галенка (Три України, два Крима і одна історія — всесвітня // http://ukrlife.org/main/uacrim/conf_3Ua.htm), в яких переконливо (як на мене) доводиться: якщо ми прагнемо консолідації українського суспільства і творення української політичної нації, то історію України треба вивчати в межах сучасних державних кордонів, і вивчати при цьому однаково уважно історію всіх народів та держав, що існували на території, окресленій сучасними державними кордонами. Та переконати мою співрозмовницю мені не вдалося. 

Приклад двох карт з Національного атласу демонструє, що, на жаль, значна частина українських вчених-гуманітаріїв стоїть на позиції етнокультурного ексклюзивізму. А це аж ніяк не сприяє консолідації українського суспільства і творенню української політичної нації.

Відомо, що при визначенні територіальних рамок у вивченні історії будь-якої країни можливі три підходи: територіальний (в межах сучасних державних кордонів), державний (в історичних межах «своєї» держави) та етнічний (в історичних межах розселення «титульного» етносу). На практиці обрати лише один з цих підходів не вдається і доводиться сполучати усі три (це добре видно на прикладі атласів історії Литви і Польщі). 

Можна ще навести як приклад дискусію на Українському воєнно-історичному форумі на тему «Що таке воєнна історія України?» (http://forum.milua.org/viewtopic.php?t=121&sid=eb26e9c547d23b43644cef4350512026)
Chestnut:
«Почему бы не позаимствовать листочек из записной книжки наших заклятых друзей с запада? Они всё, что происходило на территории Польши (исторической) считают частью польской истории (скажем, силезская кампания Вальдштейна в 1626 году против Мансфельда), а также всё, где принимали участие поляки, хоть Сомосьерра и Треббия, хоть Монте-Кассино с Тобруком и Нарвиком. 
Так что вполне можно рассматривать ту же русско-японскую с Кондратенко (вполне достаточно "украинского происхождения" или "происхождения из Украины" — не надо делать "свідомого українця" из… — да хоть из матроса Кошки), тем более что её вполне можно рассмотреть в том числе в контексте украинской эмиграции на Дальний Восток. В Первой мировой войне можно вспомнить и о Западном фронте, не только о русских дивизиях там, но и о канадцах, среди которых были выходцы из Украины. 
Нужно чётко поставить Крымское ханство и его военную историю в рамки украинской — раз мы строим (я надеюсь) государство, основанное не на племенном, а на гражданском принципе. То же и о Польше. Да, в общем, и о России».
Zsky:
«Согласен с ув. Chestnut-ом. Нужна позитивная идея, объединяющая. Разъединить нас и так есть кому».