Олексій Михайлович Волков 
Гра у три руки

Олексій Волков
Гра у три руки

I

кщо ти здатна заробити за день удвічі більше, ніж вартує авто коханого, то важко спромогтися дихати з ним одним повітрям. Ні, спробувати цікаво і навіть приємно. Проте кінець завжди незмінний, і йому не спроможні запобігти ні важливі спільні уподобання, ні змістовний секс, ані загальнолюдські симпатії, замішані на гнітючому відчутті самотності у непривабливому світі.
Саме такі життєві розклади і змусили Ірину звертатися напередодні Нового року невідомо до кого з більш аніж дивним та водночас банальним проханням. Він стояв у вітрині салона мобільного зв'язку і дивився на неї. Звідки тут узявся художньо виконаний манекен, можна було лише здогадуватись. Ясні очі вбраного у дідморозівську шубу бовдура зустрічалися поглядом з кожним відвідувачем салона, обіцяючи новорічні дива. Тримаючи коробку наперед себе, вона наблизилась упритул.
Нічого не скажеш, красень... Ця жінка давно вже звикла робити сама для себе і дива, і подарунки. Ні, не те що бракувало бажаючих. Просто їхні матеріалізовані знаки уваги завжди викликали криву й дещо зневажливу посмішку хоча б з тієї причини, що дарувальники незмінно мали щось на меті. А подарунок по‑справжньому цінний, якщо він – від душі, з власної потреби.
Смартфону в коробці якраз і була призначена роль новорічного подарунка самій собі. Такого приємного, святкового, радісного. Щойно це відбулося, проте на душі не розвиднілося. Навпаки, Ірина з острахом відчувала наближення чергового «депресняку», такого невчасного з огляду на календар. Та й чи варто очікувати від загнаних у блискучий корпус мікросхем поліпшення душевного стану, не кажучи вже про диво?
Ірина не була сентиментальною жінкою, проте мала схильність до раптових душевних поривів – безперечно. А Новий рік, що не кажи, свято, призначене викликати особливі асоціації навіть в останнього бандюгана у цьому місті. Та й не тільки у цьому. Манекен головного новорічного персонажа дивився радісно і весело у самісінькі очі. Нормальний рекламний хід. А при згадці про календар несподівано уявилося, що це не псевдо‑персонаж, а той, кого вона бажає бачити. Сто грамів коньяку, пропущених нашвидкуруч на корпоративній вечірці, доробили свою справу, і перед нею наче насправді стояв отой єдиний, чий подарунок мав би бути найреальнішим, найноворічнішим і найбажанішим.
«Я хочу попросити у тебе в Новому році чоловіка. Ні, навіть не у сімейному розумінні – просто чоловіка. Гідного, нормального. Справжнього мужчину, здатного хоча б стабільно перебувати поруч, розуміти і приймати рішення, як личить чоловікові. Хіба ж я на це не заслуговую?»
Думка прийшла й пішла швидко, навіть миттєво. Чи встиг би він почути, якби був справжнім? Той, хто хоче, – почує завжди. Бовдур продовжував дивитися, наче й нічого не сталося, наче така жінка, якою вважала себе Ірина, не ощасливила його довірою взяти участь у власній долі. Проникливі очі манекена й не збиралися подавати знаку, що прохання почуте. І тоді її думки сягнули вище – до Діда Мороза справжнього, якщо такий існує. Повторювати все спочатку навряд чи було варто. Той, хто хоче почути, – почує завжди.
А смартфон виявився таки справжнім дивом. Давно вже пора його мати, та на себе завжди бракує часу. Вона розрізала упаковку і заставила нову сім‑карту. Ота стара, зачовгана з її телефона ніяк не в'язалася з новою «іграшкою». Та й оператора здалося б змінити – МТС «дістав по повній програмі». Апарат швидко завантажився. Куди зателефонувати? От би витягти й із себе самої отой старий затертий чіп, який нахапався вірусів, непотрібних номерів й глючить у найнедоречніші моменти...
Неможливо. Не вийде, хоч як крути.
А шкода.
Настрій упав зовсім. Пік нового «депресняку» мав збігтись із межею двох років. Раптом не захотілося нічого. Взагалі нічого. Краще б отак: прокинутися завтра і опинитися вже на роботі. Не реально. Туди – аж десятого січня. Куди подітися? Як не збожеволіти?
Тишу розколов старий телефон. Альбіна. Так би мовити, подруга.
– Ну...
– Що – ну?! А де ти є?
– Вдома.
– А чому? Котра година?
– Скоро восьма.
– Нормально... Невже ми ні про що не домовлялися? Валерій телефонував. Він уже набрав суші і їде. Трохи у «корках», але зараз буде. Про тебе питав.
– Я рада. Просто щаслива, що він питав про мене. От від самого ранку мрію почути це – віриш?
– Чого ти заводишся? – не зрозуміла Альбіна. – Він увесь день справді питає. Конкретно запав мужик. То ти будеш? Що йому сказати?
– Алю... – протягнула Ірина, заплющуючи очі, – скажи мені чесно, тебе саму цікавлять суші як такі?
– Мене... – розгубилася та. – Власне, мені однаково...
– То скажи, нехай запхає їх собі у задницю. Мужик, блін... Усе. З прийдешнім Новим Роком і щастя вам усім!
Ірина вимкнула телефон. Зовсім. Бо Альбіна зараз телефонуватиме ще. Потім дасть її номер Валерію, і той візьметься до справи власноруч. Манекен із київстарівського салона виник в уяві знову. Дідька лисого! Не зійде моє замовлення тобі з рук отак на халяву! Думаєш, поїду, наїмся «сушів», потім потрахаю з місяць цього козла з фарбованим волоссям та педікюром, – і вважатимемо твої зобов'язання виконаними?! Хріна собачого! Справжнього мужика давай, інакше з тебе дід Мороз такий самий, як із мене черниця.
Вона вклалася перед телевізором, який, здавалося, не надто ліз зі шкіри у намаганнях розрадити примхливу господиню, розуміючи, що за півгодини вона вже спатиме. Довелося ще прогулятися босоніж до кухні та влити у склянку йогурту. Все. Спати. Інакше за годину їй захочеться трощити елітні меблі, яким не виповнилося ще й року. Зараз. Усередині також вляжеться, і тоді буде змога заплющити очі. А завтра сісти за комп та розписати відрядження для дилерів. О‑о... на півроку вперед. Для цього постійно бракує часу, і вирішувати доводиться в останню мить. Ось на що витратить час.
Новий смартфон ледь помітно блимав синім поруч на тумбі. Його можна не вимикати, адже цього номера ще ніхто не знає. Отже, не збудить. Хіба б Дід Мороз рвучко взявся до справи, тоді... Ну, звісно, задля такого не гріх і прокинутися. Вона стишила до мінімуму звук телевізора, збираючись заснути під нього.
Ніхто не зателефонує.
Ніякого «Дідмороза» нема. Сподіватися щодо цього, як стосовно всього іншого, можна тільки на себе.
Тому вона знову розплющила очі й узяла смартфон. Несправедливо буде, якщо цієї ночі ніхто ним не привітає. Старий телефон – у другій руці. Увімкнути його лише на хвилину‑дві. О Боже! Шість пропущених дзвінків. Один від Альбіни і п'ять з незнайомого номера. І есемеска, також від неї.

          Як знаєш, подруго, я дала твій номер. Пристав з ножем до горла. Розбирайся сама. На другий раз не стріляй очима.         

Отже, інші дзвінки – від Валерія. Пішов ти!.. Джипер сраний.
Вона поглянула на свій новий номер і набрала його на старому телефоні, замовивши написання смс‑повідомлення; а коли з'явився курсор, не довго думаючи, написала:

          Знаю, що ти є. Знаю, що тобі неймовірно важко. Будь ласка, тримайсь. І хай тобі щастить у Новому році! Думаю про тебе. Бережи себе. Я з тобою.         

Повідомлення відправлене. Зараз, у Новорічну ніч, коли мережі перевантажені, есемески надходитимуть із величезним запізненням – може, за дві години, а може, й за три. Вона вже спатиме і не прокинеться. Зате завтра прочитає її на дисплеї нового смартфона. І відчує приємність – так, ніби хтось справді відправив їй цей нехитрий текст. Той «хтось», кого ще належить обрати бовдурові у червоній шубі. У цьому світі потрібно дбати про себе самій. А «Дідові» необхідно просто допомогти, раз він уже зовсім «мишей не ловить». Усе.
Але вимкнути старий телефон Ірина не встигла. Знову засигналив той самий номер – шостий раз. Той, що мав би належати Валерію. А якщо не йому? Якщо раптом УЖЕ ВІДБУЛОСЯ?! Та відразу ж надійшла смс із того самого номера. Ну ось, зараз дізнаємося. Все‑таки Валерій.

          Ірочко, візьміть трубу! Мені треба сказати вам у новорічну ніч щось конкретно важливе.         

Її ненакладні нігті швидко забігали по клавішах, відповідаючи наполегливому кавалерові:

          Мені також: не мастіть суші приправами, бо пектиме.         

Вимкнула телефон. Затримка не відігнала сон, який наново почав огортати з неабиякою силою. Хоч із цим пощастило! Очі заплющилися до ранку.

II

авірюха вила так, що дивно було не прокинутись. Оце так Новий рік! Нічого собі. Вона вилізла з‑під ковдри і вимкнула телевізор. Сон злетів швидко. Голова не боліла, й у всьому тілі відчувалася виспаність. У квартирі тепло, і це лише підкреслювало некомфорт за вікном. Увімкнувши чайник і плюснувши з крана в очі, Ірина заходилася готувати каву. Як же класно, коли людиною керують розумні думки!
Що робить зараз Альбіна? Напевно, зовсім ніяка або ще спить. Якби вона, Ірина, була з тією компанією, то зараз жахливо боліла б голова і нудило б. Напевно, цей Валерій приставав би до неї півночі, і зовсім не факт, що їй схотілося б підтримати його ідеї. Тоді все перетворилося б на цілковиту нудь, після якої відходити ще довше. «Візьміть трубу»... «Ірочко»... На панелі Ірочка. Козел...
Шмигнувши з кавою назад під ковдру, сьорбнула запашний напій, і до рук одразу ж попросився смартфон. До речі! Там щось повинно бути! Очі розплющилися ширше. Табло залишилося порожнім. Може, ще не навчилася? Та ні, ось вони, повідомлення. Нічого не надходило. От вам МТС! Напевно, загубилось у тенетах мережі, дійде аж надвечір, коли свято вже й забудеться. Дід Мороз ігнорував конкретно, незважаючи на прямі спонукання. Ну й пішов ти туди ж саме!. Дуже треба...
А от Альбіну здалося б збудити. Щоби життя медом не здавалося. З Новим роком привітати – подруга яка‑не‑яка. Увімкнула старий телефон, і засвітилося подряпане табло. Ого‑го! «Оце все» був Валерій. Знищила відразу. У списках проясніло. Дзвінок від Альбіни. Купа привітальних есемесок від знайомих. Читаючи, Ірина викидала їх поодинці. Кава продовжувала парувати на тумбі, наповнюючи кімнату ароматами. А це? Номер виявився незнайомим. Мало хто на Новий рік...

А я про тебе не здогадувався. Хто б ти не була,  – дякую. І тобі щастя у Новому році! Тепер я теж думатиму про тебе. 

Що це було?!
Доходило дуже повільно, але за п'ять хвилин Ірина вже не сумнівалася, що власноруч відправлена вчора есемеска на новий смартфон не надійде ніколи. І винен у цьому ніякий не «Дідмороз» – вона сама. Адже номер, за яким відправила вчорашнє повідомлення, зараз висвічувався на табло її старого телефона і відрізнявся від номера смартфона лише однією цифрою – другою з кінця. Написи на клавішиках давно постирались, і, клацаючи у напівтемряві, вже сонна, вона замість «дев'ятки» набрала «шістку», що була відразу над нею. Виходило, смс таки дійшла за адресою, ще уночі. А людина, яка отримала її, спромоглася на відповідь. «Відкривши» обидва повідомлення, Ірина ще раз пробігла очима:

          Знаю, що ти є. Знаю, що тобі неймовірно важко. Будь ласка, тримайсь. І хай тобі щастить у Новому році! Думаю про тебе. Бережи себе. Я з тобою.         

А я про тебе не здогадувався. Хто б ти не була,  – дякую. І тобі щастя у Новому році! Тепер я теж думатиму про тебе. 

Що називається, навмисне не вигадаєш. Вона скрушно похитала головою. Новорічна ніч таки не обійшлася без пригод. Комусь отак ляпнула – без замаху. Те, що було призначене самій собі. Ото, напевно, очі викотив! Телефонувати до Альбіни перехотілося. Нехай спить. Цікаво, чи пояснила вона зміст есемески про суші Валерію? Сам же ж не дійде. Якщо пояснила, то цей «ромео» більше не телефонуватиме. Зараз, напевно, ще напівмертвий...
Табло старого телефона заблимало, щойно той опинився на тумбі. Накаркала... Ні! Цифри на екрані майже повторювали номер її смартфона, відрізняючись лише на одну. Оце «попала»... Схоже, доведеться якомога делікатніше пояснити людині, що трапляються такі помилки, і, можливо, навіть попросити пробачення.

          Бачу, ти вже прокинулася. Доброго ранку! Гарного року! Я радий, що ти є. Хто ти?         

Скрушно хитати головою після отримання есемесок помалу входило у звичку. Цирк безплатний! Ще один, який вчепиться, наче реп'ях до хвоста собачого. Ще й невідомо хто. Ну, Валерій – тут зрозуміло. Хоч ноги її бачив та й усе решту. А цьому чого? Ясні очі «мобільного» бовдура у червоній шубі згадалися напрочуд доречно. Допросилася, блін...

          Вибачте, вчорашня смс потрапила на Ваш номер помилково. Прошу більше не турбувати.         

Краєчок нігтя так і не наважився натиснути кнопку відправлення. І причиною була не дурна думка, що, можливо, це таки той, до кого зверталась учора, вирішив задовольнити прохання. Щось інше. Ну хоча б те, що написано у повідомленні. «Бачу, ти вже прокинулася. Доброго ранку!.. Я радий, що ти є...» А не «візьміть трубу!» Після чемних слів незнайомця важко було так от узяти – і шарахнути. Наче попхати зі столу кришталеву вазу, нехай навіть абсолютно нікому не потрібну. Тож смс відредагувала швидко.

Я Ірина. Моя вчорашня смс прийшла до Вас випадково. Ще раз  – пробачте. 

Однак чому на «ви»? Попередня написана на «ти». Але ж була спрямована до себе самої. Отже, все правильно.
Відповідь надійшла відразу.

А я Олег. Шкода. Дуже шкода. Якщо захочете піти , я не ображусь. Але прошу  – залишіться. Я не зроблю Вам нічого неприємного. 

Отакі повороти. Усе це тягло якщо не на дитячий садок, то на перший курс університету безперечно. Вона так і написала, через кілька секунд отримавши відповідь, що це свідчить лише про молодість як мінімум душі. Й одразу ж телефон засигналив про надходження нової есемески.

А кому була призначена ота найперша смс? Іншому чоловікові? Обіцяю, я не намагатимуся відібрати вас у нього. 

Ставало дедалі цікавіше. Схоже, з ним не скучиш. А номер старий однаково потрібно буде колись ліквідувати. Так що...
Писалося чомусь дуже швидко й легко. Ірина розуміла – феномен спілкування з людиною, якої не знаєш і яку ніколи не побачиш. Багато хто вдається до цього. Вона ще не пробувала. А у житті варто спробувати всього.
        Писала сама до себе, на свій другий номер. Хотілося не залишитись у Новий рік без вітання.       
        Не шкодуйте про цю помилку. Ви ж вітання все‑таки отримали. А я завдяки Вашій смс зберіг дещо цінніше. Не пропадайте. Будь ласка.       
Його спроби спілкування не мали навіть відтінку нав'язливості – виглядали делікатно і викликали приємні відчуття. Ця людина писала без помилок і вміла точно висловлювати думки у формі, що не спричиняє незручностей. Мимохіть уявила, як може виглядати такий чоловік. Напевно, високий, незагодований, у простому одязі без закидів у крайність, зі спокійним урівноваженим поглядом. Чомусь саме такий образ намалювався.
План відряджень складала з проблемами. То бракувало працівників, то не вписувалась у бюджет. Зрештою, вже увечері зліпила щось більш‑менш пристойне. Якщо шефа не почне ковбасити щодо радикальних змін курсу, проект бездоганно працюватиме півроку. Одним головним болем менше.
На годиннику – десята. І завтра знову вдома. Альбіна образилася. Це ж вона десь вишпортала Валерія. Для неї. А хто просив? Дрібниці, перетреться... Цікаво, а що робить той, хто нібито претендував на роль новорічного подарунка? Олег. Зайнятий своїми справами? Чи просто знає міру? Чомусь здалося, що друге. Голова гула після дня, проведеного за компом, і вона швидко вляглася. Телефон наче сам попросився до рук.

          Мені сумно. Новий рік безрадісний. І увесь рік очікую не кращим.         

Це було правдою. Ні, у стратегічному плані вона завжди сподівалася на те, що життя влаштується якнайкраще, а глобальні мрії завжди були «генеральськими». От тільки тактичні прийоми постійно підводили, і на «даному етапі» завжди щось не клеїлося, не складалося. Звісно, це було тимчасово, і врешті‑решт колись усе зладиться якнайкраще. Проте кожний Новий рік чомусь викликав «розмокання» більше, ніж попередній.
Він озвався. Складалося враження, що ця людина зараз також лежить і чекає, з ким можна поділитися.

          Сум відвантажте мені, я впораюся за обох. А рік значною мірою залежить від зусиль самої людини. Якщо вони не дають результату, отже, можливо, їх не зовсім у тому напрямку докладають.         

Наступна смс надійшла майже відразу, Ірина не встигла навіть осмислити першу.

          Цього року ви вже врятували одну людину щонайменеше від самотності. А отже, він таки не минув дарма.         

Висловлювати щирі думки далекій та незнайомій людині було справді зручно. Тому Ірина також не затрималася з відповіддю.

          Мене мало втішає зроблене добро, якщо воно не знаходить конкретного втілення у зворотному напрямку.         

          Добро винагороджується завжди, рано чи пізно. І якщо Ви натякаєте на Ваш егоїзм, то гадаю, справа все‑таки не у ньому, а в нетерплячості.         

Ця людина на все відповідала відразу і вміла бачити не гірше, ніж Ірина сама. З ним можна було спілкуватися на рівних. Думка про те, що зараз би взяти і зателефонувати, несподівано викликала гарячу хвилю. Ого... Чого раптом? Та можна, звичайно, але... Чому він цього не зробить? Та й потім: що, як у нього негарний голос або, припустімо, звичка затинатися? Нехай він і розумна людина, але аура спілкування зникне. Навряд чи Ірині захочеться продовжувати. Тож не варто. Схоче – запропонує сам. На мить їй уявилося, що він такий собі гурман у «жіночій» справі. Не квапиться, смакує. Отримає все, що можна, телефоном, потім запропонує зустрітися, потім забажає трахнути. Тоді це банально і справді не варте продовження. Від таких думок «есемескатися» розхотілось, але вона надіслала ще одну.

З вами цікаво спілкуватися. Дякую за щирі думки. На добраніч. 
          Приємних снів. Не пропадайте. До завтра.         

III

автра намалювалося похмурим днем з головним болем і жахливо неприємними відчуттями у горлі. «Де я згрішила»? Не пила холодних напоїв, не вибігала з машини на пронизливий вітер... Морозиво! Корпоративна вечірка таки збиралася вилізти боком.
Гарячий чай ковтався насилу, і від цього роздратування вирувало як у горлянці, так і у свідомості. Ноутбукові лише доводилося терпіти. Ближче до обіду Ірину охопила жахлива втома, почало морозити. Ну, от, схоже, піде за повною програмою. Добре, що дні святкові. А якби у такому стані ще й працювати...

Доброго ранку. Як Ви? 

За хворобою вона й не помітила, що вже «не сама». Справді, коли надходили смс, виникало відчуття, що ця людина – поруч. Дивне враження.

          Погано. Горло болить. Захворіла. Прикро. Напишіть щось приємне...         

Відповідь виявилась як завжди швидкою, а відкривши повідомлення, Ірина несамохіть розплющила очі ще ширше. Есемеска була великою й містила конкретні поради з усунення її неприємної ситуації. Облом для душі, яка вже намірилась отримати порцію заспокоєння і приємності, зате для тіла...
Тілом Ірина ніколи не нехтувала, тому відразу заходилася виконувати рекомендації. На вказівний палець справно намотала «порцію» бинта і занурила у спиртовий розчин йоду. З Богом...
Заплющивши очі, вона таки зуміла вимастити горло. Блювотний рефлекс був жахливим, а після цього запекло так, що покотилися сльози. «Ну, дякую тобі, невідомий раднику. Зараз і я відішлю тобі теплу смс. Таку теплу, як мої відчуття»... Стогнучи від печії, вже розробляла іншу суміш, піддивляючись у пошкрябане табло. Схоже, телефонні картки час міняти місцями. Чай містив лимон, алое, соду і ще багато інгредієнтів, які, наче навмисно, опинилися під рукою. Усі як один! Мимоволі виникало враження, що він тут, поруч і має змогу спостерігати за нею, знаючи, що накидано в кухонних шухлядах.
Випивши чай, пополокавши ним горло, Ірина оглянула себе з ніг до голови. Що ж, якщо це справді так, їй нема чого соромитися. Подивися. Думки повеселішали самі собою. У бажанні відписати вона влізла під ковдру, проте й не зчулася, коли заснула. А розплющивши очі, зрозуміла, що справи не настільки кепські. Ковдра навколо стала вологою. Це ж треба так пропотіти! Горло припинило пекти, і залишалося тільки відчуття, наче з одного боку щось заважає.
Вона перевдяглася в сухе і взяла телефон. Нічого. Наче знав, що «пацієнтка» засне. Дива та й годі.

Дякую! Я майже здорова. Ви що  – лікар? 

          Ні. Педагог. Математика та фізика. Радий був прислужитися.         

Нормально! Хе!
Захотілося похитати головою і розвести руками. Прогресуємо, Ірино Ігорівно! Після полковника СБУ, декана консерваторії, відомого адвоката та двох директорів фірм, де довелося працювати, це був «прогрес». Шкільний учитель, ще й телефоном.

          Тобто, ви працюєте у школі?         

          Ні у приватній структурі. Репетиторство з особливо обдарованими.         

Що це – іронія? Оце – про особливо обдарованих. Чи, може, справді? Складалося враження: ця людина пише те, що думає, не любить «пудрити мізки». І водночас він здався хорошим психологом. Схоже, за тих кілька коротких повідомлень, написаних нашвидкуруч, зумів розкусити, що її не цікавитиме загнаний життям шкільний учитель. А втім, яка різниця? Знайомство ж телефонне.

І я у приватній. Економіст. Ще раз дякую. У Вас  – талант лікаря. А ще у мене враження, що Ви мене знаєте. 

Таке враження виникло зненацька. І усвідомлення, що вона сама випадково натрапила на цю людину, а не навпаки, не спростовувало його.

          Талантів не маю взагалі. Просто ерудиція вище середньої. Зараз це не цінують... Вас знаю лише телефоном і в принципі проти реального знайомства. Гадаю, Ви розумієте, чому.         

Нормальний хід. А ви хитрий тактик, пане Олеже. Приспати пильність бідної дівчинки. Бачте, не планую знайомитися. Це вона має схотіти. Спочатку підсвідомо. І тоді залишиться тільки хапнути. А якщо ні?

          Не зовсім. Поясніть.         

          Важко двома словами. Я подумаю.         

А розмовляти елітний педагог вочевидь не вміє... Справді психолог. Тобто, це вона повинна зрештою набрати його номер і сказати «привіт». Хмм... Цей знавець психології свідомо віддавав ініціативу жінці. І самій же схотілося додати – тій, яка впродовж життя звикла тримати її. Виходить, прорахував її, Ірину. Отже, таки психолог. Ну, гаразд. Позмагаємось у цій директорії. Полетіла нова есемеска.
        Тоді пропоную вийти в інтернет. У Вас є така можливість?       
За кілька секунд:

          Звісно. Приймаю. У мене урок. Лягайте. Хворій потрібно спати. Зранку читайте пояснення. Надішліть Ваш емейл. Прокидайтеся здоровою.         

От вам і наступний етап. З тією різницею лише, що вона прогнозувала відразу розмовний. Але доведеться пройти ще електронний. Чому ні? Цікаво – запропонує зустріч чи захоче обмінятися фотками? Як би не було, а від цього моменту загадковість припиниться і почнеться банальщина. Навіть якщо раптом у нього приємні руки і неперевершений член. Думки про майбутнє чомусь завжди скочувались у якесь рутинне русло, і бажання спілкуватися пропадало. А може, вистачить випереджати події?
Вона ще раз повторила процедури, щоправда, вже без змащування горла, і вклалася. На прощання пальці набрали знайомий номер, відсилаючи візитівку з електронною адресою.

IV

ойно розплющивши очі, Ірина зрозуміла, що Олегові побажання справдилися. Горла наче не було взагалі. Уперше за всі часи нескінчених ангін. А от чи виконані обіцянки? Комп'ютер вантаживсь, а вона нетерпляче помішувала в турці каву. Ні, цей не мав би розкидатися порожніми обіцянками, адже вона також уміла вчасно розкусити хто є хто.
Сторінка завантажилась, і новий лист відкрився. Справді. Ось і зворотна адреса. Ого! Листа було надіслано о пів на третю! Чому не спиться? Не дає самотність? Чи, навпаки, багато справ? Чи, може, через схильність думати довше над складними питаннями?
Сьорбнувши кави, почала читати.

          Дорога Ірино!         
          Я радий, що є можливість спілкуватися таким способом. Дякую за просту і водночас геніальну ідею, Ви молодець. Тепер легше буде пояснити хоча б цю свою останню думку.         
Не знаю, скільки Вам років, але за манерою висловлюватись та зрілістю думок роблю висновок, що до зелених дівчат Ви не належите. А отже, маєте певний життєвий досвід. Гадаю, у Вас були чоловіки. Згляньтеся назад  – чи не всі вони виявились однаковими? Чи не з усіма знайомства відбувалися за стандартною схемою? Ні, звісно, один міг почати з квітів, а інший  – із недоречних жартів. Я не про це.  У подальшому кожен з них зумів продемонструвати Вам свої сильні сторони, інакше не став би Вашим. Потім його слабкі сторони Ви розкрили самі, не зумівши сховати при цьому і власних. Потім  – конфлікт цих сторін: як слабких, так і сильних. А далі люди змушені розбігтись у надії, що наступного разу пощастить більше. 
Хто вони для Вас тепер? Сіра маса. «Бувші». Усі однакові, які не виправдали Ваших сподівань. Чи варто додавати до списку ще одного? Навіть якщо припустити, що спочатку пощастить і справді започаткується отой «світлий» період стосунків? Ні, можна, звичайно, але це означатиме просування «накатаним», хибним шляхом без перспективи розв'язання основної проблеми. 
Чим більше точок стикання у двох людей, тим вища ймовірність зустрітися з невідповідностями у стосунках. Це з одного боку. З іншого  – основна сила, яка рухає двох людей назустріч одне одному,  – самотність. І директорія, в якій зустрілися ми з Вами,  – саме та, котра найвищою мірою запобігає їй. Наявність людини, яка здатна Вас вислухати і зрозуміти,  – ось те, що ліквідує самотність. А не секс, а не спільне вирішення господарських та фінансових питань, а не постійна фізична наявність цієї людини перед очима. Ні, інші фактори також діють у цьому напрямку, але погодьтеся  – значно слабше, тимчасовіше, не так радикально. І ця закономірність тим правдивіша, чим вище розвинуті люди, про яких ідеться. 
          То ж скажіть самі, чи варто вводити інші, додаткові фактори, ризикуючи втратити при цьому отой головний, перший?         

Залишалося тільки вражено похитати головою. Ірина зручніше вмостила ноутбук на колінах і видала відповідь.

У ваших висновках є частка істини, не заперечиш, адже кохання  – це справді лише гра за правилами. Але разом з тим Ваш лист містить багато слабких моментів. Отже, за Вашою логікою я повинна лягати у ліжко з будь‑ким, знаючи, що десь є дорога мені людина, з якою у нас взаєморозуміння, яка переживає за мене? Я повинна виховувати дітей з кимось іншим? Вирішувати важкі та принципові життєві ситуації сама у той час, коли існує хтось, кому я не байдужа? 
          Ви впевнені у правильності Ваших життєвих установок?         

Він дав часу лише на приготування бутерброда і застелення ліжка.

Категорично не згідний, що кохання  – гра за правилами. Це радше творчість, музика, де за допомогою обмеженої кількості нот відкривається нескінчене поле діяльності. Їх можна «складати» у різному порядку, з різними ритмом і розміром, у різних поєднаннях та з відповідною гучністю. І кожна створена мелодія навіть близько не нагадуватиме іншу. Тому мова про якісь правила тут надзвичайно відносна. Радше, я б сказав, ідеться про принципи, а це зовсім інше. Проте у житті не буває безпрограшних варіантів. Ті, хто лягає у ліжко, так само з нього встають. Ті, хто вирощує дітей, поступово припиняють розуміти одне одного і відчужуються. Ті, хто разом заробляють гроші, колись їх не поділять. Це  – закономірний процес. Потреба ж у близькій людині, у спорідненій душі є завжди. От і вирішуйте, що важливіше. Тут кожен повинен сам. 
Звісно, говорячи конкретно про нас із Вами, можна лише припускати. І якщо раптом колись Ви категорично забагнете зустрічі, я не відмовлю. Те, що можна при цьому отримати у найкращому випадку, обоє ми, гадаю, розуміємо. Зауважте  – у найкращому, якщо він відбудеться. А от те, що можемо втратити, зрозуміємо лише згодом, якщо спілкуватимемося довше. Навіть якщо уявити, що у моїй особі Вам вдасться отримати справного коханця і багатого спонсора (хоча це дуже сумнівно, та й навряд чи Ви самі потерпаєте без цього), втратите потім значно більше. Що ж до себе, то будь‑яких ілюзій стосовно цього взагалі не припускаю. 

Усе в його висновках було аргументовано якнайкраще. Та й, поклавши руку на серце, Ірина і сама розуміла – багато у чому новий знайомий правий. Ну, не в усьому, звичайно. І це чітко розуміла, коли намагалась уявити Олегову зовнішність. Людина, яка так висловлюється, повинна мати інтелігентні манери, прямий відвертий погляд, проникливі очі. Не такі, як припустімо, у того ж Валерія, здатного лише бубоніти обридлі «штампи» і пнутися бути розумнішим та крутішим, аніж є насправді.
А якщо ні? Якщо Олег – маленький сірий «зачуханець», дарма що з розумом, якщо він не вміє пристосуватись у житті, тому й не спроможний вийти за межі телефонного знайомства? Тоді тим паче не варто тягнути його за вуха, адже зникне взагалі усе.
Ну що задумки?! Вони народжувалися незмінно, кожного разу, псуючи ауру. Пальці Ірини знову застукали по клавішах.

Багато у чому з Вами погоджуюсь. Однак навряд чи довго так протримаюся. Якщо наше знайомство розвиватиметься, якщо Ви ще більше зацікавите мене як людина,  – обов'язково захочу Вас побачити. Незважаючи на небезпеку позбутися того, що є. Мій життєвий принцип  – усе або нічого. 

Інтернет працював на повну потужність, принаймні в їхньому взаємному напрямку.

          Я зрозумів це відразу. Проте така позиція характерніша для людей, не цілком ознайомлених з категорією «нічого». Ті, кому насправді відомо, що вона може означати, підходять до цього обережніше, зваженіше. Я знаю повною мірою, у що може виливатися поняття «нічого», тому схильний якнайкраще цінувати будь‑які надбання, можливі у житті. Ні, я також не люблю зупинятися на досягнутому, але до перспектив щось втратити, тим паче щось цінне, звик ставитися з більшою обережністю.         
          Ви нічого не сказали про горло. Напишіть хоч кілька слів. За цими дебатами я не забув і переживаю.         

Як не дивно, вона вірила.

З горлом  – повний порядок. Ви мене вилікували. Зате з деякими Вашими теоріями, пробачте, сіли у калюжу. Адже все‑таки не змогли обійтися голим співчуттям, і навіть за телефонної форми знайомства намагалися взяти участь у проблемах людини, жінки, до якої відчули симпатію. Захотіли  – і зуміли спромогтися на реальну допомогу. Справді Вам вдячна. 

Але зловити його на нестикуваннях виявилося нелегко.

Ужитті є чорний та білий кольори. Але між ними зазвичай не буває різкої межі. Є поступовий перехід  – гама відтінків. Та всеж, чорне і біле  – це цілком різне. Часто «чорне» та «біле» вживають у переносному значенні. Спробуйте поділити все, що робиться, на добре та погане  – навряд чи це вдасться, адже і тут усе відносно. Є купа такого, що займає місце десь посередині, й кожна конкретна людина знайде у будь‑якому явищі більше доброго, ніж поганого, або ж навпаки. Аналогічно бувають виважені та безглузді вчинки. Між ними ще є вчинки з часткою виправданого ризику, ризиковані вчинки, безумні вчинки, і вже аж потім  – зовсім безглузді. Перехід, як бачите, також дуже поступовий, проте виважені й безглузді вчинки  – також зовсім різне, і якщо перше повинні робити всі, то друге  – не повинен ніхто. І межа між ними у кожного своя  – залежно від якостей людини. Математик або шахіст обере перше, картяр  – десь посередині, повний ідіот завжди робить друге. Так і в наших стосунках: кожен бачить різницю між початковим і завершальним варіантом, проте межу, на якій варто зупинитися, обирає сам. 

Ця думка була настільки логічною, що Ірина почала набирати текст, щойно дочитавши до кінця.

          Ну, тоді Ви ближче до математика в усіх розуміннях, а я майже повна ідіотка. Сподіваюся, лише у переносному...         

Та Олег не підтримав жартівливих інтонацій.

Ні, я вважаю, що Ви за натурою картярка.  До того ж, досвідчена і здібна, щоправда, любите ходити по грані, яка межує з нерозумністю. 

За всього бажання припинити дивуватися цій людині Ірина не могла такого зробити. Здавалось, у віртуальний простір разом із її фразами втікають побічні думки, риси характеру, переконання та недоліки. Він бачить і розуміє все. Чомусь раніше чоловіки – не лише близько знайомі, взагалі здавались їй свого роду примітивною масою. Багатим бракувало розуму, розумним – емоцій, емоційним – елементарної рішучості, практичності та власної думки. Цей випадав із загальної когорти.

Скажіть ще раз, будь ласка,  – Ви звідкись знаєте мене? Мені постійно це здається. 

Дарма. Проте, якщо здаватиметься і надалі, можу розрахувати для Вас імовірність потрапляння Вашого випадкового дзвінка до знайомої людини. Зрозумієте відразу  – такого не буває. Ми абсолютно незнайомі люди, між нами відстань у кілометри. І це свідчить про те, що я таки не сів у калюжу, а значною мірою правий. І людина  – це насамперед емоційно‑розумова, лише потім  – фізико‑біологічна одиниця. Як бачите, не обов'язково їсти і спати з людиною, щоб скласти про неї правильне враження. 

Але Ірина завжди мала про все власну думку, змінити яку було не так уже й легко. Тому продовжувала наполягати на‑своєму.

Напевно, мої здібності пізнати людину на відстані значно скромніші. Тому, якщо це не суперечить Вашим переконанням, розкажіть про себе. Хоча б те, що не затягне Вас за межу, про яку йшлося. Хоча б у загальних рисах, адже мені справді це потрібно, навіть для такої форми стосунків. Насамперед, чи є Ви забезпеченою людиною. Незважаючи на те, що ми не плануємо очного знайомства, це має значення. Хотілося б знати і Ваш вік та сімейний стан. Які у Вас захоплення, чи підтримуєте фізичні кондиції? Згідна, це банальності, проте вони, як на мене, важливі за будь‑яких розкладів. Це ж візитка людини. Ну і, якщо раптом у Ваших традиціях виконання пікантних забаганок дами,  – на чому їздите. 

Ось і приїхали! Якщо цій людині скоро шістдесят, і вона змушена економити на їжі аби розрахуватися за газ, навряд чи бажання листуватися збережеться. Що ж, усе у цьому житті має початок та кінець. А розставатися треба вміти навіть з потрібними речами, якщо вони створюють дискомфорт. Цього разу ноут «думав» довше і, забравши його на кухню, Ірина заходилася готувати.
Саме тієї миті засигналив старий мобільний. Які люди! Напевно, він вже отямився від святкування Нового року і згадав про наболіле.
– Так, я вас слухаю, пане Валерію!
– Ірочко, куди ж ви так рішуче пропали! Я гадав, ви мого голосу вже й не впізнаєте!
– У мене цей номер занотований у пам'яті телефона, – незворушно відповіла, – тому на табло висвітлюється ваше ім'я. А голос справді впізнати важко. Напевно, ви сильно справили Новий рік...
– Ірочко, ми‑то справили. А ви? Я обдзвонився. Хотів їхати вас розшукувати, але Альбіна відрадила.
– Валерію Миколайовичу, – обридло звівши очі до стелі, зітхнула Ірина, – по‑перше, якщо ви телефонуєте до «Ірочки», то не туди потрапили. Ірочка – в іншому місці. Погляньте добре в інтернеті, самі знаєте, на якому сайті, а тоді набирайте. По‑друге, Аля вчинила розумно, інакше новорічна ніч залишила б вам тільки неприємні враження. І по‑третє, я відсвяткувала відмінно. Виспалася – не те слово.
– Виспалися?! – співрозмовник мало не ковтнув язика. – Ви хочете сказати, що справляли самі?!
– А хіба я казала, що сама? – у відповідь здивувалась Ірина. – Принаймні, не хотіла. Напевно, обмовилася.
– Хмхм... Ну а... тепер, після Нового року ми ж із вами можемо зістикуватись? У пристойному місці за гідною програмою... Чи у мене є конкурент? Напевно, той, з яким ви від мене втекли...
– Не знаю, чи є у вас конкуренти, – майже по складах видала вона, – а у того, кого ви маєте на увазі, схоже, їх справді нема.
– Схоже? – зрадів Валерій. – Тобто, ще точно невідомо. Це вже інший базар. Отже, поборемося. Пропоную оголосити конкурс. Ось цивілізований підхід! До речі... А на фіга ви мені радили суші без соусу їсти? Це ж така гидота! Зовсім як трава...
– Стоп! – перервала Ірина. – Ви й далі неуважні. А хто казав – їсти? Ви взагалі зберігаєте смс‑повідомлення жінки, на яку претендуєте?
– Аякже! – злякався Валерій. – Обов'язково!
А...
– То відкрийте просто зараз і перечитайте. Там немає жодного слова про те, щоб їсти.
– А... що ж я мав з ними...
Це виглядало – навмисне не придумаєш. Те, що крутилося «автоматом» у нього на язиці й мало б злетіти за наявності іншого співрозмовника, «опускаючи» його, ніяк не вкладалось у голові Валерія стосовно самого себе. Вона сміялася довго і голосно. Сміх, здавалося, розривав груди. Трапляються ж такі люди!
– Валерію... – це вимовилося насилу. – Я... пробачте... я справді людина без комплексів... але розтлумачувати до такого рівня, щоб аж... ну, не можу. Попросіть, нехай Аля розповість вам анекдот про те, як пацієнт ковтав свічки, аби вилікувати геморой. Таке вона запам'ятовує, а оповідати у неї краще вийде. Ні, справді...
– Ну гаразд... – тепер у його голосі чулися не лише збентеженість, а й образа, хоча можна було побитись об заклад – не пов'язана з розумінням ситуації. – То я сподіваюся на зустріч із конкурентом і прозорі вибори.
– Гаразд, подумаємо, – пообіцяла Ірина.
Ноут давно впоравсь із завданням і вже чекав. Ну, ось. Відчуття, що справді зустріла Новий рік не сама, утвердилося, коли натискала клавішу розпакування листа.

Не бачу в поставлених запитаннях нічого дивного і спробую якнайкраще задовольнити Вашу цікавість, хоч загалом і не полюбляю «хвалити» себе. Річ у тому, що, розповідаючи про себе, людина так чи інакше вдається до власної оцінки, нав'язуючи її іншій, адже безбарвна об'єктивна розповідь про власну персону  – справа нереальна. Однак усе ж таки спробую. 
Звісно, я не належу до олігархів, проте забезпечую себе повністю, якщо йдеться про власні потреби. Принаймні, забігаючи вперед, зауважу, що причиною невдач в особистому житті фінансові проблеми не стали. Мені скоро сорок. У минулому  – перший розряд із плавання, тепер лише домашній тренажер, щоправда, регулярно. Їжджу на «Хонді», звичайно ж, не новій, проте завжди мрію ходити пішки. Захоплення  – як у більшості пересічних, нічого особливого. Слухаю музику, читаю книжки. Футбольний уболівальник. Розлучений. Самотній не лише як чоловік, ай як людина. Хотів би сподіватися, що тепер уже не зовсім. Це те, про що просили Ви. Додам і від себе  – те, що вважаю важливіш. Від алкоголю не залежний, хоч іноді можу. Не палю зовсім. Ревнивий, тому спогадами про Ваші амурні пригоди, які виникнуть під час нашого знайомства, просив би не ділитися. 

Людині справді важко розповісти про себе об'єктивно, Ірина це розуміла. Але, прочитавши листа, майже відразу взяла «трубу» й набрала номер Валерія.
– Мені шкода, – тільки й мовила, – але конкурс ви програли. Це – остаточно.
– Коли?! – здивувався той. – Щойно жми... Він виграв? Коли встиг?!
– Він також іще не виграв. Але йому ви поступилися вже. Пробачте.

V

вяткові дні спливли швидко. Закінчився січень, і лютий уже сповна виправдовував свою назву. Панували тріскучі морози. Робота була схожою на пекло. А Дробот цього разу перевершив сам себе.
Валентин Дробот був директором регіонального відділення їхньої корпорації «Глобус», яка займалася створенням цифрових телефонних станцій та комунікаційних мереж. Сюди вони з Іриною прийшли майже одночасно. Якщо ж бути точнішим, новий директор новоствореного відділення вишпортав її анкету з інтернетівських закапелків і запросив на співбесіду. Остання відбувалась у ресторані «Румба», тривала аж чотири години й упродовж усього цього часу Ірина не відчула, що її обмацує погляд співрозмовника, не стикнулася з ідіотськими запитаннями та незрозумілими чи більш як прозорими натяками. Двоє, які говорили з нею, намагалися встановити лише одне – її реальну кваліфікацію і професійну придатність.
Звісно, їх цікавила причина, з якої фахівець її класу змушений шукати роботу Й Ірина розповіла Валентинові Вікторовичу про його попередника – так і сказала. Це масне чмо з певних часів почало наполегливо простягати до неї руки, а коли останні виявилися «закороткими», то хоча б думки. Працювати, коли на тебе дивляться, наче на тіло для сексу, – неможливо. Хронічне хамство у вигляді поглядів, виробничого тиску та відверто непристойних пропозицій важко витерпіти навіть таким жінкам. Ірина пішла. «Можете не хвилюватися. Хоча він і мій попередник, його послідовником я не буду», – заспокоїв тоді Дробот.
Нове відділення корпорації створювалося практично з нуля. І в цій ситуації не лише новоспечений директор – вона сама відкрила, ким є насправді. Коли в руках можливості, й ніхто не стримує польоту... Щойностворена система від верху до низу була заслугою Ірини.
Дробот виявився скромним фахівцем. Як кажуть: колись десь крутився поруч... Так – більш ніж посередній інженер, якщо у професійному плані, щоправда, з непоганою хваткою організатора та бізнесмена. Але у фахових питаннях міг лише оцінити. Підказати або ж перевірити – ні. І щоб заслужити схвальну оцінку своїх дій, йому ще потрібно було ой як розтлумачити! Перед Іриною відкрилося «золоте дно». Їй належало лише виконувати намічені завдання. А яким шляхом – то була вже лише її справа. І шлях вона обирала, зрозуміло, такий, що давав максимум прибутку їй особисто, адже вникати у деталі не було кому. Ірина відокремила частину фінансового потоку корпорації, і вона потекла до її кишені. Нехай то була порівняно зі загальним розміром мізерія, нехай коли текло, а коли крапало... Та це виявилися більш ніж солідні гроші.
Усе влаштувалося напрочуд вдало, і перші дні, місяці на новій посаді Ірина готова була молитися, щоб це нікуди не поділось. Одного разу навіть не пошкодувала півтори доби на досконале вивчення корпорації, куди потрапила. Довелося постарати та влізти туди, куди взагалі не варто... Корпорація міцно стояла на ногах і її можна було вважати магнатом у галузі комунікацій нарівні з Телекомом. А новостворене регіональне відділення за прибутками і показниками дуже швидко посіло високе місце серед інших – незважаючи на махінації, які вона «провертала» у власних інтересах. Треба вміти!
Виробнича ейфорія тривала недовго. Ірина стала найважливішим фахівцем, керівником підприємства, і за такого режиму роботи це забирало всі сили. Усі без залишку. Сили і час. На себе не залишалося практично нічого. Пізно увечері очі заплющувалися самі. Думки про власні прибутки, а також мрії, в які блага вони колись виллються, пробігали миттєво. Наставав сон, який далеко не завжди робив голову свіжою. І оте «колись» ввижалося щоразу далі й далі. Нічого, – заспокоювала вона себе. Ще буде час. А зараз – ловити момент. Хто ж добровільно йтиме з Ельдорадо, де ростуть золоті квіти, між якими можна вільно політати!
Змінивсь і генеральний, точніше кажучи, його ставлення. Вона давно вже не була Іриною Ігорівною – тепер стала же просто Іриною, іноді навіть Ірою. Випадки, коли їй наглядно демонстрували, хто є хто, дедалі частішали. Аби не забувала. Вільного польоту поменшало. Дробот, не спроможний через низьку професійну компетентність вдиратись у вузькі фахові питання, поза ними керував «на повну». На корпоративах Ірина ставала не інакше як Ірочкою, а після таких заходів відчувала, що її поступово підводять до наступного етапу. Пора готуватися до ліжка.
Ситуація в міру її усвідомлення заводила в розпач. Починати війну – означало втратити багато що. Підкоритися було не те що не в її правилах – не в її натурі. Обрала середину. Поводилася бездоганно, намагаючись обходити гострі кути і «спускати на гальмах» усі нестикування. Це загрожувало затягнутися надовго.
Та настав момент, коли «на гальмах» не вийшло. Після чергового корпоративу, коли випили чимало. Розпустити руки директора підштовхнув алкоголь. Також він змусив Ірину дати занадто різку відсіч. Це побачили всі. Зранку Дробот попросив вибачення – привселюдно. Вона також. Але в їхніх стосунках почалася нова ера. Будучи пихатою і злопам'ятною, але водночас прагматичною людиною, він не виживав її і навіть не цькував відкрито. Хіба ж рубають гілку, на якій самі сидять? Але тепер директор використовував кожну, навіть найменшу, можливість зробити життя Ірини нестерпним. Не відкрито, звичайно. Проте вона чітко розуміла, звідки віє вітер.
Ірина приходила додому вщент вимученою й відкривала ноут. Зазвичай там уже щось чекало. Читаючи прості та зрозумілі слова, від яких віяло теплом і турботою, заспокоювалася. Здавалось, усередині щось відпускало. Зникало оте жахливе відчуття «не хочу нічого», котре починало переслідувати від моменту переступання власного порога, і виникли якісь бажання. Вона пила йогурт, вмикала телевізор, читала ще раз і спромогалася на кілька рядків відповіді.

          Пробач, зовсім ніяка. Мертва. Детальніше відпишу на вихідних. Не ображайся. Думаю про тебе. Дякую, що ти є.         

А відсилаючи пошту, вже зі заплющеними очима, знала: зранку питиме каву під його повчання, зміст яких зводитиметься до того, що себе потрібно берегти і шанувати. Вони, ці настанови, ніколи не повторювались і не були нав'язливими, а щоразу її віртуальний коханий умів знайти для цього нові слова й аргументи.
Коли ж наставали вихідні, «наговоритися» було важко. Ірина відсипалась, і її проривало. Про події тижня розповідалося два дні поспіль. Ноутбук, наче віддане песя, тягнувся по квартирі за господинею, не полишаючи її ніде. З ним обідалось і вечерялось. Удвох із ним дивилися телепередачі. Здавалося, що за все життя її вперше огорнуло відчуття «не сама».
Того вечора Ірина повернулася роздратованою і без настрою. Зовсім. Не було тієї всепоглинаючої втоми, що відразу тягла до ліжка, проте з рук вилітало геть усе. Швидше лягати. Швидше б завтра. Ноут увімкнула останнього перед сном моменту, коли вже побувала в душі, який також не подарував полегшення. Зараз. Убивчість власного настрою лякала. Не було навіть сподівань на те, що його поліпшить лист від Нього.
Сторінка завантажилась, а Ірина продовжувала тупо вдивлятись у монітор. Там не було нічого. Ото вже справді невдалий день! Швидше б він закінчився... Та, видно, не судилося. Чому? Куди пропав Він?
Довелося так і написати.

          Куди ти пропав? Від тебе нема листа. Щось сталося? Відпиши мені.         

Відповіді чекала десять хвилин.

          Я тут. Пробач. Сьогодні не пишеться. Лягай спати. Сподіваюсь, у тебе все гаразд.         

Вона зітхнула й відвернулася до стіни. Ну чого? Хіба десь написано, що він повинен з'являтися щодня? А можливо, йому зараз просто не до неї. Самотній чоловік може бути не сам. На один вечір або ніч. Захопився, готувавсь і... не знайшов часу на неї. Той, хто ревнивий і не хоче знати про чужі амурні пригоди, не афішуватиме й власних.
Злість на себе відігнала залишки сну. Сьогодні зовсім психопатка. Сором та й годі. «Цікаво, на скільки ще мене вистачить за такого щільного графіка?» У голові оберталося. Робота. «Корки». Шеф. Чвари. Знову «корки». Він. Ноутбук. І знову робота...
Ну, все. Тепер уже точно до ранку. Скільки вже? Пів на дванадцяту. Снодійне пити пізно. Завтра не встанеш. О Боже... Якби на моніторі вчасно знайшовся його лист, вона б уже спала. Шкода тобі було...
Ні. Пити снодійне, просто зараз. Краще зранку їхати сонною, ніж хворою. О третій ночі снодійного вже справді не зробиш. Телефон, закинутий десь поруч із ліжком, вібрував тихо і наполегливо. Дідько б його забрав... Кому ще о такій годині?!
Номер на табло викликав правець. Щелепа відпустилась, а руки несподівано затерпли. Очі не наважувалися повірити. Телефонував Він. Довго і наполегливо. Чомусь похололо всередині, а палець ніяк не наважувався натиснути кнопку відповіді. Ну...
– Алло?
Власний голос здивував ще більше. Це були вже не інтонації роздратованої і невиспаної жінки, і прозвучало коротке слово, з якого вона ніколи не починала телефонних розмов.
– Привіт...
Його ж голос виявився тихим, густим, надзвичайно приємним і, як здалось їй, дуже сумним.
– Куди ж ти пропав? – запитала Ірина. – Зовсім забув про мене. Гадала, до ранку не спатиму...
– Пробач, – він зітхнув глибоко і невтішно. – Мені погано. Я знаю, не личить плакатися жінці, але... Я цього ніколи не робив, просто дуже важко зараз...
– Що сталося? – видихнула у мобілку. – Розповідай уже. У чому справа?!
– Нічого не сталося. Точніше, нічого конкретного. Просто... знаєш, як ото буває – день за днем накопичується негатив. Щось погане, невдале стається кожного дня. Людина терпить, намагається не зважати. Нехай усе це поодинці – дрібниці, але колись вони переливаються через край, і тоді здається: все, більше не можу. І не знаєш, як пережити цей стан.
– Є таке, – погодилась Ірина. – Отже, конкретного поганого, серйозного у тебе нічого не сталося? Скажи!
– Начебто ні.
– Ти мене налякав...
Їй по‑справжньому відлягло. І не лише від моменту його дзвінка, а за весь день накопичення власного негативу. Рука знайшла кнопку нічника й вимкнула світло. Так було приємніше. Ну, тепер снодійне вже можна відкласти.
– Послухай мене... – збираючись із думками, попросила Ірина. – Послухай, будь ласка, уважно. Я не знаю рецепту виходу з такого стану. Справді не знаю. У мене таке трапляється часто, і коли це відбувається, ненавиджу сама себе. Доводиться лише терпіти. Потім само минає. Поступово. Але для тебе... якщо ти раптом сам розумієш, як... Скажи, я справді на все згідна. Чим можу тобі допомогти?
– Побудь зі мною, – попросив він. – Просто поговори. Бо самому зараз неможливо.
– Гаразд. А ти знаєш, – несподівано згадалось їй, – у мене таке траплялося досить давно, ще до тебе. Якраз на самий Новий Рік. А потім... З тобою – жодного разу. Ні, ще буде, звичайно. Іноді життя так дістане, що не знаєш куди подітися. Ти добре зробив, що згадав про мене у такий момент. А чому раніше не телефонував? Ну, просто так...
– Не знаю. Напевно, боявся щось порушити. Щось таке виникло – свого роду цінне, потрібне. Коли отримуєш щось подібне і ніколи не мав із ним справи, не знаєш, як користуватися, – завжди поводишся обережно. Не зіпсувати. Так і я.
– Ну, схоже воно виявилося не настільки тендітним, – зауважила Ірина. – Я чую, тебе витягає потроху. Голос уже змінивсь. Я справді злякалася.
– Пробач, – сказав він,– якось не подумав про цей момент. А ти? Чому не телефонувала? Гадаю, ти звикла перебирати ініціативу в різних питаннях.
– Що, голосовий тембр підтверджує раніше набуте враження? – засміялась Ірина.
– Повністю.
– Як тобі сказати... Ти ж поставив мене надто близько до небезпечної грані. Не хочеться виглядати в очах потрібного тобі чоловіка повною ідіоткою.
– Викрутилася, – погодивсь Олег. – Приймається. А голос у тебе приємний. Сильний, упевнений, але водночас не різкий, не грубий. Я не раз намагавсь уявити, як він звучить. Знаєш, чогось подібного й чекав.
Вона розсміялася весело та щиро.
– Ну, знаєш – звучить... Звучить тоді, як я комусь чортів даю по роботі. Або... ти ще не бачив «театру одного актора» у моєму виконанні. Іноді життя примушує до такого вдаватись. От тоді він справді звучить! Ну і... ще можливі ситуації, коли голос... словом, також звучить. Правда, я вже забула, коли це було.
– Уявляю... – помовчавши, згодивсь Олег. І не відчувалось у його мовчанні жодного натяку на ніяковість ситуації.
– Навряд чи, – продовжувала сміятись Ірина. – Це не можна уявити. А твій голос мені також подобається. До речі, ти питав, чому я не телефонувала першою. Бувало, подумаю – а раптом ця людина не вміє говорити. Раптом збивається, затинається... Знаєш, дехто на папері есесмесками вміє висловитись, а так... От і боялась. Якщо зіпсує враження – потім важко спілкуватися, принаймні із задоволенням.
– Розумію, – знову згодився він. – І я відчував щось схоже. Радий, що нас пронесло через це «підводне каміння».
Вони розмовляли без зупинок. Сон кудись подівсь, і якщо увечері його дезертирство викликало цілком закономірне обурення, то зараз ставало просто не до нього.
Першою зиркнула на годинник Ірина.
– Котра?! Пів на четверту?! Коли?!
– Час летить, – укотре погодився він. – А тобі ж рано вставати! Завтра будеш ніяка. Пробач, захопився...
– Ну що ти! Дрібниці. Ще десять хвилин. Висплюся. Зате, коли засинаєш з позитивними емоціями, година йде за дві.
– Не думав над цим, – зізнавсь Олег. – Можливо. Дякую, що ти є.
– Ну... цінуй! Тепер ти телефонуватимеш мені?
– Обов'язково. А ти?
– Завтра зранку. Питиму каву п'ять хвилин. Без цього не можу. Отже, п'ять хвилин на розмову. Стоп... так... тобі ж рано вставати не потрібно! Ні, виспися хоча б сам. Пізніше. Коли прокинешся, – набери.
– Ні, буди, – попросив Олег. – Хочеться попити кави разом з тобою. Якщо ти не проти.
– Телефоном?! Хоча... чого ж, цікаво. Кажуть, навіть секс телефоном буває. Чому ж кави не випити? Давай!
– Тоді я теж о шостій. Усе. Спимо. Тобі завтра важче буде. Гарних снів!
– Уже нема коли... – пошкодувала Ірина.
– Справді, нема...
Очі заплющились, і сон надійшов одразу. Дві години... Вистачить. Вона була по‑справжньому не сама.
На прощання уявилася «хонда» одного з попередніх випусків, проте доглянута і чисто вимита, адже такий чоловік схильний тримати порядок скрізь. Він виходить, одягнутий просто, але зі смаком, не у брендових речах, проте з усіма ґудзиками, без дірок у кишенях та з незаляпаними штанками. Зачиняє дверцята й піднімається нагору: готувати до майбутнього життя чиєсь дурнувате, проте надзвичайно здібне чадо. І в його заповненій складними формулами голові ще залишається достатньо місця для почуттів, емоцій та переживань... і для неї.

VI

оняття «сама» з нею було завжди.
Величезне місто асоціювалося в Ірини з людською рікою. Її бурхливі потоки котилися вулицями, затікаючи і виринаючи з метро й підземок, вируючи біля роззявлених дверей крамниць та офісів, несучи на собі залізні машини, наче сірникові кораблики. Ірина постійно перебувала у цих хвилях, до того ж, тільки на гребені, проте легко могла сказати будь‑якого моменту, не кривлячи душею, – я сама.
А ще гігантське місто вважала складним, на кшталт годинникового, механізмом. Із сотнями тисяч деталей, серед яких були і надскладні мікросхеми, – надійні й не дуже, і примітивні металеві та пластмасові болтики, часто‑густо іржаві, із «заїждженою» різьбою; просто пилюка та іржа, таргани й міль, які псували повітря та вигляд, заважаючи працювати вузлам механізму. Ірина була дуже важливою деталлю на своєму місці, контактуючи водночас із багатьма іншими, координуючи їх роботу, перебуваючи не раз по коліно у пилюці та бруді. І все ж таки справедливо мала підстави вважати себе відокремленим елементом.
Переплітаючись увесь час із багатьма іншими людьми тілами, думками й траєкторіями, наче лоза у виготовленому з неї кошику, Ірина, однак, залишалася сама. Навіть виконуючи чужі завдання, її «мікросхеми» працювали автономно, думки виникали незалежно, а на тілі не залишали сліду ні «бруд», ані «іржа».
У такі моменти усвідомлення цього поняття викликало ейфорію. «Сама!» Не залежна ні від кого і ні від чого. Не обтяжена ніякими особливими канонами, крім одного – вижити у цьому непростому світі, де єдиною справжньою, гідною зусиль метою може бути лише якість життя.
Галасливе й незатишне місто потопало в аурі інтиму. Люди не бажали бути самотніми, а тому сходилися, розбігались, утворюючи різноманітні комбінації – міцні й не дуже, постійні та кількагодинні, з різною кількістю учасників. І над цим усім процесом, наче пара над водою у холодну погоду, вирували різноманітні почуття: від пристрастного кохання «на все життя» до брудного хтивого потягу. Вони, наче душа, заселяли тіло мегаполісу незалежно від стану, в якому воно перебувало. Ця «душа» просякала кожну його клітинку, здатна функціонувати як за процвітання, так і за повної розрухи, поки ще крутиться останній найіржавіший гвинтик.
Ірина перебувала у такій аурі завжди. Її знали, хотіли, бажали, а іноді й отримували далеко не останні учасники цієї складної системи. А вона активно обирала, змінювала, нищила не лише їхні почуття – часто‑густо їх самих, не замислюючись над наслідками і розглядаючи цю нішу свого обертання у тому ж аспекті. Якість життя, не більше. Її життя, не чийогось. Ось чому служили і декан консерваторії, і полковник СБУ, й обоє директорів фірм, на яких колись раніше доводилося працювати, і ще кілька тих, кого взагалі, як виявилося згодом, не варто було деталізувати. І навіть у часи розквіту стосунків з кожним із них Ірина впевнено могла зізнатися собі, що й тепер – сама. Вона не дорожила ні ким. І якщо у стосунках назрівали негаразди, сприймала це без найменшого жалю, лише як ознаку, що пора щось змінювати. Елемент, який функціонує не бездоганно, підлягає заміні. Крапка. Інакше «накривається» система.
Саме тому їй завжди було легко. Легко приймати рішення, розраховувати підлеглих, друзів та коханців, відмовлятися самій від речей, з якими, здавалося, дуже багато пов'язано, на які витрачено чимало зусиль. Звісно, Ірина усвідомлювала, що людина – не комп'ютер, і все‑таки... Чим досконаліша програма, чим більше позбавлена вона слабких місць, тим бездоганніше працює. Тим рідше їй загрожує «глюк».
Усе було так. Її система вистоювала там, де «летіли» інші. Проте і вона іноді давала збій. Глючило навіть її. І якщо вже глючило, то відбувалося справжнє лихо, яке для довколишніх часто‑густо набувало характеру стихійного.
Радикальних методів виходу з цього стану вона не знала. Потрібно було лише «затиснутись» і робити свою справу, незважаючи ні на що, очікуючи того рятівного моменту, коли «система» самостійно впорається з негараздами. «Вигребе», хай би що. У такі важкі години, а нерідко й дні оте поняття «сама» набувало цілком іншого забарвлення, іншої сутності. Воно вже не виконувало роль непробивного панцира, що захищав тіло й душу амазонки у жорстоких життєвих сутичках. Натомість він перетворювався на кам'яний футляр, тісну гіпсову пов'язку, на лещата, які тримали, душили, заважаючи рухатись і дихати. У такі періоди поняття «сама» сприймалося з важкою приреченістю, давлячи на мізки, забираючи розум і здоровий глузд.
Ніхто з «бувших» не вмів витягнути її з цього стану. Хоча зусиль докладали. Намагання коханців, які у міру своїх можливостей, а вони були, зрозуміло, різними, бажали стати ще й друзями, розбивалися, наче об непохитні скелі, а Ірина, ще більше скаженіючи від цих незграбних спроб, чіплялася в рятівника мертвою хваткою, тягнучи за собою «на дно». Видиратися в останню мить починали всі без винятку...
Напевно, Він був чарівником. Тому що, як виявилося, тільки один у всьому світі умів зробити це. Без дотиків, поглядів і подарунків. Без нічого взагалі, і перебуваючи дуже далеко, взагалі невідомо де. Лише словами. Принаймні, напочатку так здавалося. Той, хто умів її чути і говорити. Але чим далі, тим більше Ірина переконувалася, що справа не лише в тому.
Її «ноут» перетворився на свого роду вівтар, абсолютно надійне місце, де можна «розчохлити» нутро, не переживаючи про наслідки. «Злити» гріхи, отримати за успіхи, пошукати справжньої розради. Тут було гарантовано безпечне місце, де без остраху послаблявсь отой захисний панцир, що час від часу починав не давати дихати. І вона насолоджувалася свободою тіла й душі, не боячись отримати раптовий удар у незахищене місце.
Ніхто не міг мати на неї впливу, змінювати її курс та життєві установки. Ніхто. Ця ж людина примудрилася докорінно змінити перебіг її життя. Ірина несподівано зрозуміла, що саме донедавна заважало їй жити, чого завжди боялася. Себе. Себе самої. Перспективи не впоратись із собою, якщо «перегне палицю», адже ніколи навіть думки не припускала, що не зможе дати ради якимось стороннім обставинам. Відтепер і ця небезпека зникла. У неї було те, що давало змогу не боятись останньої проблеми у цьому світі. Тепер розв'язувалась і вона – варто було лише розкрити «ноут» і увімкнути канал, який з'єднує з отим чарівником, котрий має звичайне людське ім'я, проте вміє промити мізки, наповнити душу, вгамувати біль, вселити надію і взагалі поставити на ноги у всіх розуміннях. Той, хто готовий зробити це завжди... Ну, не може ж, кінець кінцем, раптово і назавжди зникнути інтернет!
Що тоді було б?
Цей голос захотілося почути раптово. Саме голос. Від першого телефонного дзвінка вони ніколи не надавали переваги якомусь одному засобові зв'язку як досконалішому. Використовували те, що було на даний момент під руками. Вдома часто писалось у чаті, говорилося по Скайпу. На роботі або у довгих «корках» перед світлофорами – телефоном, а якщо він або вона знали, що інший зайнятий у робочих справах, – писали смс. І це створювало цілком обґрунтовані припущення, що в усьому «винні» якісь невідомі науці хвилі, котрі й обумовлювали якість їхнього контакту.
Скайп сигналив недовго. Олег «увімкнувсь» одразу.
– Привіт. Не зайнятий?
– Хіба ж я буваю для тебе зайнятий? Якби що – все залишу, ти ж знаєш.
– Та ні, все гаразд. Просто... дуже захотілося тебе почути.
– Я тут.
– Скажи, а може статися так, що раптово зникне інтернет? Узагалі. Зовсім.
– Ну... – здавалося, запитання змусило Олега розгубитись. – А чому раптом такі глибокі думки? Звідки взялися?
– Усе звідти ж, – зітхнула Ірина. – А так, щоб не лише інтернет – узагалі все: мобільний зв'язок, ну, ти розумієш...
Запитання звучало більш аніж по‑дитячому, взагалі безглуздо, зважаючи на те, що вона була фахівцем у даній галузі, компетентним і досвідченим. Однак відповідь хотілося почути від нього.
– Ну‑у... Теоретично це можливо. Ядерна катастрофа, наприклад. Але ймовірність, ти ж розумієш, нині мізерна. До того ж, якщо таке відбудеться, навряд чи комусь знадобиться інтернет. А чому такі запитання?
– Уявилося, що пропала можливість дістатися до тебе. Отак от: раз – і «з кінцями».
– Знаєш, і я про це не раз думав. Буває так – завантажиш себе важкими думками, накрутиш – потім не знаєш, як позбутися.
– Чому мені не зателефонував?
– Пошкодував тебе. Тобі й без мене є кому настрій псувати. У тебе важче життя.
– У мене життя було важчим до тебе. А зараз... Зараз мені здається, що це – наше життя. Може, то лише ілюзія, але я так відчуваю і не хочу з цим боротися. Мене влаштовує. У мене було все, крім тебе. Тепер я нічого не боюся. Тепер можу жити вільно, без важких думок. Окрім одної, звісно...
– Якої? – не зрозумів Олег.
– Що все це раптово закінчиться.
– Ні, не переживай. Ми надто сильно зв'язані тепер на відстані. Стільки засобів – на будь‑який смак. Воно так в'їлось у наше суспільство – до неможливого. Куди воно подінеться?
– А ти? Ти сам? Не подінешся? Ти не кинеш мене?
Тиша, що настала після цих слів, лякала. Навіщо було таке питати? Все у ній завмерло. Що скаже він зараз? Неймовірні думки охопили так швидко й несподівано, що перехоплювало подих. Потрапити у залежність? Отаку всепоглинаючу, схожу до наркотичної! Залежність від чоловіка, якого жодного разу не доводилося бачити і, можливо, не доведеться, якому від початку вірить на слово...
Уся ця дурня щезла раптово, так само, як і налетіла. Зникла, тільки‑но знову почула його голос – низький і тихий, той, до якого вже звикла, той, що призначений дарувати життєві сили:
– Куди ж я подінуся?.. Від тебе важко подітися. Легше вже від себе. Ти мені потрібна. Так, що іноді здається, – без тебе взагалі не зміг би.
Те, що він говорив, мало дивовижний вплив. Язик не повертався назвати все це мертвим терміном «інформація». Будучи чимось набагато більшим і проникаючи через вуха, воно не бажало утилізуватись у свідомості. Слова цього чоловіка справді мали вагу, оскільки, потрапивши до її голови, наче важка субстанція, починали тиснути і стікати кудись нижче. І вона розуміла куди. Хто казав, що у неї нема душі, нема серця? Байдуже, хто. Навіть самій не раз так здавалося. Тепер Олег переконував її у протилежному. Адже саме там, у грудях зберігатиметься те, що вона зараз чує.
Воно було приємним і теплим, майже гарячим. Відчуття всепоглинаючого комфорту охоплювало новими й новими хвилями. Враження, що вона ще ніколи так не відчувала власних рук, здивувало. Руки стали теплими та слухняними, як ніколи. Тільки б воно не перервалося! Тільки б не заглючив інтернет! Нехай завтра станеться все, що завгодно, нехай вона впаде від утоми посеред робочого дня, але сьогодні...
– У мене враження, що ти зовсім поруч... – ледве шепотіла Ірина. – Я тебе ніколи не бачила, а справді знаю. Таке відчуття, що знаю, – вмерти можна. Знаю і хочу. Побудь зі мною, прошу тебе. Ніч велика. Ще виспимося... Мені так потрібно...
Повне божевілля. Те, що він говорив, уже не вміщалося навіть у грудях. Воно тиснуло неймовірною вагою, прагнучи ще нижче. Здавалося, лише припини пручатись... Але чому так лячно? Та, яка завжди рішуче робила всі без винятку кроки! Руки стиснули стіл, де завмер ноутбук, – канал, що здавалося, зовсім не відчував напруги. М'язи її тіла утворили каркас, у якому насилу вміщувалося щось неймовірне, що збиралося вислизнути і розчинитися. Стримуватися стало неможливо.
– Це більше, аніж обійми. Ти десь у мені. А я у тобі. Навіть не знаю, що далі. Не йди...
Усе. Тіло її звело у неймовірний згусток. Здалося, воно втратило форму і контроль над собою. А те, що її губи намагалися вимовити у відповідь, навряд чи підлягало розумінню. Набір звуків. І байдуже було Ірині, як їх зрозуміють на тому кінці та що подумають, адже там – не будь‑хто, не чужа людина. Вони справді були одним цілим. А коли починається ланцюгова реакція, однаково вже нічого не вдієш. Кому як не фізику це зрозуміти.
– ...Ти в порядку?
Це вже були слова. Звичайні. Вони витягали її з трансу. І поступово це вдавалося.
– Я... так... Не знаю, чи долізу до ліжка. Спатиму на компі... з тобою... Це так класно...
Та, на жаль, Олег був чоловіком, не слухатись якого важко. І шлях у кілька кроків таки довелося здолати. Ноут так і залишивсь увімкнутим, а Ірина, ледве намацуючи головою подушку, з останніх зусиль набирала номер. Пальці не потрапляли на кнопки, і тоді пролунав рятівний дзвінок. Він встиг першим.
– Ти вже лежиш?
– Так, засинаю. Це кінець. Дякую тобі...
– Ти – дивовижна жінка. Не думав, що таке можливо...
– З тобою можливо що завгодно. Будь ласка, хочу заснути під твої слова...
І байдуже було, котра зараз година. І те, наскільки напруженим та проблемним виявиться завтрашній день. Вона зможе все. Тепер зможе.

VII

кщо б Ірину повідомили про наближення дня, який перекине геть усе, подумалося б насамперед про нього, про те, щоб побачитися. Думка про це незмінно викликала здригання, тривогу перед майбутнім. До цієї людини звиклося. Цей чоловік уже давно став потрібним і навіть дорогим. Одного разу уявилося, що з ним сталася справжня біда і його довелося втратити назовсім. «Допомогли» сни, які зазвичай виникали якимись хаотичними уривками і пропадали так само не знати куди. Увесь той день голова залишалася важкою, а від настрою страждали довколишні.
Без нього тепер не уявлялося. Проте Ірина розуміла – у такому «підвішеному» стані це не тягтиметься безкінечно. «Все або нічого» – ці слова справді були її провідним життєвим принципом, і, намічаючи собі завдання, вона завжди, іноді собі ж на шкоду намагалась отримати максимум. Олег виявився першим у її житті випадком, коли провідний принцип дав збій, коли власна обережність постійно гальмувала, не дозволяючи подіям розвиватись у звичному темпі. Ірина вперше боялася помилитися.
Чітко розуміла, що сліпе прагнення до зближення з цим чоловіком може обірвати все. І йшлося не лише про його зовнішність і манери, які могли б її відштовхнути. Людина, котра зуміла стати такою потрібною, справді була здатна приймати рішення і мала про все свою думку, не залежну від статусу. Думку, яку важко змінити. Тому Ірина не здивувалася б, якщо б не вона зіграла першу скрипку в можливій негативній розв'язці. Навіть її бездоганна фігура могла не відповідати його смаку, і тоді... Що вже казати про важкий характер і потребу лідерства, закладену вочевидь на генетичному рівні! Чоловіки цього не можуть витерпіти.
Того й зітхалося при думці про необхідність перебувати на відстані з тим, хто, як не дивно, впродовж значного часу реально став найближчим.
День, котрий перекидає геть усе, настає завжди несподівано. Щоправда, збираючись у посиленому темпі, з навушниками у вухах, вислуховуючи настанови й прохання Альбіни, Ірина особливо не сподівалася, що це він, і що саме оце дуже невчасне, але разом із тим невинне прохання подруги стане поштовхом до того, чого вона так хотіла і водночас боялася.
– Тільки не забудь, я тебе прошу, – тріскотіла Альбіна. – Назву добре запам'ятала?
– Алю, скільки ти щодня витрачаєш на косметику? – звівши очі до неба, запитала Ірина. – Маю на увазі не взагалі, а понад здоровий глузд?
– Багато, а що?
– А те, що десять зекономлених на цьому пакеті гривень ніяк не поліпшать твого загального балансу, лише мені зайвий клопіт. Такий гак зробити...
– Мені з дачі – більший гак, – безапеляційно відрубала Альбіна. – А справа не в десятці, а у принципі. На хріна я маю переплачувати?
– Гаразд, – зітхнула Ірина. – Куплю. Привезу. Поставиш. З тебе зайва кілька на закус. Егей, подруго! Сподіваюся, цей виїзд не для того, щоби знову спробувати затягти мене у ліжко до «твого» Валерія?
– Звісно, ні. І ніякий він не мій. А дарма, між іншим. Такі на дорозі не валяються.
– Звісно, – згодилась Ірина. – Тільки в кюветах.
Їй вдалося прокрутитися швидко, ніде не застрягнувши у «корках», і новенький «підкорювач міста» справно вискочив на брівку поруч із «білайнівським» офісом. «Дачний» одяг цілком давав їй змогу відвідувати і вишуканіші місця.
– Доброго дня! У вас є стартові пакети «Говоримо безперервно»?
– Для вас – які бажаєте!
– Дякую, якраз і не для мене, – засміялась Ірина. – Подруга «дістала». Купи вже і привези, бо смерть.
– Якщо ваша подруга така красива, як ви, – гріх дати померти, – всміхнувся молодик біля вітрини. – Прошу, вибирайте номер...
– О! Дякую, що нагадали, – зраділа Ірина, – бо мала б ще клопіт. Дуже просила зручний номер.
– Прошу, вибирайте, – заохотив той, викладаючи на прилавок купку стартових пакетів.
Вона поспішала. Проте вибрати було не так уже й легко. Усі номери попадались як на зло важкі для запам'ятовування.
– Де ж ви їх таких набрали? – сама до себе бурмотіла Ірина. – Ну й номери... Послухайте, вони ж майже однакові!
Усі запропоновані номери відрізнялися між собою лише на дві останні цифри, а то й на одну.
– Дайте щось інакше!
– Нема, – розвів руками офіс‑менеджер.
– Чому?
– Пакет не надто популярний, – пояснював той. – Тому ми взяли на фірмі лише сто номерів. А їх же пакують по сто підряд, розумієте? Тому й відрізняються тільки двома останніми цифрами. Якщо бажаєте щось зовсім інше, шукати мусите принаймні в іншому офісі, в якого інше джерело постачання. Там будуть зовсім інші цифри.
– А де найближчий офіс?
Та пояснень вона вже не чула. Молодик розпинавсь як міг, але слова влітали їй в одне вухо, а вилітали з іншого.
– Стійте, не торохтіть, – попросила Ірина. – Скажіть мені: якщо інший номер відрізняється від мого на одну, передостанню цифру, отже, його купили у тому ж офісі? Так виходить?
– Найімовірніше, так, – розвів руками продавець.
– І... ви хочете сказати, що людина, яка має цей номер, живе... у нашому місті?!
– Ну... Людина може жити де завгодно, але... значна ймовірність, що...
Гірка стартових пакетів так і залишилася на столі перед розгубленим хлопцем. Той, хто міг бачити обличчя жінки, яка вибігала із салону, мав усі підстави припустити, що у неї горить дім або потрапила під авто дитина. «Кашкай» заскреготав колесами, злітаючи з брівки і, розвернувшись через «суцільну», вже летів у напрямку центру міста. Так, наче туди можна було не встигнути. А зосередженості такого роду на обличчі Ірини не доводилося бачити навіть директорові фірми «Глобус» перед укладанням важливих угод.
Цей хлопець був зайнятий із покупцями, і їй довелося зайвих дві хвилини тарабанити нігтями по столику, лякаючи присутніх. Нарешті.
– Пробачте, у мене до вас доволі нестандартна справа, – вже зовсім іншим голосом, низьким та тихим, почала Ірина. – Я прошу допомогти мені. Задарма, звісно, це не буде.
– Слухаю...
– Два місяці тому тут, у вас... Саме у вас, добре пам'ятаю, я придбала стартовий пакет «Київстар». Ось тут ще Дід Мороз на вході стояв. Ось цей номер...
– А... щось не так? Якісь проблеми? – захвилювався продавець.
– Із цим номером проблем жодних. Користуюся ним. Але інший номер, дуже схожий – ось, дивіться... Оцей інший номер, що відрізняється від мого лише на одну цифру, передостанню... Скажіть, його могли купити також у вашому салоні?
– Не могли, а точно купили, – ствердно відповів офіс‑менеджер. – Цих пакетів ми мали сто штук. Їх не хотіли купувати і ми більше не замовляли.
Гаряча хвиля вдарила і розлилася попід грудьми. Настільки гаряча, що стало важко керувати собою. «О Господи...», – хотілося сказати самій до себе.
– Вам погано? – злякався хлопець. – Може, присядете?
– Не погано, але ходімте, я присяду. Щось день сьогодні багатий на несподіванки...
Хлопець товкся поруч, не знаючи, як прислужитися ефектній дамочці, котра безперечно, чогось хотіла.
– Присядьте, я вас прошу, поговоримо, – попросила Ірина. – Розумію, це важко, до того ж, ви не зобов'язані. Але я дуже прошу. І заплачу вам у будь‑якому випадку, а у разі успіху заплачу дуже добре. Я повинна знайти людину, яка має оцей номер...
– Оцей, що відрізняється від вашого... – уточнив продавець.
– Так.
– Хмм...
Ірина дивилася на цього «зеленого» хлопчика, наче на Бога, і навіть у такому своєму стані зуміла побачити тінь, що промайнула по його обличчю, недарма ж була, попри все, відмінним психологом. А хвиля продовжувала розливатися, заважаючи працювати.
– Скажіть, будь ласка, як вас звати?
– Сергій.
– Сергію, я бачу, що ви вже щось знаєте. Давайте скоротимо мій час на цю справу і прискоримо отримання гонорару. Нема потреби набивати собі ціну. Говоріть.
Із нею справді було важко. Тим, хто мав на меті протидіяти їй. І надзвичайно легко тим, хто бажав іти у тому ж напрямку. Розумові здібності цього юнака дали змогу вчасно зорієнтуватись у визначенні, хто є хто.
– Справа в тому, що я справді пам'ятаю...
Намагаючись триматися невимушено, Ірина витягнула зі сумочки носовичок і тернула під очима, зиркнувши у люстерце, що, здавалося, смикалося в руці у такт буханню серця. Дідько! Такого з нею ще не траплялося.
– ...і навіть, можна сказати, знаю цю людину.
– І??? Стоп. Сподіваюся, ви можете присісти зі мною на п'ять хвилин у моїй машині? Отут, поруч із офісом?
Сказавши кілька слів іншому менеджерові, за кілька секунд він уже зачинив дверцята «Ніссана». Діставши дві сотенних доларових купюри, Ірина простягла йому.
– Нормально?
– Більше ніж... – розгублено протягнув той.
– Тоді я повинна мати докази достовірності вашої інформації. Багато чого про цю людину я знаю, тож говоріть правду, аби ми з вами дружили й надалі.
– А що вас цікавить?
– Усе, що знаєте.
– Ну, наскільки мені відомо, цей чоловік... Олег... забув як по батькові. Можу уточнити.
– Ні! – вигукнула Ірина. – Не треба. Нікому нічого. І боронь Боже комусь, що я цікавилася. Тільки те, що знаєте самі.
– Гаразд. Нехай буде просто Олег. Він живе десь недалеко, бо завжди бере у нас поповнення для мобілки. Вчитель – це точно, тому що «натаскує» мого двоюрідного брата з математики та фізики. Брат до університету вступатиме. Вже рік займаються. Тітка казала, що Олег нормально вчить. Я там рідко буваю. Дядько у мене «продвинутий», самі розумієте, такі від родичів осторонь тримаються. А з Юрою, ну, братом, іноді бачуся. Що ще... навіть не знаю.
– А більше нічого й не треба, – опановуючи себе, мовила Ірина. – Я хочу його побачити. Як це зробити? Ні, не зустрітися з ним, а просто подивитися на нього збоку. Хочу, щоб ви мені його показали.
– Ну... – замислився хлопець, – він приходить регулярно. Зо два чи три рази на місяць. Але хто ж його знає, коли він буде знову? Хіба... Можу зателефонувати до брата буцім за якоюсь потребою та дізнатися, коли той займається з репетитором. Тоді залишиться стати біля будинку і чекати.
Дихалось однаково часто, хоча в грудях помалу заспокоїлось. Отакі бувають повороти. Дякую тобі, Алю. Жодного з тебе толку, якщо чесно. Але цього разу...
Наче почувши Ірину за десяток «кеме», зателефонувала Альбіна.
– І де ти пропала? Де ти і де мій стартовий пакет?
– Пробач, красуне, – зітхнула Ірина. – Не буде у тебе стартового пакета, принаймні сьогодні.
– Ну то біс із ним! А ти де?
– Мене також не буде.
– Що?! Ти здуріла? Як це: не буде? Ми ж вирішили! Я півдня готуюся! А людям що скажу?
– Яким людям? – не зрозуміла Ірина.
– Мальованим! У нас мали бути гості.
– Замість Валерія? Ну, ти у своєму стилі, подруго. Про гостей ми взагалі не говорили. Тож пояснюй їм сама.
Ірина вимкнула телефон, не чекаючи на реакцію Альбіни. З одного боку, подруга легко прогнозована. З іншого – Ірина подумки вже перебувала на паркувальному майданчикові поруч із будинком, у якому жив майбутній абітурієнт університету Юра.

VIII

«ашкай» кольору мокрого асфальту вже хвилин сорок стояв «мордою» до дверей, зручно прилаштувавшись поруч із білим фургончиком. Хлопець, який сидів на пасажирському місці, встиг за цей час обдивитись увесь салон авто і на цю хвилину закінчив запитання стосовно швидкісних якостей, витрати палива «ітеде», на які Ірина відповідала автоматично, не відриваючи очей від під'їзду. Вікна «Ніссана» були затемнені, тому ніхто не міг бачити, що відбувається всередині.
Двері вкотре розчинились, і кругленький підліток у куртці швидко пройшов поруч із машиною.
– Оце і є Юра, – незворушно пояснив Сергій.
– На фіга мені Юра? І куди він пішов? – нервово запитала Ірина. – Десять хвилин до уроку, між іншим.
– У цій сім'ї – тоталітарна система. Отже, пішов недалеко і зараз повернеться...
Ще зранку, прокинувшись і приготувавши каву, вона відкрила ноутбук і написала листа.

          Привіт!         
          Сьогодні у мене важкий, відповідальний, дуже важливий день. Саме нині мені може вдатися те, до чого довго готувалась і чого прагнула. А може не вдатися. Навіть не знаю, що тоді робитиму. Проте зупинитися не здатна. І тепер особливо гостро відчуваю себе картярем, як ти кажеш. Побажай мені удачі. Щиро, від душі. Вірю, що це допоможе. Крім тебе, звернутися за цим я не маю до кого. Не підведи мене, любий. Будь ласка.         
          Спасибі.         

...Назад Юра біг потюпцем, вочевидь переживаючи аби не запізнитися на урок. У неї відлягло від серця. Але разом з тим посилилося хвилювання. Цікаво, бачить це Сергій? Що думає? Втім, яка різниця?
...телефон почав теленькати через дві години, коли робочий процес був, як мовиться, у розпалі. Вимкнувши звук, вона вийшла до свого кабінету і лише тоді натиснула кнопку відповіді.
– Привіт. У мене якраз нарада, не можу говорити.
– Пробач, я твого листа прочитав. Що у тебе? Якийсь ризикований захід? Що це означає?
– Надзвичайно ризикований, – зітхнула Ірина. – Уся на нервах, ніколи такою не була. Але ти не хвилюйся. Підтримай мене.
– Обов'язково. Лише про тебе і думаю. Які наслідки у разі невдачі? Чим загрожує? Я переживаю. Може статися щось погане?
– Та ні, – заспокоїла вона. – Не гірше, ніж було до цього. Просто можу... скажімо так, не отримати дивідендів, на які розраховую. Облом, не більше. Але для мене це надважливо. Як ніколи. Розумієш?
– Розумію, – секунду він збирався з думками, а потім заговорив упевнено: – У тебе все вийде. Ти фартова по життю, але фартова не у звичному картярському розумінні. Просто вище провидіння має досвід стосунків із тобою і розуміє, що у випадку невдачі ти закусиш губу й почнеш наново, а потім ще раз і однаково досягнеш. То навіщо йому марно тратити часта зусилля на протидію? Гадаю, «там» на тебе давно махнули рукою. Тому роби, що належить, і усе вийде. Я вірю.
– Дякую, – всміхнулася вона. – Ти завжди знаєш, що сказати. Що б я без тебе робила? Ти вмієш.
– Зателефонуєш коли закінчиться?
– М‑м... постараюся.
Пауза після «м‑м» вийшла надто великою.
– Як... можеш не зателефонувати? У тебе інтонації, наче прощаєшся... – йому перехопило подих. – Назовсім.
– Ні, що ти! Пробач. Обов'язково зателефоную. Яким би не був результат. Чекай.
...Залишалося дві хвилини. Їй щосекунди уявлялося, що зараз поруч припаркується старіша, але доглянута «Хонда» і з неї вийде... Хто вийде з машини? Холод розливсь усередині, паралізуючи уяву.
Він ішов по заїзді широким кроком, розсікаючи зустрічне повітря ледь нахиленим допереду корпусом. Карбуючи широкий і впевнений крок, його довгі ноги розкидали поли пальто. Вітер тріпав штанки. Жорстке і в міру довге волосся розкинуте по чолі від тривалої ходьби. Щоки з глибокими борознами біля рота були гладко виголеними, а стулені тонкі губи і носове дихання свідчили про тренованість тіла. Вочевидь, нинішній день був сприятливим для втілення мрій, тому що герой її нового роману йшов пішки, за всіма ознаками – здалека. Його рука з довгими сильними пальцями обхопила ручку дверей і енергійно смикнула на себе, а вся постать цієї миті здійснила напівоберт, продемонструвавши ширину грудної клітки. До того ж, штанки іззаду виявилися справді незаляпаними навіть за такої погоди.
Зараз він зникне у під'їзді. Але чому мовчить Сергій? Чому?! Чорти б забрали цей день! Ні!
Сергій напівоберта уважно спостерігав за нею, і не встигла Ірина розкрити рота, як хлопець мовив:
– Ну, ось, це він. Ви бачили. Я вільний?
Вийшовши, вона автоматично наблизилася до дверей і торкнулася тієї ж ручки. Повітря бракувало. Як висловився той, хто щойно увійшов сюди, «вище провидіння» і далі «тягнуло» за нею. В ніс ударив аромат його парфумів. Недорогий одеколон. Проте запах чоловічий, дібраний зі смаком. І одяг не брендовий, однак йому личить. А отже, якщо таки доведеться зустрітися, вона буде позбавлена необхідності вислуховувати впродовж години базікання про його надумані пригоди у «салоні від Версачче», розраховані насамперед на брак інтелекту в її голові.
Як же захотілось у цю хвилину, щоб оте «провидіння» справді махнуло на неї рукою! Гаряча хвиля накрила з головою, і цю хвилю не могла вистудити незрозуміла моросінь, що продовжувала летіти з неба, ще далеко не весняного. «Вистачить, – подумала Ірина. – Дякую. Достатньо того, що це виявився він. Далі я сама. Усе сама».
День закінчувався не те що вдало – щасливо. І її розпирало на всі боки. Ейфоричне відчуття охопило з такою силою, що неможливо було стриматись. Уся холонучи, вона витягла із сумочки телефон і набрала номер, який тепер був, без сумнівів, найдорожчим.
– Пробач, я лише на секунду...
– Увесь час думав про тебе. Два слова – як??
– Усе класно. Вдалось! Я... взагалі щаслива. Дякую тобі.
– Я не сумнівавсь. У мене урок. Можна зателефонувати тобі через годину‑дві? Зручно буде?
– Чекатиму.
Усе, що до цього, справді було стадією, на якій від неї нічого не залежало. Практично нічого. І все ж таки її вдалося пройти. Найкращим чином. Стадія наступна відрізнялася докорінно. Ірина знала, що спроможна завоювати будь‑якого чоловіка. Ну, не те що не напружуючись, радше – не жертвуючи особливо власними життєвими цінностями. У даному ж випадку вона заздалегідь була готова жертвувати якщо не всім підряд, то багато чим. І така обставина робила цього чоловіка приреченим.
Як же хотілось їй зараз загальмувати біля бровки, за два кроки перед ним, і, ловлячи його здивований погляд через опущене скло, мовити лише три слова – «Сідай, це я!». Та не у правилах цієї жінки було припускатися непоміркованих вчинків. Особливо, якщо ціна результату висока. І навіть у випадках, коли з першого погляду все здається простим. Будь‑яку проблему належить спочатку досконало вивчати, а потім діяти напевно.
Саме тому, сховавшись у мороці непідсильному тьмяним ліхтарям, «підкорювач міста» плентався позаду, щоразу повертаючи вулицями за довгим широкоплечим силуетом у простому пальті. Ось він завернув востаннє. Ось прямує до під'їзду дещо іншого ґатунку, ніж отой, попередній. Ось увійшов. Далі – справа техніки, якщо не пощастить зараз.
Пощастило і тут. З лівого боку на третьому поверсі за якусь хвилину засвітилося вікно. І відразу ж друге. А потім його руки засмикнули штори. Не марнуючи часу, «кашкай» розвернувсь і виїхав з двору. «Сьогодні ми ночуватимемо ще окремо. Але все так не буде». У цій думці відчувалася впевненість.

IX

зартні ігри ніколи не приваблювали її. За часів «першого директора» Ірині часто доводилося бувати у казино. І оті емоції людей, які полюбляли ходити «по краю» у цьому закладі, викликали подвійне враження. З одного боку, вони несли щось своє, споріднене, адже це ризик, адреналін. З іншого – відштовхували, бо постійно був наявний момент, коли від тебе нічого не залежить. Із цих міркувань їй більше мали б імпонувати шахи. Але й вони не задовольнили б – надто консервативні. Ніде не відступиш від правил.
Її ж кредом якраз і була гра без правил, проте така, де є можливість усе передбачити, вибудувати геніальну безпрограшну комбінацію і далі однією‑двома діями досягти успіху. Іноді вдавалося прокручувати таке, що у самої захоплювало подих, а у найвідповідальніший момент ніколи не бракувало рішучості.
Те, що відбувалося зараз, перекидало її уявлення з ніг на голову. Якщо раніше хтось сказав би Ірині, що вона вестиме задушевні розмови з одним чоловіком, а трахатиметься з іншим, вона могла б іще з великим зусиллям повірити. І то з надзвичайно великим, за обов'язкової умови, що перший був би не меншим за Пауло Коельо, а другий не слабшим за Бреда Піта. Тоді ще якось... Хоча загалом ділити себе між двома було не в її традиціях. Дана ж ситуація навіть за її фактичної наявності не хотіла вкладатися в уяві. Власне, ділити себе між кимось наче й не доводилось, адже чоловік був один і той самий. Проте душевну насолоду Ірині дарувала одна його частина, чи то пак, сторона. А фізично бажала вона іншу. І скласти їх обидві докупи жінці не вдавалося попри все бажання. Наче ті особливі обставини, які розбили цього чоловіка на дві складових, несли у собі свого роду фатальність.
Оце дивовиж!
За обмежений термін Ірині вдалося чимало дізнатися про особу Олега. Чоловік працював, щоправда, на якусь чверть ставки, у школі, вочевидь, з міркувань не переривати робочий стаж, проте це виявилось єдиним, що він приховав. Вочевидь ця людина не бажала брехати, принаймні самій собі у глибині душі, підвищуючи свій статус перед жінкою, з якою не планував знайомство. А можливо, у цьому й полягав сенс такої чесності? Можливо, не заперечуючи перспективу зустрічі на всі сто відсотків, Олег страхувався від незручних моментів у майбутньому?
Від таких думок починало колувати у голові, й ідеї виникали одна за одною. Та всі вони зводилися до єдиної. Довго ходити окружними шляхами Ірина не вміла. Тільки як?
Допоміг випадок. Хоча, власне, про яку випадковість могло йтися? Тепер Ірина заїжджала сюди часто. Практично щодня, якщо давала змогу робота. «Гачок» на інший кінець міста доводилося робити чималий, а тамтешній супермаркет за всіма кондиціями не дотягував до того, де завжди скуплялася вона. Проте тут регулярно бував той, чия персона поступово починала заволодівати думками.
Олег заходив сюди незмінно після останнього уроку, йдучи додому. Не у звичках цього чоловіка було тинятися довжелезними проходами, роздивляючись нескінченні полиці. Швидко поклавши до пакета необхідне, він прямував до каси, і його енергійні кроки, здавалося, залишали позаду не лише всіх отих дрібних і квапливих, а й усі проблеми та життєві невідповідності. Навіть черга починала рухатися швидше, коли він приєднувався до її кінця. Ще мить, – і його плащ розсікав двері, автоматика яких спрацьовувала чомусь на мить швидше, та зникав у темряві.
Цього вечора Ірині особливо захотілося побачити його. Тиждень видався надзвичайно важким, а п'ятниця – напрочуд вдалою. Їй таки всміхнулась удача, і щойно «прокручена» доволі ризикова справа дала непогані дивіденди. Здавалося, саме сьогодні вона впіймала кураж, і тепер, у такому стані, варто братися за будь‑що. Усе б виходило. От тільки за якоюсь іронією незавершених справ на нинішній день не залишилося. Хіба що ця сама...
О‑о... То була надважлива справа. До закінчення його уроку залишалося ще хвилин тридцять, тож, усівшись у кав'ярні на другому поверсі, Ірина замовила каву і «п'ятдесят» коньяку. А от справді, чому не сьогодні? «Ось вона, я! Подивіться, пане Олеже! Чи не вартує така жінка того, щоби відкинути оті ваші дивацтва? Вся ваша, хоч зараз...»
Та від таких думок одразу ж починало морозити. Невідомо звідки бралася невпевненість, пітніли пальці, й навіть, здавалося, затинався голос. Власне, насправді затиналися думки, адже Ірина мовчала. За здатність до подібного стану вона мала б не любити себе якнайменше. Споконвіку власні виявлені слабини викликали зневагу до своєї персони. А тепер відбувалося навпаки. Нерішучисть спричиняла мало не насолоду. От же ж повороти...
Черга рухалася справно, руки Ірини брали з полиць і клали до пакета продукти, над потрібністю яких вона не надто замислювалася. Спливав час. Ну, де ж? Чому саме сьогодні, коли вона збиралася наважитися... Чому?
Вдалість цього дня і сприятливість для звершень ставали сумнівними. Подальше чекання втрачало сенс. Отак буває: як бідному женитися, то й ніч мала. Ірина попрямувала до каси. А голова сама заверталася на сусідні, вишукуючи очима знайомий силует. Марно.
Поштовх у плече виявився не сильним, проте пальці, які не дуже вдало тримали пакет, розтиснулись, і щось полетіло на підлогу. Намагаючись перехопити поліетилен і не дати розсипатися решті, Ірина зробила різкий рух і випустила сумочку. От тепер уже на підлозі опинилося геть усе, а роздратування мало вилитися на обставини, які посприяли невдачі.
Зараз!
Та слова заклякли у горлі. «Обставини» присіли поруч, швидко збираючи розсипане, а голос мовив м'яко, але рішуче:
– Пробачте, звісно, одначе ви самі на мене наштовхнулися. Ви когось шукали очима, а водночас ішли. Я гадав, ви бачите...
– Я... так... я... м‑м...
Слова так і не вимовилися. Натомість обпік жахливий жар на щоках – відчуття практично незнайоме. Подих перехоплювало, і ставало неможливим збагнути, як поводитися далі. От, чорти...
Випроставшись, він простягав їй сумочку і коробку, яку запропонував покласти до пакета.
– Я... м‑м... Пробачте, я... сама винна. Справді. Мені незручно. Дякую. Ви... Я нічого вам не розтовкла? Загляньте, будь ласка!
Чи могли її теперішній голос, інтонації бути схожими на оті щоденні, з мобілки? Ірина могла б заприсягнутися, що ні, плюс мова – від несподіванки вона згадала рідну, неабияк забуту за період бізнес‑кар'єри. Українські слова, що злітали з її вуст, навіть для себе самої звучали незвично. І все‑таки...
Спокійно зазирнувши до власного пакета, Олег сказав:
– Не хвилюйтесь, усе гаразд.
Його жест рукою запрошував таки стати до черги. Ноги Ірини несамохіть зробили два кроки, наче розуміючи, що підкорятися цій руці – їхнє призначення. Касовий апарат флегматично відстукував чужі гроші та її секунди. Чому так швидко? Що робити? Куди поділась її рішучість?
Обернувшись, Ірина глянула у його очі.
– День був скажений. Людина вже тут, а думки ще на роботі. Оті...
– Нічого, – всміхнувсь Олег. – Буває гірше.
– Звісно... – опановувала себе Ірина. – Якби замість магазину вулиця, а замість вас якийсь «Ленд‑крузер»...
– Ого, ну й припущення... Хоч і таке трапляється. Будьте обережніші. На вашу делікатну статуру вистачило б і «Таврії».
– Ну, це оманливе враження! – засміялась Ірина. – Ви мене ще не знаєте. Я в усьому міцніша, ніж може здатися. Коли оце сталося, мало що бракувало, аби ви відчули це на собі. Не дивуйтеся, звикла давати здачі за будь‑яких обставин.
– Що ж вас зупинило? – звів брови Олег.
– Не знаю. Швидко розпізнаю людей. Часто навіть миттєво. Тільки глянула – і бачу, що ви не хам і не роззява. До того ж... сама винна.
Справна робота касирки припинила їхнє спілкування. Іншим разом стоїш, усе ледве тягнеться. Поспішаєш, клянеш... А тут! Ірині довелося затриматися навмисне, поправляючи щось у пакеті.
– Не сприйміть за нав'язливість, ви машиною?
– Ні, полюбляю пішки. Так що пробачте...
– Ви не зрозуміли, – поправилась Ірина. – Машиною я.
– Дякую, – усмішка у нього виходила доброю та щирою, без найменшого натяку на «гумовість», – але я мешкаю поруч.
– Навіть якщо поруч. Сприйміть це просто як добрий приємний жест, який сприятиме гарному закінченню важкого дня.
Йому не залишалося нічого іншого як згодитися. Ще б пак!
«Кашкай» блимнув «стопами», розблоковуючи дверцята.
– О...
– Ну... – наче просячи пробачення, розвела руками Ірина, вмощуючись за кермом, – не «Лендкрузер», звісно, але мені подобається. Зручна машинка.
– А ви про «Лендкрузер» мрієте, – уточнив Олег.
– Мрію, – зізналася вона. – Проте поки що не можу. Але мрію!
Упевненості, з якою оберталося кермо «Кашкая», відразу поменшало, щойно подумала, що їдуть вони у потрібному напрямку прямо до Олегового будинку. Оце вже гальма сьогодні!
– Стоп, а куди ж їхати? – вчасно спохопилася вона.
– Якраз добре, – заспокоїв Олег. – Ще трошки. Але... Я б просив... Якщо це не дуже вас обтяжить, завернути ще ось сюди. На цю вулицю. А отут зупинитися. Будь ласка, почекайте на мене п'ять хвилин. Дуже прошу. Можете?
– Без вас не поїду нікуди.
Довгий плащ майнув у двері, вона навіть не зауважила, чого. Втім, яка різниця? Лише тепер відчулося, що увійшла в колію повністю. Це ж треба! А як приємно було кілька хвилин тому цілком вимкнути мізки і виконувати його вказівки. «Направо, наліво...» Якби ти знав, Олеже, у кого з'явилися подібні уподобання! Жінка, яка справно крутить армією чоловіків на роботі, а поза роботою справно з них знущається. А тих кількох вибраних – від доцента до директора – покинула сама, тільки‑но повважала за потрібне.
Він вийшов з пакетом, у якому вочевидь було щось незручне, і всівся поруч із нею.
– Можемо їхати? Я не надто довго?
І ось ще кілька поворотів. Усе. Значно зручніше складалося б, якби, навпаки, підвозили її. Втім, цей чоловік був явно з тих, хто не скидає на жінок усе, що важче та проблемніше. Заглушити машину – якраз та дія, яка ще не говорить прямо – «ну запросіть же мене на каву!», проте повинна б наштовхнути, якщо...
Його довгі й міцні пальці почали закочувати поліетилен пакета, коли Ірина лише потягнулася до ключа у замку. О Господи!.. Те, що з'являлося звідти, змушувало роззявити рота. Кактус виявився величезним, не схожим на жоден з бачених раніше. Його міцне тіло огортало м'яке білувате «волосся» замість традиційних голок, а на верхівці вже розпускалась яскраво‑жовта велика квітка.
– Клас... – тільки й змогла вимовити Ірина. – Боже, яке диво...
Рука сама потягнулася погладити біле м'яке «хутро», наче це була жива тваринка.
– Обережно, – застеріг Олег. – У нього ще й голки є.
Довгі й гострі голки стирчали крізь оте м'яке «волосся» рідко, але переконливо. Ого...
– Це вам.
– А... з приводу?
– Учора було восьме березня. Жіноче свято.
– Позавчора.
– Ну, нехай. Однаково. Але ж було...
Її голова вражено хитнулась, адже кілька тижнів тому під час однієї з розмов розповіла Олегові, тому своєму «віртуальному», про захоплення кактусами. Тоді відправила емейлом кілька найкращих зображень. І що тепер? Як розцінити цей подарунок? «Я знаю, хто ти насправді?» Чи то розмови з віртуальною подругою навіяли йому ідею подарувати саме таку квітку реальній жінці?
– А чому саме кактус? – Ірина таки дозволила своєму подиву вийти назовні. – Звідки ви взяли, що я люблю кактуси?
– Я не знав цього, – трохи знітивсь Олег. – Просто ви жінка неординарна. Навряд чи вас вразять троянди. А це щось таке... нестандартне. Що, потрапив у халепу? Не вгадав?
– Ні, навпаки. Я вражена. Рідко кому вдається зробити мені подарунок, який би подобався по‑справжньому. А ви... Я... Чорти... Приємно, чесне слово. Напевно, він ще й не дешевий. Слухайте, а двадцять третє вже минуло так само, як і восьме березня, отже, я також маю право...
– Не варто, – засміявся він. – Я абсолютно мирна людина. День армії не викликає у мене позитивних відчуттів.
– А коли у вас день народження? – не вгавала Ірина.
– Аж у жовтні. Якщо до того часу не забудете, не маю нічого проти.
– Не забуду, – запевнила вона. – Але надто довго чекати. А давайте... Ну, коли тебе вітають і тобі приємно, прийнято хоч каву виставляти. Повернемося туди ж – і по філіжанці кави. Ні, справді. Там же кав'ярня поруч. Якщо, звісно, у вас є кілька хвилин.
Ну! Як запрошують такі чоловіки? Ірина була впевнена – цей уміє так, щоб не образити і не відштовхнути. Не вульгарно і не зачовгано.
– До моєї «кав'ярні» ближче, – подумавши, мовив Олег. – Якщо, звісно, ви не вважаєте, що це незручно.
– Не зовсім, якщо чесно. Вітання ваші, тож кава має бути моя.
Її відверто змовницький погляд припиняв подальшу гру слів автоматично. Проте Олег таки запитав:
– І це єдина причина? То я дозволю вам похазяйнувати і приготувати каву.

X

вартира виглядала більш аніж скромно, принаймні, як на погляд Ірини. Усе просто й дешево. Проте охайно і раціонально. Одна кімната. Вітальня у найдешевшому варіанті. Але ящики шаф не перекошені, стільчики стоять рівно та нічого не порозкидано. І навіть ручки у меблів не блищать недоречною позолотою, а віддають темним металевим відтінком. Те ж саме на кухні, де через кілька хвилин їй доведеться варити каву. Навіть у мийці чисто! Чорти...
Цей чоловік, який за всіма припущеннями, жив сам, справді не мав звички розкидатися брудними шкарпетками і залишати невимитий посуд. Хмм...
– Ви когось чекали? – просто і безпосередньо запитала Ірина.
«Вас» – мав би відповісти інший, насолоджуючись при цьому власною дотепністю. Він же тільки всміхнувсь. І відповів запитанням на запитання:
– Я знаю, що й жінки часом доволі вправно беруть молоток і викрутку, якщо нема на кого сподіватися. Принаймні, ви б не терпіли, мені здається, капання води з поламаного крана. Чому дивуєтесь іншим?
– Інші, принаймні ті, які обертаються навколо мене, потребують насамперед няньки. Навіть ті, котрі стоять високо і впливають на життя сторонніх людей.
Рух на кухні розпочався непомітно, за невимушеними філософськими темами, які можна було сміливо порушувати з цим чоловіком, не боячись при цьому залишитися насамоті. Побачивши, що їй таки не доведеться зварити каву, Ірина влізла у власний пакет і заходилася готувати бутерброди. Яким же був її подив, коли відчинилися дверцята холодильника, відтак на плитці опинилася невеличка каструля, від якої відразу ж почав поширюватися підозрілий запах.
– А це, пробачте, не насмілюся запитати... – очі її стали величезними, рот картинно роззявивсь, а палець вказував на каструлю.
– Зупа, – розвів руками Олег. – Страва буденна, але необхідна. Сподіваюся, можу запропонувати. Ви ж з роботи.
– А... ви не боїтеся, що... хм... словом, якщо раптом з'явиться людина, яка її готувала, можете опинитись у незручній ситуації?
– Я б не назвав нашу ситуацію незручною, – знизав плечима Олег.
– Тобто, автор цього кулінарного витвору – ви сам...
Проказавши це у недовірливих і водночас задумливих інтонаціях, Ірина зняла з каструльки кришку й помішала вариво. Весела ситуація! Схоже, цей скарб на ім'я Олег був нічийний. З більш аніж привабливою зовнішністю, незасміченими мізками, пристойними манерами. Його б оправити належним чином. Одягнути нормально, підмарафетити. Працевлаштувати. Ні, загалом, такого не буває. Щоб отаке майже валялось і ніхто не прибрав до рук... Щось не так. У чому каверза?
Ірина дедалі частіше «з'їжджала» з тем, оскільки власні думки вперто рухалися в одному напрямку. Що він запитав? Ось, буквально зараз. Треба ж відповідати. А воно вилетіло з голови. Ну? Щось про роботу, здається, про її рід занять. Адже перед цим говорив про свою математику, чи то пак фізику. Зараз побачить, що вона десь «у хмарах».
Разом з тим доводилося стежити за собою, аби не припуститися знайомих йому мовних обертів, жаргону. В цьому допомагала забута «рідна». Добираючи слова, Ірина мимоволі говорила повільніше, а улюблені звороти просто не мали українського відповідника. Усе тривало нормально.
Тіло здригнулося несамохіть. Олег стояв дуже близько і дихав їй у потилицю. Руки ледь відчутно торкались її ліктів, а гаряче повітря пробиралося крізь корені волосся та опускалося по шиї. О мама‑мія...
Вона обережно відсторонилася. І не тому, що було неприємно. І не тому, що це суперечило бажанням. Просто злякалася від несподіванки. Адже це відчуття загрожувало охопити цілком. А виявилося воно таким несхожим на попередні. Пальці перебирали якісь ложки, а нещодавні спогади не давали думати і спробувати відновити розмову. Олег знову щось запитав, але її відповідь навіть самій видалася незрозумілими звуками. Чорти... Здавалося, нитка, за яку потрібно триматися, вислизає з рук.
Усе повторилося. Він підійшов знову, і її потилиця відчула той самий подих, від якого мурашки поповзли по шкірі. Шия стиснулася сама, втягуючи голову в плечі. Руки вже не торкались, а тримали її. Здалося, що м'язи тіла спонтанно скорочуються у відповідь на ці дотики, не здатні ні допомогти чоловікові, який забажав її, ні протидіяти йому. Цілком безпорадний стан, неприродний для себе, коли тобою можна маніпулювати без докорів совісті та без міри. Проти такого повставала уся сутність Ірини. Але сили навіть до найменшої дії не було.
А її вже повернули обличчям до себе і розглядали з близької відстані. Цікаво, який він – власний вигляд у такому стані, коли спаралізовані руки і ноги? Напевно, щонайменше смішний. А ще такий, який не могли б уявити кілька сотень людей, котрі щодня отримували від неї «на горіхи». О Боже!... Ще трохи – і вона сама себе не поважатиме. Усе можна – навіть лягти під першого зустрічного, якщо вже так захотілось. Але дозволяти маніпулювати собою?!
Де взяти сил перехопити ініціативу?
Олег нахилився ще нижче і спробував поцілувати її в губи. Вийшло казна‑що, адже вона й сама не розуміла, куди у цей момент повертає голову. Руки, що тримали, послабили обійми. І її груди змогли хапнути повітря. Ось вона, рятівна мить! Коли охопить наступна хвиля, спасіння вже не буде.
– Так, – голосом, який не впізнавала сама, мовила Ірина, струшуючи головою і роблячи руками застережливий жест, – або ми продовжуємо гріти зупу, або стелимо ліжко...

XI

олова ще оберталася. Душ не надто допоміг і, відчинивши холодильник, Ірина напружено думала, чим би поправити свій стан. І справа була не у близькості з бажаною людиною, яка відбулась уперше. Стан душі та розуму викликав у неї дедалі більшу розгубленість. Щойно їй вдалося виконати задумане. Однак відчуття усвідомлення результату не виникло. Втім, яке там усвідомлення? Не було самого результату!
Спогади накочувалися хвилями, і невдоволення собою заполонювало знову й знову, відбираючи законне право на сон, адже до моменту, коли учергове розпочнеться завтрашня коловерть, залишалося не так багато.
Була мить, коли Ірина мало не заснула, притулившись до його руки. Щось не дало. Відчувала якийсь некомфорт, коли очі ковзали поглядом по нерівній, напросто побіленій стелі з «ніяким» абажуром, і це відганяло сон. У такому середовищі важко було заснути навіть після того, що сталося щойно. А здалося б. Поїхати на роботу звідси, провівши ніч у жаданого і бажаного чоловіка, схоже, не вийде.
Коханий і бажаний чоловік також не спав. Це відчувалося з його дихання і майже непомітних рухів. Його повіки заплющувалися й розплющувались, як виявилося, не зовсім беззвучно, адже вона фіксувала це. Особисте особистим, а завтра у вир, де не в усіх зварює голова і вистачає сил. У неї повинно вистачити. Це насамперед.
– Завтра на роботу... – прошепотіла Ірина.
– Звісно. Ще є час виспатися...
Схоже, він не заперечував проти прощання просто зараз. А якби просив? Хотілося б їй залишитися? Відчуття тісняви здавалося недоречним, але нормального сну не було б. А завтра з хворою головою...
– Ти не шкодуєш про цю несподівану зустріч? – запитав Олег.
– Хе! – його слова змусили її навіть звестися на лікті, – звісно, ні! Я взагалі ніколи не шкодую про свої вчинки. А якщо на щось погоджуюся, то це виважене рішення. Повір.
– Навіть якщо його доводиться приймати упродовж кількох хвилин, поки рухається черга у касі?
– Хмм...
Як же правильно сказати?
Він чекав, розуміючи, що ця коротка і невизначена відповідь – не те, на що слід сподіватися від такої жінки. Буде продовження. Але їй чомусь важко. Оце й означає оте «хмм». Чому?
Як же правильно? Можливо, це й є той визначальний момент, коли й належить пояснити, що рішення переспати з оцим чоловіком народилось аж ніяк не в кількахвилинний відрізок часу, проведений разом у супермаркеті. І що ліжко тут узагалі не головне. Можливо. Але щось не дозволяло наважитися. Невже середовище, що створювало дискомфорт? Навряд чи. То в чому річ? Не наламати дров. Ось що. Ця думка знову охопила свідомість. Надто кардинальний крок.
– Я тобі так скажу, – тепер Ірина сиділа на ліжку, дивлячись на коханця зверху під тьмяним поглядом нічника. – Твоє право – як думати про мене у зв'язку з подіями нинішнього вечора. Адже крім цього ти поки що не маєш більше ніякого матеріалу про мою персону. Щоби допомогти тобі не помилитися, скажу одне – не поспішай складати враження після кількох годин знайомства. І ще дещо: я людина, яка завжди думає, що робить, причому думає добре і рідко помиляється. Стосовно тебе, то мені особливо хочеться не наробити помилок. І повір, поки що не наробила. Знаю точно.
– І я скажу тобі дещо, – підводячись і собі, мовив Олег, – також, щоб допомогти не помилитись. Адже кілька годин – справді замалий термін, аби скласти уявлення про людину, навіть якщо вважаєш себе добрим психологом. Не знаю, наскільки «м'яким» виявилося для тебе моє ліжко, алея був би радий побачити тебе у ньому ще. Разом з тим скажу відверто – крім нього, у мене більше нічого нема. Не лише для тебе – взагалі. Це у тому розумінні, що в душу, чи то пак у серце краще не пробувати. Туди закрито. І взагалі там нема нічого. Порожньо. Якщо це не відштовхує, буду радий тебе бачити. Де живу, знаєш. Вечорами вдома. У незручне становище не потрапиш. І мене не поставиш. Ось так.
Слова ці досі звучали в уяві, повертаючи назад Іринині думки. Подбала, що називається, про завтрашній день. Тепер спробуй засни навіть і на власних перинах. Те, що вона стоїть поруч із розкритим ноутбуком, зауважила несподівано. Відчуття, яке виникло відразу, важко було назвати приємним. Щось почало роздвоюватися, невідомо де. Десь там. У собі. Чорти б забрали!
«Помиляєшся, коханий, я вже давно там. Там, де, як ти вважаєш, – порожнеча, там, куди офіційно для всіх закритий шлях, там, де колодка висить. Давно вже я пролізла, ти й не здогадуєшся...»
Брехло. Як усі ви. «Багатства», які там ховалися, здавалися неосяжними. Вони й полонили. Вони й змусили лізти ще й у ліжко до чоловіка, якому належали. Це з одного боку. А з іншого... Ноутбук сирітливо стояв, покинутий, наче той, кого уособлював. За своїми амурними пригодами Ірина геть чисто забула про дорогу і потрібну людину, хоч, як не дивно, у цей самий час перебувала з нею дуже близько. Звідки ж оте неприємне відчуття, що зрадила? Те, яке насамперед мало би бути у нього. Отже «ліжко» – все‑таки не головне. Другорядне. Навіть для неї.
Опинитися поруч захотілося раптово. Але не у тісній квартирі зі сильним і красивим чоловіком – з іншим, тим, котрий переживає, підтримує та кохає не за довгі ноги і третій розмір грудей. Із тим, який ось тут, у «ящику». Себто у віртуальному просторі. Байдуже, що насправді це одна й та сама людина.
Ноутбук «прокинувсь», і шлях до коханого Ірина здолала за кілька секунд. Руки тремтіли, на долонях виступив піт. А ніготь не наважувався натиснути на клавішу, яка давала змогу почути його голос. Стало лячно. Ні, тільки не голос. Якось по‑іншому. Фізичних контактів на сьогодні досить, і вони, як виявилося вже тут, удома, сповна не задовольнили. Спілкуватися хотілося на іншому рівні.

          Ти ще не спиш? Відгукнися. Будь ласка. Ти мені потрібний.         

Напевно, він сидів за комп'ютером і чекав. Принаймні, таке враження складалося, бо відповідь на екрані вискочила майже відразу.

          Не сплю. Чекаю. Ти кудись пропала. Я хвилююся.         

Виявляється, він хвилювався за неї. Навіть в обіймах «іншої» жінки. Ось як буває... Але крива посмішка не проступила на Ірининому обличчі. Врешті‑решт, «іншою» жінкою була вона. Сама ж і закрутила цю авантюру. Чого ображатись? Важкі думки миттєво змінив азарт. Та й стан душі поліпшивсь одразу, адже коханий – отой, справжній, знову поруч.

          Я не пропала. Щоправда, про тебе на якийсь час забула, не хочу брехати. Надто важливі події відбувались. Усе позаду. Рада, що знову біля тебе. Побудь зі мною трошки.         

Відповідь не забарилася:

          Чому не розповідаєш про результат? Чи все успішно? Я за тобою скучив і зараз особливо потребую тебе.         

Он воно як... Схоже, і його жива гаряча жінка, що перебувала поруч, не задовольнила. Якщо справи й надалі розвиватимуться у тому самому ключі, обоє переконаємось у перевагах віртуального способу життя, адже виходить, що так більше можливостей. Ні, це ж триндець! І думки такого роду виникають не де‑інде, а в її голові!

Не скажу, що все тріумфально, проте далеко не найгірше. На сторонній погляд, мені варто бути задоволеною. Але ти ж мене знаєш. Усе й одразу. Якщо ні  – радіти не виходить. І все‑таки сьогодні я молодець. А що у тебе? Напевно, займався з учнями допізна? 

Ірина усвідомлювала, що провокує його на брехню, але зупинитися не могла. Навіщо це робити? Для чого? Проте інформація вже полетіла у його напрямку. Ловити її за хвіст пізно. Зараз Олег навішає їй «лапші» про важкі уроки, вундеркіндів з тупими головами і теде. Як зміниться після цього думка про нього? Чи не доведеться шкодувати самій? Дурниці. Що є, те є. А справжній стан справ усе‑таки ліпше знати, ніж навпаки: тішитись обманом. Проте хвилювання відчувалося неабияке, коли отримувала зворотне повідомлення.

          А от і ні. Якраз сьогодні займався собою. У прямому розумінні. Ти знаєш, як це, коли за справами хронічно не доходять руки до себе і власних потреб. Людина мусить хоч іноді любити себе.         

Молодець. Уміючи, можна все. Настрій Ірини продовжував поліпшуватися. Дарма, що півночі вже пропало. Та коли на душі порядок, година сну рівнозначна двом. Але лягати потрібно так чи інакше. Завтрашнього дня ніхто не відміняв. Тому пальці швидко зарухалися по клавішах, набираючи прощальну записку:

          Спи гарно. І будь ласка, дбай про себе й надалі. Знаєш, сьогодні я особливо відчула, наскільки ти мені потрібний.         

Годинник ледь відчутно постукував, рахуючи хвилини, що залишилися від ночі. Байдуже, вона встигне відіспатись і завтра на роботі все горітиме.

XII

оріти почало відразу. Лише дві години знадобилось Ірині, щоби «прокрутити» робочу нараду технічного відділу, розіслати бригади на об'єкти і «пошурхотіти» в бухгалтерії. Дробот цього дня видався згустком ввічливості та люб'язності – аж нудило. І це було явно неспроста. Слід чогось чекати. І вона відповідала вишуканими манерами «на повну», адже йому теж належало чекати від неї.
Руки страшенно свербіли від бажання взятися за одну справу саме тепер, проте Ірина ще «видзвонила» дизайнерів і втовкла в їхні неповороткі мізки елементарну інформацію стосовно того, як мають виглядати майбутні рекламні проспекти. Тепер усе. Тепер і ми покусаємося.
Ірина була жадібною. А точніше – патологічно бережливою. Ні, вона ніколи не шкодувала на себе грошей і скуплялася завжди у кращих магазинах, користуючись речами тільки вищого ґатунку. Проте якщо ексклюзивну річ, що коштувала не одну сотку чи навіть тисячу, в іншому салоні можна було взяти на якихось двадцять гривень дешевше, такою можливістю не гребувала. А що вже казати про нюанси заробляння грошей! Аналогічно, якщо один варіант оборудки обіцяв оті самі зайві двадцять гривень порівняно з іншим, хоча загальні суми виражалися тисячами, вона і тут не схильна була поблажливо махнути рукою. У грошових питаннях дрібниць не буває.
Ірина знала собі ціну. Тому, враховуючи ще й неабияку власну амбітність, завжди боляче переживала ситуації, коли через обставини доводилося вдавати протилежне. Випадки ж, коли при цьому ще й сторонні люди ставали свідками, доводили її ледве не до сказу. Будучи при цьому мстивою, нехай навіть і справедливою за натурою людиною, вона перетворювалася на небезпечного ворога для того, хто насмілювався підштовхнути її у подібне становище.
Фірма «Глобус» забезпечувала телекомунікаціями клієнтів, кожний з яких, зрозуміло, прагнув на цьому зекономити, як і на всьому іншому. І для кожного з них діяли певні механізми економії, певні скидки. Але траплялися клієнти, які не розуміли або не хотіли розуміти формули – зроби якнайкраще мені, а я піду на поступки для тебе. Такі намагалися бути надто мудрими й обмежувалися тільки встановленням комунікаційних станцій, сподіваючись, що надалі самі собі дадуть раду з технікою. Проблеми у таких клієнтів не барилися виникати, і вже невдовзі вони приходили зі знятим капелюхом, із лихвою витрачаючи зекономлені кошти й укладаючи не дуже вигідні угоди стосовно сервісу. Як відомо, скупий платить двічі.
Були й такі, котрі полюбляли хибну практику «ходити напряму». Це ті, які вважали себе крутішими від інших. «Ліві» гроші у таких випадках осідали у глибоких кишенях Дробота, який нерідко примудрявся просто при клієнтах видати щось на кшталт «Ірино, тут мають бути задіяні такі‑то і такі‑то спеціальні скидки, а термін виконання...» Далі вже не мало значення, який призначено термін. Звісно, його буде дотримано. Проте самовдоволені діячі, поблажливо ковзаючи поглядами по фігурі «Іри», навіть близько не мали шансу припустити, що тепер їм «торба». Вже.
Усі роботи і зобов'язання виконували бездоганно, а за кілька місяців або через півроку клієнт несподівано починав терпіти збитки. Конкуренти обходили, тендери не вигравали, податковій ставало відомо вкрай небажане. І не відразу спадала думка, що виною всьому – витік так званої закритої інформації. На той час, коли конструктивні ідеї нарешті оселялись у голові клієнта, крутизна кудись випаровувалась, і той приходив уже самочинно, й не до «Іри», а до Ірини Ігорівни, втрати вже не витримували жодного порівняння з початковою економією.
Людей потрібно вчити.
Особливо нахабним ця «стервоза» могла влаштувати аварійну ситуацію вузла зв'язку у найнебажаніший момент. Це мало ефект миттєвої смерті, а фахівцям, найнятим збоку, ніколи не вдавалося встановити причину біди. Проте таку вишукану жорстокість в Ірини потрібно було заслужити.
Будівельна фірма «Промінвестбуд «Корандо» виглядала вкрай непоказним клієнтом. Обсяг вкладень і замовлена кількість портів спонукала відсунути проект кудись на другий‑третій план і не заморочуватися розробленням питань отримання додаткового прибутку, пустивши все за стандартною схемою. Так і збиралася зробити, очікуючи представників фірми, але раптом генеральний викликав її до кабінету. Теку з атрибутами замовника Ірині було передано практично мовчки зі скупою вказівкою до виконання у найкоротший термін. Представниками клієнта цього разу навіть і не пахло. «Якщо у них будуть проблеми, автоматично ще більші виникнуть у вас», – почула Ірина. Їй залишалося тільки мило посміхнутися у відповідь.
Забаганок стосовно здійснення цього замовлення було висловлено досить. Починаючи від термінів виконання і закінчуючи сервісними зобов'язаннями. На додаток АТС мала бути розміщена на території клієнта. Запропоновано і конкретну людину, вже зачислену до штату фірми‑клієнта як обслуговуючий персонал станції, і вона, Ірина, відповідала за його навчальні курси у складі «Глобуса».
– Апетити ваші зростають, Валентине Вікторовичу, – сказала тоді сама до себе Ірина, вже у власному кабінеті закриваючи теку. – Усе так і буде.
Сьогодні черга дійшла й до цього. Телекомунікаційні мережі «Корандо» працювали бездоганно, і найменших претензій від клієнта не надходило. Микола, системний адміністратор АТС, пройшов місячну підготовку на фірмі, брав участь в обладнанні станції і, незважаючи на не хтозна‑які здібності, тим часом давав собі раду, адже Ірина контролювала його підготовку. Минуло майже півроку. Отже, пора. Звісно, завдання полегшувалося б, якби вузол розташовувався тут, у володіннях «Глобуса». За зачинені ворота чужої фірми потрапити не так просто. Ні, вона б змогла, адже є підрядником, проте це не залишилося б непоміченим. Утім, до всього є свій спосіб.
Ноутбук завантажився швидко, і вона увійшла на власноруч створений сервер, про який не знав ніхто. Ящик з кодами. Де потрібні? Ось. Зараз. Скільки там у вас каналів? Майже нічого. Бідося, а пнеться вимахнутися. «Напряму...» Зараз погуляємо. Подивимося, чим дихаєте і що ми можемо для вас... так, щоби скарг не було... принаймні на неї...
От і все. Ну, привіт, Миколко. Вибачай, що без дозволу. Надають тепер тобі по шапці. А може, й виженуть. Нічого не поробиш. У нашій помийці хтось завжди мусить потрапити під роздачу. Куди ми вам можемо наплювати? Ого...
Оце так приколи!
Очі Ірини на мить стали великими, а потім звузилися. Губи, від яких божеволіли геть усі підряд, розпливлися, наче вареники, утворивши незрозумілу гримасу. Ні фіга собі... А це звідки?
Порт виявився захищеним. І захист цей влаштував хтось інший. Зі ще одним каналом відбулось аналогічно. Ого! Хто ж постарався? Ну, не Миколка, це однозначно. Когось наймали вже після встановлення АТС. Фірма страхувалася від несподіванок. Ну‑ну...
Година знадобилася для створення нового каналу і паралельного порта. Цікаво. А що у вас передбачено на цей випадок? У відповідь на цей випадок у них не було нічого. Вочевидь, втручання хакерів фірма «Корандо» не очікувала. Непорядності підрядника – так. Тому й накрилась оцим. Дірява плівка від дощу...
Ірині стало смішно. Отже, грішки там усередині знайдуться. Ті, що є від кого ховати. Зараз. Вона заварила кави і перекрутила ключ у дверях. Навряд чи хтось би щось зрозумів, якби вперся ні з того ні з сього в екран монітора – просто аби не заважали. Сьогодні їй світила ще й сатисфакція. Одне діло – хапнути валізу, яку лох поставив на лавку і пішов за квитками. Зовсім інше – витягнути гаманець із кишені!
Новий сюрприз чекав на неї вже там, у системі. Усі розмови як усередині АТС, так і зі зовнішніми абонентами записувалися. Проте встановлені системи захисту не дозволяли зазирнути до браузера. Принаймні звідси, зараз і непомітно. Чорта з два! Оце сюрпризи...
Вона «забралася» так само тихо, як і «увійшла». Ніде не «грюкнувши». Не звідси і не зараз. Пощастило вам, шановні, пожити без проблем ще кілька днів. У «Глобуса» було кілька нагальних справ, які саме вона мала зіпхнути. Щоб не «висіли». А тоді зі свіжою і спокійною головою...

XIII

устрітися з Олегом знову їй по‑справжньому захотілося на третій день. Наступного дня після зустрічі тіло готове було повторити все, проте голова не цілком набрала звичний ритм і противилась як могла. Та й що це за манери – бігти наступного ж вечора!
Узагалі, те, що відбувалося, не вписувалось у жодні рамки. Безпрецедентний випадок. Заявити – «приходь, коли бажаєш»... І ні тобі номера телефона, ні попередніх домовленостей. Проте її це не надто бентежило. По‑перше, задля нього Ірина могла б побігти багато куди. А по‑друге, телефонна розмова загрожувала тим, що розставила б усе по місцях, і не обов'язково вдалих.
Не було нічого дивного, що Олег не пов'язав докупи обидва її голоси – тієї, яка у телефоні, та реальної Ірини. Важко упізнати голос навіть добре знайомої людини, якщо чуєш його в слухавці уперше. До того ж, Ірина не знати яким дивом здогадалася змінити мову, а оскільки вже давно не розмовляла українською, довелось уважно добирати слова і говорити повільніше. Це також впливало на стиль мовлення та інтонації. Вона як могла підтримувала цю ситуацію і тепер намагалася рідше телефонувати Олегові віртуальному, а коли таки доводилося говорити з ним, – тріскотіла, наче Альбіна.
Палець Ірини не раз сам тягнувся до скроні з бажанням покрутити там, після чого мала би припинитися ця претензія на мексиканський серіал. І щоразу, лягаючи у ліжко, вона подумки прокручувала одну й ту саму ситуацію. «Знаєш, я оце терпіла, терпіла, але більше не можу. Ну що ми – діти, врешті‑решт?!»
Але далі припущень не йшло. Лише від уявлення, що він скаже оте «як ти могла», мурашки бігали тілом, і її пересмикувало. Вона ніяк не бажала втрачати Олега, якого знала тиждень. Її тіло довго після цього не знаходило б собі місця. І вже зовсім не могла вона втратити «іншого» Олега, якого знала вже майже півроку. Тоді б не витримала її душа.
Діяти потрібно напевне. Так, щоби без помилки.
Наскільки Ірина була позбавлена комплексів, але, щоб іти до нього вдруге, довелося переступити деякі бар'єри. Наче їй це більше потрібно. І тут несподівано прийшло на гадку, що інакше й бути не може, адже на його запрошення вона не відповіла. І не сказала тоді, що також бажала б побачити його у себе. Елементарно, Ватсоне! Чого ж тоді хотіти, адже він також це розуміє!
П'ятого дня після зустрічі її «Ніссан» підрулив до під'їзду. Вікна світилися. Навіть незвично тьохнуло серце. От би було, якби увійшла, а там якась шкапа, і на неї, Ірину, ніхто не чекає... Скрушно похитавши головою сама до себе, швидко піднялася на третій поверх. Треба ж таку нудь вигадати!
Від цієї неординарної ситуації в Ірини помаленьку їхав дах. Більше такі думки не пояснювалися нічим. Без жодного слова Олег обійняв її і так довго стояв, а потім узяв на руки й поніс прямо до ліжка, де зупинилися не лише дурні думки, а й час. Принаймні, так здалося. Насправді ж ця підла категорія – часу – бігла, ще й із прискоренням, не бажаючи пошкодувати жодного із закоханих, адже обом зранку світили нелегкі й важливі справи.
Упродовж усієї зустрічі Ірина спромоглася не вимовити жодного слова аж до моменту, коли стало зрозуміло, що завтра можна не вижити.
– Коли ж він збіг?! Ти бачиш, котра година?
– Тепер бачу...
– Любий, ми що – ненормальні?
– Чого ж... Гадаю, ні. Ще якби хтось один – можна було б припустити. А двоє одночасно – дуже маленька ймовірність.
– Отже, це так повинно бути?
– Напевно...
– І... У тебе постійно так? І раніше з іншими?
– Ні, – відповів одразу.
– І я б те саме сказала. То що це за явище?
– Кажуть, буває таке... – його обличчя посів загадковий вираз. – Щось подібне, здається, є у когось із класиків. Ну, тобто, аналоги відомі. Не ми перші.
Обоє засміялися.
– Завтра – важкий день, – видихнула Ірина. – Якщо зараз рішуче не встану, можуть накритися важливі справи.
– Не кажи... – скрушно похитав головою Олег.
– Я поїду. Поки дістануся...
– Ще прийдеш?
– А ти хочеш? – уточнила вона.
– А ти не бачиш...
– Гаразд. Вважатимемо, що бачу. А ти взагалі яких поглядів дотримуєшся стосовно взаємних прав чоловіків та жінок?
Олег недовго кумекав і законно припустив:
– Ти, треба думати, бажаєш запросити мене у гості...
– Бажаю – не те слово, – щиро сказала Ірина. – От повір: дуже хочу. Ти приймаєш запрошення?
– В принципі... так, – невизначено гмикнув Олег.
– Що означає – в принципі? – насторожилась Ірина.
– Те й означає, – пояснив він, – що загалом не проти і навіть хотів би. Але є купа різних нюансів. Тому... Давай принаймні ще раз побачимось у мене, а там буде видно.
– Ну... давай, – здивовано протягнула Ірина.
– Тебе я чекаю завжди, – підтвердив Олег.
Дивуватися вона припинила вже дорогою додому.
Цей чоловік мав розум, знав життя і був кваліфікованим психологом. Тому не міг не визначити навіть за умов такого нетривалого знайомства її статусу й амбіцій. До того ж, на відміну від своїх попередників у житті Ірини, він був наділений гідністю. Саме нею, а не гордістю та пихою. Тому навряд чи йому було б приємно усвідомити різницю у класі між своїм житлом і тим, куди доведеться потрапити. Та й «Хонді» його, схоже, вже не один десяток років. Чи вистачить йому рішучості й довіри до неї, щоб піднятися вище від обставин такого роду і погодитися з її переконанням, що двом, котрі потребують одне одного, не завадить така дурниця.
Цієї ж миті захотілось Ірині вигукнути самій до себе: «Цікаво, а відколи це ти отак почала вважати?» Вона добре розуміла, відколи. Відтоді, як новорічної ночі натрапила на цю людину в мережах мобільного зв'язку. Це ж він повідкривав їй очі на таке. А сам тепер... думатиме про «нюанси» перед тим, як іти у гості. Ти бач, любий, виходить, не такий уже ти бездоганний! Є й у тебе підводне каміння та комплекси.
Проте відкриття це аж ніяк не розчарувало Ірину. Навпаки, воно наче наблизило до неї чоловіка, котрий ще зранку виглядав надто вже ідеальним, і якого вона будь‑що бажала отримати усього, без залишку. Нічого, любий, удвох упораємося з усіма проблемами. І з цією – тим паче.

XIV

 привокзальному кафе панував гамір. Народу не бракувало. Люди заходили й виходили, курсували з підносами поміж столами, говорили, сміялися. Пахло стравами на різні смаки. Таке середовище ніколи не відволікало її, не заважало робити справу. Дехто сидів з ноутбуками. Якщо людина у відрядженні, за дві‑три години до поїзда можна встигнути немало.
Знайшовши місце в кутку, Ірина увімкнула ноут – інший, призначений для таких завдань. Той, який містить необхідні програми, «ключики». Той, що завжди лежить у камері схову, і котрий можна взагалі викинути, якби що... Завантаження. Перевірка систем. Сервер – її особистий, не відомий нікому. Тепер можна працювати.
Новостворений канал «Корандо» і паралельний порт впустили її без затримки. Ніхто тут не побував після минулого разу. Ніхто не помітив. Отже, вперед. Години минали швидко. Попиваючи сік, вона час від часу жувала сухе печиво, і губи її щоразу набували непривабливих форм. Усе складалося не так просто. Захисні редути цьому непоказному клієнтові будували грамотні фахівці – безперечно, вже після закінчення її частини роботи. Отакої...
За три години копіткої праці Ірина таки зуміла. Внутрішній сервер відкривсь. Усі розмови, здійснені через АТС, справді фіксувалися. Не бажаючи зайве ризикувати, Ірина швидко «скачала» бази даних і вийшла з мережі. Чого товктися без потреби на чужій території? Але разом з тим не варто поспішати і приймати швидкі невиважені рішення. Щось підказувало їй: тут не все так просто.
Однак і відкладати у довгий ящик не хотілося, тим паче, був час. Просто зараз. Не зволікати! І подальше ознайомлення з таємницями клієнта відбувалося вже тільки через власний комп'ютер. Напочатку не клеїлося то там, то там. Файли виявилися захищеними, до того ж, у кілька ступенів. Ірину розібрав азарт. Хто ж це так постарався? Та вона б не була собою, якби зупинилася. Перетворені у звичайний простенький формат звукові файли один за одним перезавантажувалися на її комп'ютері. Поролон маленьких навушників зручно всівся на місце, відмежовуючи мозок Ірини від навколишнього гармидеру, дротики ковзнули по маленьких діамантових кульчиках. І тут її вже чекало...
Життя давно не підкидало сюрпризів подібного масштабу. Битих чотири години вона слухала чужі розмови – спочатку геть незрозумілі, адже справи відбувались у чужій галузі. Та при вниканні у них починала вимальовуватися доволі цікава, а потім узагалі неймовірна і вкрай тривожна як для неї картина. Ірина зрозуміла все. Фірма «Промінвестбуд «Корандо» була таким собі фантомом – підприємством‑одноденкою для відмивання грошей.
Власне, ситуацію у загальному вона зрозуміла швидко. Не вчора народилася. Довго доходити довелося до масштабів цього підприємства. Коли ж зрештою усе зв'язалося докупи, її волосся, що завжди тонкими струменями «стікало» по плечах, готове було стати дибки, роблячи з неї горгону Медузу. Тут «переробляли» таке «бабло», що навіть не наснилося б. Які ж люди могли стояти за всім цим, можна було лише гадати.
Ірина завжди дружила з логічним мисленням. Тому думки у напрямку доведення початого до аргументованого завершення навіть не намірилися загострювати в її геніальній голові. Ґедзю, який сідає на спину худоби, іноді варто задуматися перед тим, як вкусити. Є такі тварини, що один рух хвоста – і навіть лапками не дригнеш. З такої спини чимшвидше – і геть, поки цей хвіст не махнув. Пальці Ірини несамохіть торкнулися клавіатури. Ого! Чого ж так спітніли? Спокійно! Вона вже давно не там. Її комп зараз – абсолютно автономна система, не зв'язана ні з ким. І все це можна читати та слухати з небезпекою не більшою, ніж якийсь детективний роман. Проте кілька годин перед цим довелося посидіти в інтернеті, запустивши власні щупальці у шерсть цієї худобини, яка могла щось «відчути».
Та ні. Це вже виглядало дуже й дуже надумано. Проте певний теоретичний шанс був. Швидко спакувавшись, вона вдягнулась і вийшла. «Кашкай» вливсь у вечірній рух. Очі несамохіть тягнулися до дзеркала заднього огляду. Звернувши і проїхавши кількома тихими вуличками, Ірина заспокоїлася. Бракувало ще манії переслідування!
Час був такий, що залишалася можливість потрапити лише до якогось нічного ресторану. Остаточно махнувши рукою на перспективу виспатися, вона замовила каву й увімкнула ноут. Уривки чужих розмов досі крутились у голові, тому, наново запустивши почуте, Ірина вже упізнавала багатьох. Ні, вона й гадки не мала, хто ці люди, проте професійна пам'ять на голоси давала змогу складати в уяві картину «з грубшого». Ніхто не називав імен, ніхто не посилався на конкретні джерела. Ці люди знали, що роблять. Схеми їхніх оборудок продовжували вимальовуватися в Іриній голові, й ближче до ранку з усього цього вона не розуміла лише одного – навіщо було це зберігати. Навіщо ці люди подбали про те, щоби компромат – інакше не назвеш – залишавсь у пам'яті сервера. Якщо знайшлося кому вже після запуску АТС налагодити грамотний захист, чому ж було не забезпечити стирання розмов одразу й назавжди. Отже, принаймні хтось був у цьому зацікавлений. Хтось із них? Ні, навряд. Радше, ще якась людина, причетна до технічного боку справи.
Мало що розуміючи змученою і сонною головою, Ірина куняла з навушниками. Усе до кінця й так не прослухати – надто багато. Не з'ясувати, хто вони насправді. Упродовж останніх двох годин почуте вкладалось у рамки відкриття, які вона встановила, проте нічого нового вже не додавалося. Вистачить. Однак що робити з цим далі? Знищити безслідно? Чи залишити в ноуті про всяк випадок? А раптом знадобиться? Справді. Залишити. Лізти удруге до сервера АТС у неї бажання не було. Але й відчиняти дверцята камери схову, де лежить отаке «багатство», здавалося не менш лячно.
Узагалі, варіант подальших дій бачила єдиний – триматися від цього подалі. Одне мучило – а якщо вона все‑таки позалишала сліди? І знайдуться такі, хто зуміє це побачити. І виникне суттєва підозра щодо неї...
Зробилося гаряче. Думки зовсім відволіклися від того, що бубоніли навушники. І раптом Ірина усвідомила, що чує знайомий голос. І не тому, що всі вони стали знайомими протягом останніх годин. Ні! Цей вона чула раніше! Щось до болю знайоме! Зміст слів цієї людини зіграв злий жарт, тому не відразу усвідомила, кому належить голос. І ця людина аж ніяк не могла говорити подібне. Довелося пустити спочатку. Чоловік розпікав когось за помилку і давав конкретні вказівки стосовно реконструкції мережі. Усе робилося швидко та чітко. А голос його був роздратований, адже тупість техніка спричиняла недоліки у роботі всієї системи, а точніше, її захисту – того, що кілька годин тому їй вдалося здолати з неабиякими труднощами. Те, про що говорили у навушниках, сміливо можна було назвати вищими матеріями їхньої фахової справи. Звісно, вона розуміла все, і з огляду на обставини зміст його слів не мав би дивувати.
Неймовірним було інше – голос належав Дроботу. Ірина здійснила голосовий пошук, але ще бодай одного запису з голосом генерального знайти не вдалося. Вочевидь, він добре подбав про це. А запис, який Ірина слухала вже утретє, став просто прикрою випадковістю. «Догнати» було нескладно. Вочевидь, Дробот створив окремий потаємний канал для входу в систему і користувався тільки ним. Розмови з цього каналу не писались. А вони були – інші його розмови. Про це красномовно свідчив зміст цієї, що опинилась у її руках.
Виходило... Те, що виходило, не вкладалось у голову. Отже, Дробот – фахівець високого класу, і його тупість, обмеженість були показними. На публіку. Він краще за будь‑кого розумів, що діється у складному механізмі «Глобуса», знав, хто що робить та чим дихає. І хто на що реально здатний. Ця людина, вдаючи із себе бізнесмена і тільки, насправді розумілася до дрібниць на технічних питаннях, тож про те, чий – його чи Ірини – рівень вищий, можна було сперечатися.
А наступна думка жахнула. Якщо отого, кого вона зневажливо кликала «Миколкою», Дробот обрав і всадовив у відповідне крісло для нагляду за порядком у системі, то, «Миколка» напевно також розумніший і компетентніший, аніж здавався збоку. Ірина згадала, як розпиналася, навчаючи цього тупаку. І він, якщо звісно, «Миколка» справді не той, за кого себе видавав, безперечно, зовсім інакше увібрав у себе її професійні секрети, почерк, звички, особливості методів. І тепер, так виходило, Ірина мала всі шанси бути упізнаною під час нещодавнього зламу сервера АТС, який вона, по суті, здійснила.
Стало ще спекотніше. Хтозна, чи так відбулося насправді. Втім, збіг, який щойно намалювався в її уяві, був найгіршим з усіх можливих. Треба зовсім не мати щастя, щоб усе склалося саме так. Але якщо намальоване її уявою відповідає дійсності, порятунку не буде.
Прозріння наставало швидко. Навіть блискавично. Якби в її тонованому «Ніссані» змити з вікон плівку, відразу стане видно, хто їде всередині. Щось подібне відбувалося зараз. Вона вважала, що крутіша від усіх, найрозумніша, найдосконаліша... Усі навколо здавалися лохами. Тупорилими примітивними істотами. І Дробот, і «Миколка». І ще багато хто. Тепер наче хто поливав сірчаною кислотою по вікнах. Тонована плівка розлазилась і малювалася реальна картина, хто їде у машині. Не така вже крута, не така твереза і з не такими вже аж хтозна‑якими навичками водіння. Схоже, скоро приїдемо...
Надворі розвиднювалося. Вранішня прохолода, здавалося, намагалася влізти у найменшу щілинку одягу того, хто виходив у такий час за двері, аби змусити здригатися й ціпеніти тіло. Ірина защіпнула комір. Там, під ним, і без того розливалася зимнота.
Повагавшись, вона все‑таки вирішила залишити матеріал. Увесь комп, що ніколи не містив її особистих атрибутів, протертий розчином спирту. Змінено місце схову. Не так усе жахливо, як здалось одразу. Тим паче, тремтіти залишилося недовго. Неповний тиждень. Із прослуханих розмов, так виходило, випливала і приємна обставина. Усе це мало закінчитися за шість днів. Саме такий термін залишався до того моменту, коли завершаться останні фінансові операції цієї оборудки і кожен учасник отримає належне йому «бабло». Далі подібні «підприємства» знищують так, щоб ніхто не знайшов і сліду. І байдуже, що вона цього разу нічого не відщипне від загального шматка. Обійдеться – аби під оте знищення не потрапити.
Їхати додому не було сенсу. Сірість ранку збиралася розтанути, скуйовджена млявими фарами перших машин. Отже, відразу на роботу. На дев'яту призначено нараду в кабінеті «тупого» керівника. Тепер – лише не «продати» себе необережним поглядом, інтонацією або висловом. Це Ірина вміла.

XV

 пів на десяту їй «відлягло». Коли буденна хрінотінь з типовими обридлими прибамбасами від самого ранку заварювалась у кабінеті генерального, Ірину починала брати нудь. Сьогодні ж обридла «текучка» викликала мало не шалену радість. Шеф був сам собою до найменших дрібниць. Від неї не сховалося б нічого. Дробот створював робочу атмосферу, дбаючи, щоби й цього дня нікому життя не здалося медом, і давав завдання.
Довелося зачепити його кілька разів, хоча можна було й змовчати. Хотілося подивитися на реакцію. Протестувати. Чи не вліз, бува, до свідомості хитрого начальства вірус підозри. Та ні. Усе гаразд. Потрібно відгородитися від дурних думок і працювати як завжди. Скоро зітхнеться з полегкістю.
Нарада скінчилась і відразу ж почалась інша – та, що нижче по вертикалі. У своєму кабінеті Ірина роздавала завдання швидше і конкретніше. Проте отримати на горіхи від неї можна було не слабше, ніж у шефа. Та цього разу – все лояльно. Не до них. Безсонну ніч почала відчувати лише зараз. Воно й зрозуміло – пів на одинадцяту. Нічого, хіба вперше? От би втекти хоч близько п'ятої, лягти о сьомій... Те, що не виникне проблем із засинанням, відчувалося переконливо.
Ні, все буде гаразд. Мусить бути! Несподівано їй захотілося поділитися тим, що дізналась. Адже тепер мала з ким. А стільки довелося пережити! Руки несамохіть потягнулися... вона навіть не відразу зрозуміла, куди. А й справді! Кому тепер належало плакатися про невдачі й хвалитись успіхами? Тому, хто порівняно давно жив у душі й, незважаючи на відстань та відсутність зовнішніх обрисів, був по‑справжньому близькою людиною? Чи іншому, образ якого увесь час поставав ув уяві, й умів розбирати її тіло на шматки, завдяки чому ставав ще ближчим? І байдуже, що обидва були насправді однією людиною. Звести їх докупи не вдавалося навіть зараз, тому вирішення питання, хто тепер потрібніший, незмінно заводило до глухого кута.
Розв'язувати будь‑які проблеми – її життєве кредо. Бути спроможною «йти по життю». Думка, що колись упорається і з цим, виникла цілком обґрунтовано. Звісно, чи траплялося раніше щось таке, з чим не змогла б?.. Тож якби захотіла – розрулила б негайно і цю ситуацію. Отже, не так уже й хочеться, принаймні поки що. Та чи варто дивуватися?
...Чим було для Ірини кохання? Ліжком і більше нічим? Ні, чого ж... Можливо, ліжком – насамперед. Але, крім цього, ще засобом самоствердження, адже всі її фаворити були далеко не останніми людьми в суспільстві. А ще... Засобом спілкування, розради, боротьби із самотністю? Хіба що незначною мірою. Адже будь‑яке її «кохання» тривало за стандартною схемою. Воно започатковувалося красиво, ефектно. Якийсь час трималося, щоправда, не породжуючи особливих надій на ексклюзивність, а потім наставало розчарування. Точніше сказати – «кохання» набридало, ще раз підтверджуючи, що нічого принципово іншого у цьому житті не буває. Навіть останнє з них – в особі композитора з консерваторії, який ледве зводив кінці з кінцями, претендуючи бути при цьому неординарною особистістю, – виявилося врешті‑решт таким самим.
Теперішнє ж, яке подарував цьогорічний Дід Мороз, не те що не вписувалось у звичні уявлення, а взагалі перекидало з ніг на голову геть усе. Таке відчуття, що володіє без перебільшення тим, чого не буває. І оце за таких розкладів у неї мало виникнути бажання нормалізувати ситуацію?! Щоб увігнати оте «кохання», якого, незважаючи ні на що, таки дочекалась, у типові загальноприйняті рамки?! Ризикуючи у наслідку вкотре залишитися ні з чим! Схоже, він таки правий, і треба бути дурною, щоби різати гіляку, на якій сидиш.
Принаймні, це питання – аж ніяк не найближчого часу. От вам і крапка над «і». То хто ж їй потрібніший нині? Ірина замислилася, надовго завмерши зі заплющеними очима. Флюїди, що надходили від комп'ютера, де жила половина того, хто став невід'ємною частиною її життя, згадувалися цілком натурально, відчувалися, так би мовити, усім нутром. І водночас тіло стискалося від уявлення дотиків його іншої половини, в яку могла перетворюватись ота перша. Нехай краще вони ніколи не зійдуться в одне ціле, ніж втратити оце все! То хто потрібніший тепер?
Вона все‑таки вирішила. І рука потягнулася до ящика, де лежав ноут. Зараз хотілося висловити себе саме у такій формі. І байдуже – чи прийде відповідь одразу. Однаково стикування відбудеться. Доторкнутися душею, сказати, що хотіла. А він зрозуміє. І якщо не відповість одразу, то, принаймні, подумає в її напрямку. А коли ці довгі та сильні пальці таки знайдуть час торкнутися клавіатури, вона отримає змогу оцінити, чи правильно зрозуміла думки у відповідь. Адже перелуння думок нерідко дає більше задоволення, ніж контакт тіл.
Тому перебуваючи поруч із коханим, вона не відразу збагнула, що ж саме не так. Рука розгублено перейшлася порожньою полицею. Очі мацнули довкола у пошуках основного робочого інструмента. Комп'ютера не було ніде.
Ще не врубавшись, що то діється, Ірина перейшлася кабінетом. Могла кудись тицьнути у поспіху... Аж ні! Ноутбук щез. Не вірячи очам, вона сіла за стіл і згадала. Останньою справою попереднього дня була зустріч з дизайнерами, які приїхали близько шостої і працювали з нею хвилин двадцять, не довше. Вона тлумачила їм прописні істини, тицяючи пальцем в екран монітора цього самого ноута. Потім хлопець з дівчиною встали й пішли. А вона приготувала каву. Не проводила їх – точно. Тобто повернутися до безлюдного кабінету і забрати комп вони не могли. А випивши каву, Ірина зачинила кабінет і пішла займатися своїм. Все.
Ноутбука нема. Де він?!
Ще раз перекинула геть усе. Дебілізм якийсь!
Її «Асус» був старим роздовбаним апаратом, ще з попередньої фірми, проте надійним, і його господиня, звикнувши до нього, навіть не мислила про заміну. Комп'ютерна техніка у наш час крокує семимильними. Кому ж знадобилася ця розвалюха?!
Схожа на пантеру, Ірина вискочила до коридора, та відразу ж повернулася назад. Стоп. Спокійно. Нічого не забула? Начебто ні. Тоді погано. Дуже погано, надзвичайно! Просто херово. Впавши на стіл, вона сховала обличчя у долоні.
Пропажу апарата потрібно «прив'язувати» до справ з «промінвестбудом». Отже, її блукання коридорами зв'язку цієї фірми не залишилися непоміченими. Ну, ще б... Кабінет зачинявся на ключ. Отже, щоб забрати ноут, потрібно туди цілеспрямовано влізти, тобто мати щось на меті. Кому потрібний сам собою старий комп'ютер?
Ірина перебувала у такому стані, що входити у роль не було найменшої потреби. Двері генерального розчинила без стуку.
– У мене пропав ноутбук! – заявила вона з порога, кромсаючи ковролін підборами. – Валентине Вікторовичу, ви розумієте, про що я? У мене із зачиненого кабінета пропав ноутбук!
Дробот здивовано дивився на неї. Від його вигляду віяло якоюсь розгубленістю, і генеральний не відразу знайшов що сказати.
– А що ви хочете від мене? – нарешті витиснув збентежено шеф.
– Що хочу?! Валентине Вікторовичу, я хочу багато чого, враховуючи, що ноут зник із зачиненого робочого місця, де працюю тільки я, – накинулася на нього Ірина. – Проте реально розраховую хоча б на те, щоб ви занотували цей день як перший прецедент крадіжки на нашій фірмі. Пробачте, на вашій фірмі.
– Я обов'язково це зроблю, – опанувавши себе, відповів Дробот. – А поки у мене ще не дійшли до цього руки, ви подумайте, чи не завезли або не занесли його кудись. А можливо, десь забули, на якійсь з АТС, або що. Ви – дуже цінний працівник і вмієте робити багато справ одночасно. Проте за такого режиму діяльності людині властиво забувати, губити і таке інше. Подумайте, будь ласка, також.
– У такому режимі я працюю з дня заснування відділення фірми, – не приховуючи злості, просичала Ірина. – І якщо у вашій пам'яті є згадка про хоч один випадок, коли я щось забула або кудись заникала, то прошу також занотувати як прецедент.
– Усе колись трапляється вперше, – не погодився генеральний. – Втім, і це також у моїх силах. Занотую. Що ще?
– Ви знущаєтеся з мене, Валентине Вікторовичу? – не зрозуміла Ірина. – Я що, заслужила це? До мого зачиненого кабінету вдерлися, коли мене там не було, і вчинили крадіжку. Я з цим, звісно не згідна. Мені потрібне моє вкрадене приладдя. У подібних випадках викликають міліцію, і мені мало повернути моє – я хочу, щоб винні були покарані.
Зрештою, його таки пройняло.
– Пані Ірино, – змучено вимовив Дробот. – Я розумію ваше обурення. І погоджуюся, що це справді прецедент, хоча й досі сумніваюся, що у нас таке можливо. Але насамперед заспокойтесь, я вас прошу, і не говоріть дурниць. Ви хочете винести сміття з хати? Вас задовольнить, якщо історія нашої філії поповниться міліцейським протоколом, яких, упевнений, не мають інші відділки «Глобуса»? Хочете нас прославити через старе дрантя? Якщо питання старого ноута вважаєте настільки принциповим, я подарую вам новий. Це вас влаштує?
– А програмне забезпечення? – лютувала вона. – Валентине Вікторовичу, скажіть чесно, ви розумієте, що цінність пропажі у даному випадку не обумовлена вартістю старого «ящика»? Ви розумієте, що такий фахівець як я повинен мати під руками зручний інструмент? Ні, особливий, до якого звикла. Не хочу порівнювати це зі скрипкою для музиканта, але... Ви розумієте, що йдеться не про жорсткість натискання кнопок, а про його програмне забезпечення і набір робочих файлів?
– Звісно, я цього не розумію, – похитав головою Дробот. – Я лише недалекий керівник, а йдеться про складні фахові питання.
– Мене не влаштовує ситуація, коли хтось може вдиратися до мого кабінету і хазяйнувати у ньому, – крізь зуби витиснула Ірина.
– І з'ясувати ми можемо самі, – знизав плечима Дробот. – Скільки тих приміщень? Зараз усе обшукаю власноруч. Більшого менти однаково не зроблять. Хоч, якщо уявити, що ноут справді потягли, то ви ж розумієте, що тут його вже нема. Ну, головою подумайте! Лише повний ідіот міг би...
Ірина рвучко повернулась і вийшла. Усередині мліло так, що заважало зосередитися.
Дробот не став влаштовувати обшуку. Зібрав усіх і попросив оглянути приміщення – кожного своє, зауваживши, що у випадку, якщо справді хтось грішний – звільненням не закінчиться.
Важкі думки придавили не на жарт. Вона зачинилась у кабінеті й намагалася дати їм раду. А якщо комп справді вкрали як зручний інструмент? Якщо знайшовсь юда, котрий, припустімо, планував перехід до іншої фірми, претендуючи на підвищення до її посади, і хапнув, розраховуючи, що згодиться для роботи. Тоді це хтось із її заступників.
Ні, фігня повна. Потрібно пов'язувати лише з вилазкою у «Корандо». Копирсаючись без дозволу в АТС клієнта, вона не була максимально обережною. Хто ж знав, що там таке діється! Підозра впала на неї, а ноут поцупили, щоби...
Щоби що?
Але й тут не зв'язувалося докупи. Ніяк. Лише той, хто не сповна розуму, міг би на її місці робити подібні справи, використовуючи комп'ютер, про який відомо всім. Це ж те саме, що йти обчищати квартиру, без рукавичок відчиняючи двері. Апарат, що пропав, при потребі можна ідентифікувати не гірше, ніж відбитки пальців. Недарма, щойно поскандаливши з генеральним, Ірина притягнула на стіл один з комп'ютерів бухгалтерії й увімкнула в мережу. Зниклий комп, як і всі інші, мав IP‑ та МАС‑адресу. Крім цього, тільки‑но потрапивши до інтернету, її ноут ідентифікувавсь автоматично, застосовуючи відповідну програму. Це не мало на меті протидію крадіжці – зовсім інше, проте тепер згодилося сповна. Тож якщо комп украв повний дурень, то вона принаймні побачить.
Саме з цієї причини їй не слід було застосовувати ноутбук для чогось «лівого», протизаконного. Будь‑хто мав би розуміти. Тоді для чого його красти? Курсуючи доріжкою від стіни до стіни перед власним столом, Ірина не розуміла, що заважає їй піти додому. Всі давно розійшлись, і далі тут можна висидіти лише головний біль. Хоча голова й так неабияк скиміла.
Вуха вловили якийсь шурхіт за дверима. Навіть не шурхіт – рух. Здалося? Миттєво зробивши три кроки, вона рвучко відчинила двері. Наталка, менеджер з відділу постачання, застигла в якійсь незрозумілій позі, взявшись рукою за шторку вікна.
– Наталю, – Ірина з розгону хапнула її за руку, – скажи просто зараз, що це – ти. Я тебе розцілую, присягаюсь! І забуду назавжди, що ти вчинила таку дурість.
– І... Ірино Ігорівно... Я... як ви могли подумати таке? Я?! Я не брала! Взагалі у житті нічого чужого! Як ви могли?
– А що ти тут робиш? Чому досі не пішла? Я ж бачу – щось не так.
– Не так... – опустила очі дівчина. – Не знаю, як вчинити. Я...
Обоє опинились у кабінеті за щільно зачиненими дверима.
– Ну?
– Ірино Ігорівно, – врешті зітхнула Наталя, – не знаю, чи добре роблю... напевно, погано. Собі насамперед. Але... ви завжди прихильно до мене ставилися, розуміли і вчили. І захистили одного разу. Я... не можу мовчати. Хоча відчуваю: воно мені боком вилізе...
– Говори, прошу тебе, не бійся.
Ірина відчула, як тремтить усе тіло.
– Я... знаю, хто його взяв...
– Хто, говори!
– Шеф.
– Генеральний. Дробот.
– Звідки ти знаєш?!
– Бачила. На власні очі.
Дівчина переводила подих, відчуваючи, що наробила дурниць. Проте поїзд пішов: слів назад не забереш.
– Наталю... Наталочко, присядь от сюди і не бійсь. Я тебе не підставлю. І не говоритиму більше з ним на цю тему. Взагалі ні з ким. Слово даю. І тобі це пам'ятатиму. Не трусись. Але розкажи все до кінця. Мені потрібно розуміти, що діється.
– Я сама бачила, – твердила дівчина. – У щілину дверей.
– А навіщо ти за ним стежила? – допитувалась Ірина.
– Не стежила, – знову опустила очі Наталка. – Я... просто затрималася. Сергій казав, що на каву зайде. Коли всі порозходяться. Тож я чекала... Зрозуміла, що вже не прийде, а ще чекала.
– Сергій? – здивувалась Ірина. – Який Сергій? Лагоцький? Ну, ти даєш, подруго... Він же козел! За кілометр видно. Нащо тобі здалося таке чмо... Ну гаразд, не відволікайсь. І...
– Я знала, що він уже не прийде, настрій зіпсувавсь. А потім – рух у коридорі. Подумала, він. Далі чую – здається, ні. Я обережно глянула в щілину – мої двері не щільно пристають. А це шеф. До ваших дверей. Ключем відчинив, ноут виніс і пішов. Я навіть нічого такого не подумала тоді. Треба – то й забрав... А сьогодні... Я очі викотила... Навіщо він?
– Так, свинство заподіяти, – похитала головою Ірина. – Після того випадку на корпоративі все намагається якусь пакість зробити. А ти не переживай. І дякую тобі. Я знала, що ти порядна людина. А цього придурка, Сергія, залиш у спокої. Подивися на себе. Ні, ти стань перед дзеркалом і глянь на себе, просто зараз. Уважно. А тепер скажи – тобі треба такого дебіла?
Ірина вміла переконувати.
Наталя пішла, а вона продовжила крокувати від стіни до стіни. Ну, тепер хоч зрозуміло, що до чого. Ось як, Валентине Вікторовичу... Лоханулась я стосовно вас. За повною програмою. І що ж тепер?
Навряд чи Дробот міг реально розраховувати знайти в її компі конкретний компромат. Що – отак от узяв про всяк випадок? Перевірити, а раптом... А може, захотілося глянути, чим іще, якими забаганками, крім «Корандо», займається його «права рука»?
Ні, все не те...
Ірина поставила чайник. Зосередитися. Мислити логічно. Починаючи від простого. Дробот пов'язаний із ними, з отими монстрами, котрі затіяли оборудку. Припустимо, Дробот викрив її як свідка їхніх темних справ. Якщо так, то далі напрошується лише один варіант – прибрати її, заки інформація ще не стала чиїмось надбанням. За таких розкладів випадкові свідки зникають дуже швидко, майже миттєво. Цього досі не зробили. А часу минуло більш як достатньо. Отже...
Отже, логічно припустити, що шеф усе‑таки не з ними. Принаймні, не цілком або ж має у справі окремий інтерес. Тому вирішив почекати. А тим часом зробив незрозумілий хід з ноутбуком. Навіщо?... Для чого...?
Так, що їй відомо? Крім, звичайно, справ, якими займається клієнт. Небагато, але дещо є. По‑перше, з АТС попрацювали додатково після того, як Ірина здала повноваження. Обладнали системами захисту, щоб не заліз хтось інший, у тому числі вона. По‑друге, створили зайвий порт і зайвий канал. Це вже навпаки: щоби хтось сторонній міг потрапити. Таємно. І, судячи з фрагмента розмови з участю Дробота, що прослухала Ірина, та враховуючи, що інші свої розмови шеф знищив, цей учасник оборудки вів подвійну гру. Додаткові підозріння вносив і той факт, що Дробот виявився не зовсім тим, за кого себе видавав. З якоюсь метою висококласний фахівець‑комп'ютерник удавав тупого керівника, цілеспрямовано не помічаючи «ляпів» та хитрощів підлеглих.
Що станеться далі?
А щось мало статися. В уяві виникли інші фрагменти розмов, які тоді геть чисто перемішались у голові. Тепер же все поступово розкладалося по відповідних полицях, набуваючи нового й нового змісту. Згадуючи і вкотре аналізуючи почуте, вона гостро заструганим олівцем креслила схеми на аркуші формату А4. Дата проведення «клубного столу» – двадцятого липня. Отже...
За все своє життя Ірина жодного дня не працювала у сільському господарстві, однак добре розуміла цю систему. Право їсти мають усі. Проте, коли з'являється стадо свиней, до годівниці не доступитися. Давлячи все на своєму шляху, вони готові рознести і корито. Ті, кому пощастило запхати туди рило першими, намагаються проковтнути швидше та більше, розуміючи, що задні відіпхають, а то й задавлять. Такий закон свинячого стада. Тому подібні підприємства існують, як правило, недовго. Швидше ковтнути – і набік. До року, а то й менше їхня діяльність. Надто великий ризик. Надто жорстокий природний відбір у гонитві за прибутками.
Термін проведення «клубного столу» означатиме останній день не лише фірми «Корандо», а й ще кількох компаній‑одноденок, створених з однією лише метою – хапнути з корита. І щойно гроші осядуть на рахунках учасників, вони зникнуть. Того самого дня. Разом з паперами, АТС‑ами, штатом та іншими атрибутами. Так, наче їх ніколи й не було. Так, щоб не викрили інші – ті, хто ще позаду, кому поки що лише пахне наживою та смокче в шлунку.
І ось Дробот. Хто він у цій компанії рохкачів? Один із тих, які вже хлепчуть, завмираючи від страху, щоб не затоптали ті, котрі ззаду? Чи, може, сам готується дерти і давити, щоби потім...
Звуковий сигнал з нового компа змусив здригнутись. Он як! Ірина прожогом майнула у крісло, наче могла не встигнути. Табличка на екрані не збиралася зникати. Є! Щойно її крадений ноут з'явивсь у мережі. Хтось працював на ньому. Більше того – сидів у інтернеті. Чорти...
Руки буквально засвербіли. Але що тут вдієш? Теоретично існувала ймовірність вичислити конкретне місце перебування ноута, але для цього потрібно бути хакером, не менше. У своїй вузькій сфері Ірина вміла багато чого, у тому числі деякі подібні штучки. Для такого ж завдання кваліфікації бракувало. Не могла, бо не вміла. У голові один за одним виринали варіанти, кого б попросити.
Комп вимкнувся за якихось п'ять хвилин. Усе. Зробив, що належить, – і пропав. Тепер ніхто не знайде. А навіщо заходив? Що можна зробити за п'ять з лишком хвилин? Ну, такий як Дробот зміг би, напевно, багато що. І раптом її пропекло думкою: а навіщо йому взагалі щось робити? В даному випадку можна мати лише одну мету – когось підставити. Інакше для чого чужий ноут?
Їй стало млосно. Підставити. От для чого поцупили комп! Вочевидь, у цьому «поважному» товаристві Дробот веде якусь подвійну гру. Інакше навіщо обладнувати систему таємним портом? Знищувати власні розмови, у той самий час фіксуючи розмови інших? Без сумніву, шеф щось замислив проти них і невдовзі мав діяти. Та яке там «невдовзі»? Практично вже! Упродовж неповного тижня, адже далі все закінчиться, діяти не буде проти кого і де. Отже, шість днів. Навіть уже п'ять, враховуючи, о котрій повинен початися «клубний стіл». А цей захід також не триватиме довго. Момент, коли люди, кожен з яких є, по суті, ланкою перетворення грошей з державних на власні, остаточно узгодять усі аспекти оборудки. А безготівкові фінансові операції – справа кількох хвилин. Ось вона, кульмінація!
Ірина ще не могла скласти ситуацію повністю у голові, але обриси набували щодалі чіткіших форм. Як ото на аркуші А4. Зім'явши його і спаливши у попільничці, взяла ключі. Діяти належало швидко.

XVI

ін сидів урозвалку, відсунувши стільчик далеко від столу і читав меню, наче й справді прийшов сюди їсти. Хоча зміни, що відбулися з фігурою цього чоловіка за останніх кілька років, могли наштовхнути й на такі припущення.
– Ну, привіт, Безсонов...
Нахилившись, Ірина обійняла його за шию та, міцно притулившись, обдарувала майже сестринським поцілунком, після чого із завзятою посмішкою витріщилася на колишнього коханця. Замість відповіді той наново підняв її зі стільчика й «обкрутив» наперед себе.
– М‑м...
– А що таке «м‑м»? – перекривляючи, не зрозуміла вона.
– Нічого. Сам до себе. Учора в машині навіть не розгледів тебе добре. Ти – бігом, я – бігом... Цвітеш. Молодець.
– Ти також у формі, – збрехала Ірина. – Ні, справді. Скільки тебе не бачила – мало що змінився. Хіба прикид.
– Ну‑ну... – посміхнувся Безсонов, ляскаючи долонями по «прикиду». – Заспівала. Давай з'їмо щось. Не обідав – чесно. Спочатку не мав часу, а потім подумав, що вже разом. Що питимеш?
– Каву, – розвела руками Ірина. – Я – на колесах. А їсти... Знаєш, справді не хочу. Ти обідай, а мені... Ну що воно – стоятиме, а потім лишити? Навіщо дурно гроші викидати? Давай так – мені щось одне, аби за компанію. Салат. Грецький. Усе.
– Апетит пропав? – зрозумів колишній есбеушник. – І водночас про мене згадала. Отже, проблеми. Схоже, серйозні.
– Проблеми, – підтвердила Ірина. – Вони.
– А коли ти їх не мала? Викрутишся. І ще десять разів нових наживеш.
Офіціантка пішла виконувати замовлення, і він присунувся ближче, «лягаючи» масивними формами на стіл. У грудях Ірини починало наново холонути. Обличчя «колишнього» залишалося серйозним. Він і не збирався каламбурити.
– Тема складна, загалом... Та й не при справах я тепер, ти ж розумієш. Ну... зв'язки ще залишилися. Словом, цей твій, не знаю, хто він тобі... проходить по наших базах. Навіть, я б сказав, не зовсім наших. Російські колеги дали інфу. Він у них наслідив ще у «скажені» дев'яності. Проходив підозрюваним по гучній справі. Група хакерів ломанула тоді якусь новостворену міжнародну корпорацію. З метою пограбування, як ти розумієш. За тих часів службу боротьби з інтелектуальними злочинами у нас лише створювали. Росіяни працювали разом із фахівцями інтерполу. Ну, накрили їх. Кількох посадили. А цього твого відпустили за недоведеністю. І не лише його, до речі. Кілька інших також змогли викрутитися.
Безносов замовк, бо офіціантка принесла замовлення.
Он воно як, подумала Ірина. Усе продовжувало складатись у ту саму систему. Нові факти повністю відповідали їй і тут таки знаходили собі місця. – Значить, Дробот пройшов непростий життєвий шлях перед тим, як здобути гідне місце у суспільстві. – протягнула жінка вголос.
– У чужому суспільстві, – додав Безсонов. – Почекай, це ще не все. Злочинну групу тоді викрили, але гроші повернули не відразу. Тому навіть після засудження винних слідчі дії тривали, й усі, хто залишився на волі, продовжували перебувати під пильним оком ФСБ. От тоді почалася «мокруха». Отих «невинних», які залишилися на свободі, «мочили» одного за одним, причому трупи знаходили не всіх. Дробот числивсь у зниклих безвісти. Тепер, виявляється, знайшовся. Живий. В Україні.
– А інші? – запитала Ірина.
– Одного потім знайшли мертвим. Розчленованим. Ще один досі невідомо де. Ну і цей, кажеш, знайшовся. Навіть гарно прилаштувався. До речі, це вже за неофіційними даними, – він вважався членом злочинного угрупування. Кликуха – Циклоп.
– Чому – Циклоп? – не зрозуміла вона.
– Бачиш – на чолі родимка? – відставний полковник та коханець витягнув з портмоне складену фотку генерального, повертаючи їй. – І чималенька. На око схожа. До того ж, кажуть, працював з комп'ютером віртуозно. Замолоду фокуси любив показувати. Із зав'язаними очима сідав за клавіатуру і навпомацки створював геніальні речі. От і жартували, що в нього справжнє око – на лобі.
Ірина мовчки колупалась у тарілці. Випадки, коли генеральному доводилося самому сідати до компа, викликали поблажливі посмішки підлеглих і чітко поставали у пам'яті. Одним пальцем правої руки він тицяв по кнопках так, що здригалася підлога. Тепер новоявлений легендарний персонаж – Циклоп – вочевидь збирався «проковтнути» її. Більше того – спочатку зготувавши з Ірини якусь вишукану страву. Саме ж для цього Дробот украв її робочий ноут. І зараз важко було уявити, якими приправами «посипатимуть» Ірину. Але долю їй готували незавидну.
Останніх кілька днів жінці довелося прожити у стані переляку. Жах перед майбутнім п'явкою оселився в душі, існування якої в неї свого часу зумів довести Олег. Проте розум уперто шукав вихід. Ось він, довгий ланцюг подій – від того дня, коли вистачило дурості й жадібності влізти в кубло промінвестбуду «Корандо» і до сьогодні. Ще кілька днів вони триватимуть. Де та ланка, на яку ще можна подіяти, вилучивши себе з небезпечного кола?
Очі Ірини стали вузькими і зосередженими. Той, хто сидів навпроти, знав: після цього має почути щось важливе.
– Скажи правду, Безсонов... Ваша «контора» щось реально робить чи існує так – для галочки, як атрибут цивілізованого суспільства?
– Реально робить, – не замислюючись ні на мить, серйозно відповів той.
– А от скажи тоді мені... от якби я, припустимо, захотіла «здати» тобі теплу компанію великих людей, які відмивають гроші. Дуже великі гроші. Конкретно здати, з відповідними доказами... Як?
– А на хріна воно мені? – не зрозумів «колишній».
– А орден тобі що – не потрібний?
Та її напівжартівливі інтонації він не сприйняв.
– Орден мені вже не потрібний, – на слові «вже» Безносов недвозначно наголосив. – На даному відрізку життя у мене, як ти любиш казати, інші цілі й завдання.
– Наприклад? – підняла брови Ірина.
– Воду проводжу на дачу, – спокійно пояснив відставний полковник. – Узимку на маленьку операцію збираюся лягти. Зовсім маленьку, але необхідну. Деякі нюанси є щодо нерухомості – також часу і зусиль потребують.
– М‑м... серйозно... – скривилася вона. – Ну, але ж зв'язки залишилися? Ти сам казав. Як стосовно того, щоб звести мене з відповідальною особою, якій орден ще потрібен?
– Ні, без мене, – посміхнувся Безсонов. – Оце вже точно без мене. Мої можливості допомоги щодо цього вичерпані. Повір. Я й так через голову скочив.
– А якщо самого Дробота «зачепити»? Тільки його. За ті старі гріхи? Росіянам «здати»!
– А кому воно тепер цікаво? Стільки часу минуло. Є чим іншим займатись. Оце вже справді не актуально. У них там теперішнього, сучасного – чорт ногу зламає. Нікого не зацікавить, повір.
– А якщо... – їй справді було важко це вимовляти, – ситуація складеться так, що у мене не залишиться виходу? Або я їх, або вони мене? Ти розумієш, про що я? Чи ні? Ти зможеш потім спокійно пережити, коли десь хтось знайде розчленоване тіло жінки, яку ти кохав?
Напевно, така подія справді зіпсувала б йому настрій. Безсонов припинив жувати і поклав виделку на край тарілки. Їхні очі сконтактували.
– Не думав, що у твоєму лексиконі може зазвучати подібна термінологія. Звідки?! «Кохав»... Пам'ятаєш, я колись давно, не буду згадувати, з якого приводу, розпсихувавсь і кричав не своїм голосом: як можна чинити так з людиною, котра тебе кохає? Тоді ти сказала мені, що кохання – це лише гра за правилами. І знаєш, переконала. Тепер я не вмію кохати, зате навчився грати за правилами.
Обличчя Ірини страхітливо змінилось. І коли вона підводилася, міміка свідчила про повну байдужість як до питань, котрі щойно вирішувала, так і до того, хто сидів навпроти. Збоку це мало вигляд, наче вони, з'ясувавши дрібнички, прощаються до завтра. Усередині ж Ірини бушувало таке, що випусти назовні – й воно змете півміста. І оце саме почуття відтепер перетворювало людину, котра сиділа навпроти, на повне сміття, не варте найменшої уваги.
– Гаразд, їдь годувати курей... чи що ти там... кран ремонтувати збирався.
– Воду проводити, – спокійно уточнив Безсонов, поки Ірина відплутувала сумочку. – А ще я забув сказати тобі про своїх молоду дружину і маленького сина. Це також важливо. Так що... сама знаєш – з двох бід вибирають зазвичай меншу.

XVII

ризки кави зі шматками осаду повільно пливли донизу по стіні. Добре, що тут плитка. Добре, що міцна – куплена не будь‑де. Хвилину тому взяте зі столу глиняне горнятко разом з блюдцем полетіли й залишили тут «автографи». Тільки цим жестом обмежились Іринині «психи», пов'язані зі ситуацією. Достатньо. А зовсім без них також неможливо. До того ж, випивши каву, зі сном можна було попрощатись. А так...
Ірина перейшлася пальцями по забрудненій плитці, якій довелося прийняти на себе цілком умотивовану лють. Не трісла. Добрий знак. А лють – вона у найближчі дні справді зайва, лише заважатиме. Місце їй отут.
Губка стерла стіну, віник зібрав уламки з підлоги. Ефекту досягнуто. Що на годиннику? Нинішня проблема була найскладнішою з усіх, що доводилося розв'язувати будь‑коли. Нічого. Знайдемо вихід. Головне – організуватись. А ще – бути у належному стані. Функціональному. Максимально робочому. Тоді вдасться усе.
Коли стежиш за шкірою щодня, нема потреби годину мазюкатися перед дзеркалом. Кілька рухів – і вискочила за двері. Чотириколісний «Підкорювач міста» спритно перевалився через брівку й найкоротшим шляхом вливсь у вечірній рух. Нога справно підтискала педаль «газу», а руки обертали кермо. Усе швидко, як і належить.
Кроки у коридорчику на третьому поверсі залунали відразу після її дзвінка, і двері відчинилися. Його обличчя посвітліло від приємного здивування, їй справжній також були тут раді.
– Ну, ось, – спробувала посміхнутись Ірина. – Ти ж казав, що можна без попередження. Так і зробила. Не дуже пізно?
– Звісно, ні.
Зачинивши двері, Олег зробив рух, що означав запрошення до помешкання, але вона залишилася на місці.
– Знаєш, я дуже сподіваюся, що ти не образишся. Словом... у мене лише півгодини. І навіть їх нема якщо чесно. Так складається. Але мені дуже хотілося побути з тобою. Ось.
– Ти гарно вирішила. За що ж ображатися? Краще півгодини, ніж узагалі нічого. Заходь.
Він потягнув її до кімнати. Справді, що такого? І слова її були призначені аж ніяк не тілу цього мачо в учительській оболонці, а його надійно захованому ніжному вмісту, який уже невдовзі контактуватиме з нею ж зовсім іншим чином – за допомогою мережі. Коли говорила зі своїм «ліжковим» Олегом, їй хотілося, щоби почув перший, «справжній». Ого! Виявляється, справжнім вважала того, який довго існував без тілесних обрисів, тільки в уяві. Божевілля. Таки доведеться його припинити. От тільки зіпхнути проблеми.
Усе тривало справді лише півгодини. Ні більше ні менше. Час збіг, здавалося, миттєво. Але не промайнуло навіть тіні враження, наче щось не так, адже обом хотілося, кожен розумів іншого та усвідомлював ситуацію. Залишилися відчуття, спогади і зовсім інакший стан, у якому людина здатна багато на що. А ще – розуміння, що п'ять годин сну таки дадуть відпочинок.
Прощання у тих самих дверях забрало лише кілька секунд.
– Повір, я розумію, як це виглядає, – вона зазирнула в очі, подив у яких устиг розвіятись. – Обіцяю, такого більше собі не дозволятиму.
– Чого ж, я без претензії, – щиро всміхнувсь Олег. – Навпаки. Приємний сюрприз. Дуже приємний. Дозволяй завжди.
– Коли скінчиться божевілля, яке у мене зараз, а це ще кілька днів, я хочу, щоб ти робив так само. Прийдеш до мене? Отак без попередження. Обіцяєш?
– Обіцяю.
Шлях додому забрав півгодини. «Корки» давно закінчилися. Запаривши чай, вона вмилась і нарешті по‑справжньому перевела подих. Ноутбук прокинувся миттєво, саме тоді, коли господині за всіма розрахунками належало засинати. «У мене віртуальної є також лише півгодини, не більше. Любий мій, коханий, постарайся зрозуміти це без слів. Дуже тебе прошу. Від тебе зараз так багато залежить». Тепер воно промовилося вже подумки. І не тому, що людина, до якої зверталася, мала всі підстави здивуватися такому збігові. «Цьому» Олегові сказати так було неможливо. І якщо б мати у розпорядженні бодай зайву хвилину, використати її хотілося все‑таки тут, а не у тому місці, звідки щойно повернулася.

Привіт!  Де ти? Не спиш? Відгукнися. Мені так треба виспатись, а без тебе не вдасться заснути. 

Він не спав. Ще б. Чекав і сподівався не менше, ніж вона. Незважаючи на те, що півгодини тому цілком реальна жінка, ще й не будь‑яка, а ось така, витягнула з нього все можливе й неможливе. З якоїсь причини він упевнено хотів існувати окремо тілом та душею, й остання ніяк не бажала почуватись обділеною. Нічого, любий. Недовго залишилося. Дай мені вижити у цьому армагедоні, й тоді будемо ламати твої стереотипи. Уміло й ніжно, адже без тебе тепер я навряд чи зможу. Якщо втратити тебе, то краще вже не вилізти з цих проблем.

          Привіт, кохана! Ти дограєшся, що серйозно візьмуся за тебе. Заженеш себе цією роботою. Відпочивати колись потрібно чи ні?         

На її обличчі мимоволі проступила усмішка. Зовсім інакша, ніж півгодини тому, хоча викликала її та сама людина.

          Не сварися, будь ласка. Я така вимучена. От зараз і відпочиватиму. Доїжджала додому і думала: хоч би ти ще не спав та відгукнувся.         

          Чекав би до ранку. І думав: хоч би ти не забула про мене.         

От тепер усе гаразд. Приємний спокій розпливавсь усередині, важко сказати, де. Він не знищував отої лячної напруги, в якій Ірина жила останніми днями, проте створював фон, на котрому тривоги та відчай були зайвими і напрошувалися на ліквідацію.

          Ніколи не дам тобі такого приводу. Якби ти знав, наскільки потрібний мені! Не подінься нікуди. Добре?         

І відповідь практично відразу, без роздумів:

          Не хвилюйся, нікуди не подінуся. Буду з тобою завжди, доки ти цього хотітимеш. Не сумнівайсь. І постарайся відповісти мені тім самім.         

Упевнений у собі чоловік, красивий та сильний, влаштований, на якого обертаються жінки на вулиці, отак‑от з розгону обіцяв їй вічне кохання та відданість. Таким не кидаються направо‑наліво. Образ Олега постав в уяві. Цей чоловік, який одразу ж висловив умови не лізти в душу, відповідав за «базар». Що змусило Олега розділити себе навпіл? Він не брехав, посилаючи жінці на іншому кінці зв'язку листа з обіцянками, більших за які не буває. Якщо написав отаке, отже, можна вірити. І вона вірила, переживаючи лише за те, щоби своїми інтонаціями, котрі для близької людини так чи інакше проскакують «між рядками», не збудити підозріння стосовно того, що сама вона відповідних гарантій дати не може. І причина такої нерівності лише в тому, що невідомо, чи взагалі житиме вона на світі завтра‑позавтра. І якщо не пощастить, Олег думатиме, що його просто покинули.
Але якого біса таке уявляти? Щоб засиналося ще важче? Все. Вистачить! Завтра ж вона складе листа, який Олег зможе отримати лише за тиждень. Так, про всяк випадок. Щоби про неї у найближчої людини не залишилося поганої думки. Ніколи раніше Ірині не доводилося перейматися подібним. Яка в біса різниця, що і хто про тебе думатиме, коли гниєш у землі й нічого не відчуваєш?
Тепер життя повернулось он як. Ця людина не повинна думати про неї погано. Тому що для неї, Ірини, це буде нестерпно навіть на «тому світі». Тому що ця людина – найдорожча.
Ірина відчула, як злипаються повіки. Ну, слава Богу! Отже, хід думок правильний. Потрібно ловити момент. Пальці ще раз наостанок пробіглися клавіатурою:

          Оце я так хотіла сьогодні почути. Коли ти у мене є, все решта фігня. Кохаю тебе. Спи.         

XVIII

ей день претендував на статус найважливішого, найвизначнішого у житті. Адже саме про життя і йшлося. Її життя. Останні сумніви щодо цього тепер зникли. А власні перспективи в будь‑якій заморочці визначаються насамперед тим моментом, коли ситуація стає зрозумілою. Що робити – це вже інше питання, це легше. Головне – усвідомлювати, що відбувається навколо.
Озиратись увійшло у звичку. Щойно зачинялися дверцята її «Ніссана», очі самі прикипали до дзеркал заднього огляду. Маршрути почали пролягати через обхідні тихі вулички, де легше помітити – їде хтось за тобою чи ні. Схоже, ніхто не їздив, проте одного разу вона сама мало не врізалася в бус, який проїжджав головною дорогою.
Ірина так і не наважилася йти до камери схову, де лежав «нелегальний» комп'ютер. Купивши беушний ноут, вона присіла у кафе. Потрапити ще раз до мереж свого дітища – АТС промінвестбуду. Байдуже, чи вдасться залишитися непоміченою. Ця година визначила все.
Кришка ноутбука клацнула, апарат сховався в сумці. Оплачений рахунок, і «Кашкай» тихо та спокійно відрулив від брівки. Ситуація отримала шанс на вирішення. Реальний шанс.
Будівельна фірма «Корандо» була передостанньою ланкою системи відмивання грошей. Кошти, вилучені з бюджету країни, на нетривалий час мали осісти на її рахунках. Саме ця організація‑фантом на паперах була призначена для вкладення їх у виробництво, якого насправді не існувало. Реально ж фінансовий потік одразу переправляли до наступної ланки – банківської системи, яка мала переділити «бабло» між учасниками оборудки і надійно законсервувати його. Процес мав тривати недовго. Чим коротший час переміщення грошей до кінцевого пункту, тим менша ймовірність, що хапнуть за дупу ті, хто дихає позаду. Кому поки що лише пахне наваром.
Ось що мав на меті «клубний стіл», до початку якого залишалося неповних три дні. Усе, що до цього, – було лише підготовчим етапом, аби мати тих дві години. Навряд чи Дробот належав до повноцінних учасників цієї складної системи. Радше, тільки надавав «приміщення». Адже, як не дивно, саме АТС, котру створила Ірина, – ота невеличка «коробочка», яку, добре напнувшись, можна навіть підняти власноруч, служила резервуаром, де відбувалися процеси розкрадання країни. Отже, директор регіонального відділення «Глобуса» Валентин Дробот, відомий у кримінальних колах як Циклоп, надавав площу для більш як масштабної оборудки, працюючи у сильних цього світу ще й сторожем. Щоправда, сторожував Дробот, як і притаманно нашій ментальності. Так, щоби себе не обділити.
Зайвий порт, що він створив, і канал служили для таємного стягання інформації. І якщо згадати, що розмови з його участю автоматично знищувалися, не викликало сумнівів – цей «сторож» вів подвійну гру, працюючи ще на когось. Процеси підготовки, що відбувались у начебто закритій системі, ставали надбанням третіх осіб. Воно й не дивно. Площа, з якої можна доступитися до корита, обмежена, стадо ж он яке... Знаючи, що, коли і як відбуватиметься в системі, «треті особи» отримували шанс у найвідповідальніший момент «попхати» Дроботових роботодавців, аби встигнути хлепнути самим. «Сторожеві» перепадало як від тих, так і від інших. А найімовірніше, Дробот настільки залежав від отих «третіх», що мусив іти на оцей божевільний ризик і грати в подвійну гру, жартуючи з більш аніж серйозними людьми.
Роблячи так, шеф, без перебільшення, ризикував життям. Підвести одних хазяїв задля вигоди інших, залишаючись при цьому «чистим»... Завдання не іграшкове, його невдале виконання рівноцінне загибелі.
Отут і починалися пояснення її власних бід. Сьогоднішні походеньки до мереж «Корандо» дали саме той результат, якого очікувала. Від часу її останнього візиту там з'явилися ще один таємний порт і ще один канал. Усе ставало на місця. Новий «потаємний хід» був призначений для неї. Точніше – для її вкраденого ноута.
Конференц‑розмова відбуватиметься від дванадцятої до другої. За цей час безготівковий капітал необхідно зняти з державних рахунків і перевести на рахунки промінвестбуду «Корандо». А підготовка, що тривала більш аніж півроку, мала наміром зробити цю зупинку максимально короткою. Гроші відразу ж продовжать свій шлях банківськими мережами, щоб осісти, де скільки потрібно. Завдяки АТС усі учасники тіньової операції стануть свідкими цього і матимуть змогу для зауважень та внесення коректив. Ту ж саму інформацію водночас отримають оті «треті», на яких працює Дробот. Потрібної миті вони втрутяться і залишаться у виграші.
Звісно, Дроботові за таких розкладів не позаздриш. В нього запитають – чому? Як могло таке статися? Почнуться пошуки. Але тепер уже є окремий таємний канал, до якого винахідливий шеф ще перед початком конференц‑розмови увімкне її ноутбук, зробивши таким чином Ірину пасивним слухачем «клубного столу». Враховуючи можливості цих людей, за короткий час встановлять не лише наявність «лівого» каналу, а й адресу, за якою ноут Ірини під'єднаний до інтернету. Найімовірніше, це знята порожня квартира. Туди приїдуть і знайдуть на столі працюючий комп'ютер не лише з її робочими атрибутами, навіть з відбитками пальців і жировими накладеннями на клавішах. АТС створювала вона, отже, і таємний порт з каналом – також її робота. І все це – за спиною боса...
Жахливий сценарій ще не дописано до кінця, проте фінал відомий заздалегідь, а те, яким способом із неї витягатимуть відповідь, на кого вона працює, не бажала підказувати навіть багата фантазія Ірини. Тому вона лише хвилину дозволила собі посидіти, обхопивши голову руками. Усередині жахливо млоїло, проте ця поза аж ніяк не означала відчаю. Для нього ще не час. «Чи ніде не наблудила у розрахунках???» Ось що намагалася востаннє з'ясувати затиснута у долоні голова. Зрештою руки відліпилися від скронь і взяли сумку з ноутом.
Уперед. Для відчаю ще справді не час.

XIX

хематично все зводилося до встановлення винуватця. Тоді математична система, якою, власне, була тіньова оборудка в оболонці фірми «Корандо», отримає закінчення. Влаштує це усіх чи ні, а процеси завершаться. Тільки таким чином. І варіантів лише два. Вона або Дробот. Усе. Поки хтось із них не отримає статус винуватця, справа не закриється. Вона і Дробот – дві ланки цього складного процесу, одна з яких наприкінці стає зайвою.
Маленька каструля, наповнена водою, стала на плитку. Рука поклала туди два яйця. Обережно, так, щоб не цокнути шкаралупу. Інша – увімкнула вогонь. Три хвилини, і вони зваряться. Закипить вода – й там уже не буде отого живого, що може розтектись. І з чого ще може народитися життя. Смерть від процесу кипіння, що завирує навколо.
Одне яйце було більшим і мало білішу шкаралупу, інше, жовтіше, виглядало меншим. Одне – Дробот, друге – вона. Зараз ще можна взяти якесь із них і витягнути, навіть не попікши пальців. Тим паче, сьогодні, щоб наїстися, вистачило б й одного. Апетиту ж нема – лиш би кинути щось у шлунок, аби не стогнав. Аналогія вражала.
Справді, розрулити ситуацію, якщо підходити теоретично, можна за одним із трьох напрямків. Найлегшим виглядало вилучити себе. Зібрати валізи просто зараз і чкурнути. За роки плідної праці вона зуміла забезпечити власну персону. І покинута ні на кого квартира з меблями навряд чи могла б стати трагедією подальшого життя. Закордонний паспорт дав змогу виїхати без затримки. Здавалося, світ великий. Проте не статус вічної біженки перекреслював цей варіант. Ірина ні на секунду не сумнівалась у тимчасовості цього виходу. Ще можна витягнути те менше яйце, котре символізує її, і заховати. Проте голод колись змусить дістати і зварити, хоч запхай його у найдальший куточок. Куди подітися з цього «холодильника»?
Ще можна повернути ручку краника й загасити полум'я. Вода у каструлі не закипить, і тоді Ірина також залишиться жити. На жаль, промінвестбуд «Корандо» був системою значно громіздкішою, ніж каструля з двома яйцями. І цього не зупинити жодним чином. Навіть якби прийти з усіма доказами на телеканал, або в СБУ або ще куди. Доказів отих вистачало хіба для себе самої. Не мала навіть найменшого уявлення, хто ці люди, які все затіяли. Їй навіть не довелося познайомитися з представниками замовника, адже клієнт був мертвим фантомом. У цій безглуздій спробі не дістатися до кінця. Вона, Ірина, зникне, щойно виявить себе. І була лише одна слабенька втіха порівняно з попереднім варіантом – найімовірніше, її продірявлять десь посеред вулиці швидко і не надто болісно, а не розпитуватимуть довго й нудно в якомусь підвалі стосовно того, про що вона справді нічого не знає.
І лише третій варіант по‑справжньому дарував надію на хепіенд. Вона мала звалити Дробота. Відтоді, коли невідомо чия рука поставила каструлю з назвою «Корандо» на вогонь, Ірина та він опинилися там. А до точки кипіння не багато не мало – три дні.
«Звалити Дробота»... Два слова, від яких починало пульсувати у голові, не обов'язково означали фізичне знищення. Втім, рішення вбити людину, ліквідовуючи одним махом низку проблем, – найпростіше, найпримітивніше. І воно, незважаючи на весь інтелект Ірини, вперто лізло в розмисли, аби посісти в них домінуюче місце. Що було виною – розуміння, що ця людина заслужила такого? Довбана мстивість і бажання Ірини встановити справедливість хоча б у маленькому світі навколо себе?
Змусити думати «нахолодно» ніяк не вдавалося. Ця підлота, котра заради власної вигоди посягнула на її життя, стопудово заслуговувала на смерть. Думка про це охоплювала її всю, і тоді хотілося хапати будь‑що придатне для такого й разити. Однак ішлося все‑таки про виживання, а не про вивільнення емоцій, і тверезий розрахунок брав гору. Реально прибрати Дробота так, щоб самій залишитися «чистою», можна тільки чужими руками. Не перший день живучи у цьому брудному світі й маючи справу з різними людьми, Ірина у загальних рисах розуміла, як це робиться. І, напевно, «знайомі знайомих» урешті‑решт допомогли б їй «вийти» на тих, хто зможе безпосередньо здійснити таку брудну й водночас потрібну справу. От тільки організувати це за такий короткий термін неможливо. Три дні. А насправді – менше. Упевненість, що шеф зникне за день‑два до подій, міцно зайняла домінуюче становище у розрахунках. Нехай навіть Дробот не знає про її наміри – однаково зникне, аби перестрахуватися. Надто багато поставив на карту. Отже, часу зовсім мало. О Господи...
Голова боліла, довелося відшукати таблетку. Руки вже не «свербіли». Попри все, убивство Дробота ще й не гарантувало загального успіху. Її вкрадений ноут хтось одного разу вже вмикав. Навіщо? Просто перевірити, чи працює, глянути, що й до чого, зламати пароль? Добре, якщо так. А як він уже встановлений у тій потаємній квартирі й запущена відповідна програма, призначена для того, щоб увійти в нет за десять дванадцята і, використавши таємний порт, стати пасивним слухачем конференц‑розмови, про яку не повинен знати ніхто? Тоді убивство генерального виявиться помстою, не більше, після чого доведеться тільки чекати на власну загибель.
Був, щоправда, ще один шлях «звалити» Дробота. Не як живу істоту, а у віртуальному сенсі. Переграти на рівні світлопровідників та мікросхем. Адже він не здогадується, що Ірина викрила його. Проте в успіх не вірилося. Надто серйозною була його кваліфікація, а той факт, що зниклий ноут перебував у шефа, перекреслював геть усе. Можливо, в комп'ютерній «бійці» їй і вдалося б «вразити» його, відкривши очі організаторам оборудки на зраду свого «сторожа». Однак самій же не викрутитися ніяк. У кращому випадку обидва яйця зваряться разом. Слабенька втіха.
Виходу не було. Швидко летіла ніч. Таблетки запивала кавою, недопалки наповнювали горнятко, варіант не народжувавсь. Одного разу, коли голова відмовилася кумекати, а перед очима попливли кола, їй уявилася картина. Парк, де на галявині стоїть кам'яний постамент. Це – Дробот. Вона шукає гілку, щоб попхати і звалити його. Гілка, котра здавалася найзручнішою, має багато сучків, які чіпляються, заважають. Один за одним вона обламує їх. У підсумку гілка стає затонкою і ламається. Ірина вишукує іншу Гілок навколо стає все менше, кожна наступна коротша, трухлявіша, а скоро ранок...
Рішення народилося, коли вже не залишалося навіть хвилини, щоб лізти в душ, аби вчасно виїхати на роботу і не потрапити у «корки». Ірина не була б собою, якби не знайшла виходу зі ситуації, і тепер пальці упевнено лежали на кермі. Запустився двигун, очі заплющилися, допомагаючи зібратися з думками. Вона таки знайшлась – ота зручна гілячка, що заховалася попід низом, прикидана іншими. Рогатка на її кінці зручно впиралась у шию кам'яного погруддя. Тепер добряче натиснути – і... Усе вдасться! Але надто важким був постамент, і патик прогинався посередині, загрожуючи не витримати. Усе, що потрібне в такій ситуації, – щоб хтось допоміг, узявшись за слабке місце, не дав зламатись у найвідповідальнішу мить, коли основа постаменту з назвою «Дробот» відірветься від землі.
Лівий поворот – і машина рушила від брівки, вливаючись у вуличну течію. Усе зладиться. Потрібен лише помічник. Утім, не просто помічник – людина, якій можна стовідсотково довіритися. Сильні чоловічі руки та віддане серце.

XX

винно кліпаючи очима, Ірина являла собою цілковите нерозуміння ситуації.
– Валентине Вікторовичу, не впишуся ніяк. «Периферію» попереджено. Люди, хто далі живе, вже виїхали. Тож мушу провести школу. А після обіду ніяк не встигнемо.
Дробот шкріб голову, збираючись із думками. Усе вона влаштувала заздалегідь.
– Валентине Вікторовичу, – продовжувала щебетати Ірина, – завтра ще не пізно. Якраз нормально. Вам години зранку вистачить, щоб скоригувати дії тут, в офісі. Я впораюся там. Під'їжджаю і «рвемо» разом на телебачення.
– «Рвемо»... передражнив шеф. – У годину пік! Знаєте, коли ми туди дістанемося?
– Легко! – переконувала Ірина. – А ви не будете пробиратися через міст. Я під'їду до моста з того боку. А вам звідси перейти – три‑чотири хвилини. Обходимо таким чином усі «корки». Ну, а назад підвезу вас під самісінький офіс.
– Авантюристка, – зітхнув Дробот. – Якщо не встигнемо – відповідальність на вас.
– Гаразд! – зраділа вона.
Школа була, звісно, лише приводом опинитися вдома і вирвати день для підготовки. Зрозуміло, незабаром шеф знатиме, що насправді ніякої «школи для працівників периферії» не відбулося. Та хіба це мало значення? Адже для когось із них двох отого «незабаром» може не бути взагалі.
Руки працювали швидко. Одяг скинуто прямо на підлогу. Відкрито кран, і гарячі струмені потекли по тілі, змиваючи дику втому, невиспаність і головний біль. Зараз вона отямиться – все‑таки ранок є ранок. Зараз. Механізм власного рятування почне набирати обертів. От тільки...
Від розв'язання ще однієї проблемки, здавалося, зовсім незначної, залежало все. Геть усе. І вагання, від якого німіло усередині, заважало думати. Ірина у прямому розумінні стояла на роздоріжжі. Той самий парк, де застиг клятий постамент. Обидві дороги ведуть до нього. Проте лише на одній чекає той, без кого не впоратися.
Олег. Більше у неї не було нікого. Не лише для виконання подібної роботи – взагалі у житті. Поняття дорогої і коханої людини упродовж попереднього періоду життя було для Ірини чужим, невідомим, спотвореним. Якщо б ці фатальні події сталися з нею раніше, їй би й на думку не спало, що про подібні послуги можна когось попросити. Найняти за гроші – так. А от щоб хтось просто для тебе...
Останніх півроку вона жила з відчуттям наявності близької людини. По‑справжньому близької, хоча фізично й залишалася сама. Лише тепер стала зрозумілою природа цього явища. І справжній кайф такої близькості полягав утому, що Ірина сама готова була віддати та зробити будь‑що для людини, яку на той час узагалі не доводилося бачити, яка, за її уявленнями, перебувала на хтозна‑якій відстані. Ось найголовніше. Якби подібне сталося з ним, Ірина легко пішла б на будь‑який ризик, аби допомогти тому, хто подарував їй можливість по‑справжньому жити.
І тепер лише один момент гальмував подальший розвиток подій та не давав кинутися до своєї дорогої людини й попросити про допомогу. Ця людина існувала у двох формах. Один чоловік жив у нетрях комп'ютерних мереж, тривалий час не маючи чітких тілесних обрисів навіть у власній свідомості, проте умів з'являтися за першою потребою, віддавати себе без залишку і ставати настільки близьким, що ледве уявлялось. Інший, зовні схожий на принца, реально ходив поруч і, не претендуючи на місце в душі Ірини, зводив з розуму її тіло, також викликаючи у такі моменти враження одного цілого. Обоє дорожили нею.
Лише зараз вона усвідомила свою життєву помилку. Все влаштовувало, коли життя котилося спокійно й розмірено. Та у критичний момент невідповідності заволали не своїм голосом. Адже насправді так не можна. «Любовні ігри» завели її надто далеко, і тепер момент для з'єднання двох своїх коханих в одного був надзвичайно невдалий. Для будь‑кого вирішити, чи здатен ти ризикнути собою заради іншого, – серйозне питання. Украй серйозне. І ніщо у момент прийняття рішення не має заважати людині. Того, хто звавсь Олегом, також, напевно, влаштовувала ситуація, коли одна жінка існувала в душі, а інша – для тіла. Напевно, були для цього вагомі причини, адже за час їхнього знайомства той жодного разу не забажав випробувати реальну Ірину ще й на роль «комп'ютерної» або ж навпаки. Йому так подобалося. І відкритися, спробувати з'єднати «двох себе» у його уявленні в одну – безперечно, стрес для нього. Такий крок узагалі тягнув на аварійну ситуацію, і ним самим по собі можна все зруйнувати. І не треба вже Дробота з ризиковими завданнями та ходінням по лезу. Ні, невчасно. Треба було раніше. А зараз не той момент.
Вода стікала у ванну, продовжуючи розпарювати тіло і зганяти втому. Зараз вирішить. Олег справляв враження людини з міцними нервами, людини виваженої, здатної на прийняття рішення. Він зможе. От тільки для кого цей чоловік швидше ризикне власною головою? Для красуні, котра дарує кохання у ліжку, чи для далекої, але водночас близької подруги, яка пестить та лікує душу? Ось у чому дилема!
Хто для нього потрібніший? Хто дорожчий?
Вода більше не шуміла, по плитці та дзеркалу стікали краплі. Рушник розганяв кров тілом. Хто ж дорожчий? Хто потрібніший? Чи все‑таки дві в одну, просто зараз?
Ірина була справді непоганим психологом. Навіть якщо Олег і не відмовився б у принципі з'єднати двох своїх коханих в одну, вирішення даної життєвої ситуації саме зараз вимальовувалось у доволі просту схему: «Я тебе дурила, зізнаюсь, але зараз у мене проблеми, врятуй мене». Хибна схема. Така ситуація сама собою спонукає на негативну відповідь.
Вона швидко зайшла на кухню і зварила кави. Досить таблеток! Аромат розплився навколо. То яка з двох для нього дорожча?
Влізти в голову іншої людини важко. Особливо – у скрутний момент власного життя. А якщо навпаки? Адже доля і його роздвоїла суто для Ірини, хоча насправді він був один. Яка його половина для Ірини потрібніша, дорожча? Від якої вона б швидше відмовилася, коли б так довелося? Справді, нехай складеться фантастична ситуація: час повернувся назад, і отой фатальний Новий рік ще не настав. Дід Мороз вирішує, що такого подвійного «щастя» для неї забагато. Давай, обирай, красуне, без чого залишатися! Не буде п'яної есемески на помилковий номер. І тоді не з'явиться Олег комп'ютерний. Зате відбудеться зустріч у супермаркеті й справжній Олег регулярно бавитиме її у ліжку. Або ж навпаки – пальці таки натиснуть у новорічну ніч помилкову кнопку, зате Ірина потім ніколи не зайде до офісу «Київстар» і не довідається, де шукати найдорожчу людину. Чим пожертвувати?!
Рішення прийняла швидше, ніж побачила осад на дні горнятка. Пристойний секс у неї був завжди. Проте ніколи раніше їй не доводилося бути залежною від партнера, мріяти про людину, відчувати млість попід грудьми перед зустріччю. Олег виявився першим. І не виняткові фізичні дані й манери стали причиною цього дивовижного явища, адже жоден з її коханців не був потворою та походив не з люмпену. Секрет полягав у тому, що інша половина цього чоловіка влізла до її душі та свідомості, перекроївши там усе на власний розсуд. І тепер, коли Олег віртуальний заходив туди «навести порядки», кайф відчуттів був не до порівняння з тим, що міг подарувати у ліжку той, хто реально ходив ногами по вулиці. Все‑таки оргазм живе у голові людини, а не інших місцях, на перший погляд придатніших для цього.
Ірина увімкнула комп'ютер. Так, це було правильне рішення. Якщо навіть вона, майже повністю спотворена життям за тридцять чотири роки, зрозуміла, що головніше, то що вже казати про того, хто навчив отому розумінню!
Швидко вантажився ноут. Пальці вивели на табло телефона потрібний номер. Час не чекав.

XXI

лег відповів одразу. Лише один гудок – так, ніби тримав телефон у руці, молячись на нього. Здалося, вона навіть почула звук натискання пластмасової клавіші «з розгону». Уявилося, як його довгі й сильні пальці стискають корпус трубки, готові роздушити її.
– Що сталося? Куди ти пропала?! Я третій день тебе не чую і не знаю, що з тобою! Чому не відповідаєш? У тебе щось трапилося?
Зразу ж відлягло від серця. Адже у неї є той, хто не залишить у біді. А її власної голови вистачить з лишком, аби знайти вихід. Усередині стало тихо і приємно. За останні дні геть зовсім забула як відчувається спокій. Ось воно. Усе буде гаразд.
– Любий, пробач мені. Я... знаю, що винна. Знаю, що ти переживав і не знаходив собі місця. Пробач, будь ласка...
Голос його вмить змінився. Пропала ота дика занепокоєність, але ще відчувалася тиха образа. Зараз зникне і вона.
– Ти не могла відповісти хоча б двома словами? Хоча б телефоном? Взагалі вимкнула... На цілу ніч! Навіщо? Зовсім забула про мене...
– Вимкнула, – зітхнула Ірина. – Але, принаймні, не тому, що була з кимось і ти заважав. Ти у мене один, і мені більше нікого не потрібно. Просто... Коханий, у мене багато що сталося. Сказати загалом – життєва ситуація більш як неординарна. Взагалі катастрофа. У мене біда і... справді нема нікого крім тебе, щоб...
– Говори, що сталося, не муч мене, – видихнув у слухавку Олег. – Зберися так, як ти вмієш, і говори швидко та зрозуміло. Інакше я не витримаю.
– Скажу, – зітхнула Ірина. – Тому й телефоную. Але спочатку увімкни комп'ютер.
– Навіщо? – здивувався той. – Три дні увімкнутий, не відходжу, чекаю... Для чого?
– Запусти «таймювер», – попросила Ірина. – Я влаштую на твоєму комп'ютері безпечний канал для зв'язку. На це потрібно хвилин десять.
– Що означає – безпечний? – не зрозумів Олег.
– Те й означає, – щоб нас ніхто не почув. Узагалі ніхто. Я знаю, як це зробити. Хочу зменшити небезпеку для тебе, наскільки можливо. До речі... Це справді небезпечно, май на увазі. Подумай добре: можливо, тобі взагалі не варто? Тоді завершимо просто зараз.
– Що завершимо?! – голос його волав так, що заболіли барабанні перетинки. – Що завершимо? Ото ти три дні думала, щоби таке видати?
– Тихо, не кричи, – попросила Ірина. – Голова справді розколюється. Я ледве тепла, на останньому диханні. Зараз. Не коментуй те, що бачиш на екрані. Почекай, ще кілька хвилин. Ти справді не кинеш мене?
– Ні, що б не сталося.
– Ну, тепер я спокійна. Все. Вимикай трубу і далі говоримо через комп. Зараз побачиш табличку «увійти до автономної мережі». Давай.
Як же довго тягнулися секунди! Зрештою завмерлий екран ожив, і динаміки озвалися голосом Олега.
– Я чую тебе, тут гарна якість, – підтвердила вона. – Все. Тепер слухай.
Здавалося, від надмірного навантаження упродовж кількох останніх днів у голові все мало перемішатися так, що розповісти комусь послідовно і зрозуміло про суть проблем буде важко. Насправді ж це відбувалося настільки легко та швидко, що лише дивуйсь. Ірина розказувала все від початку, називаючи речі своїми іменами, – і про свій не безневинний шлях заробітку, і про подвійне обличчя Дробота, про те, як державні мастодонти використовували «Глобус» і у що це вилилося для неї. Той, кому вона довіряла, і хто збирався ризикувати собою заради неї, повинен знати все. Це був її винахід – шлях влаштування зв'язку з використанням цілком відокремленого каналу, обладнаного двома портами, кожен з яких мав вихід на інтернет. Зв'язок між обома портами забезпечувало світловолокно. Таким чином, відстежити, хто з ким говорить, ставало практично неможливо. Геніальний винахід.
Олег слухав, не перебиваючи, як вона і просила, а фізико‑математична освіта давала йому змогу розуміти у загальних рисах вузькоспецифічні поняття, про які розповідала Ірина. Сама ж розмова допомогла їй остаточно зібрати все докупи і визначитись у деталях до кінця.
– Ось і склалася таким чином ситуація, коли моє життя залежить від однієї людини. Усі мої проблеми так чи інакше замикаються на шефові. Він один зараз тримає їх у кулаці й, на щастя, ще не второпав, що я це розумію. А тепер чітко і конкретно – мій план дій. Завтра зранку о пів на одинадцяту він сяде до мене в машину – про це я вже подбала. Ти ховаєшся ззаду, за переднім пасажирським сидінням. У тебе буде електрошокер. Ти будеш у масці. Я також матиму електрошокер, але сама можу не упоратися – він битий перець. Удвох – точно: як не ти, то я. Ти бачив колись людину після дії електрошокера? Хвилину‑дві вона ніяка. Його потрібно надійно зв'язати. У мене є наручники. Ноги – скотчем. Ми їдемо за місто на безлюдну дачу моєї подруги. Ти заносиш його усередину – і все. Далі я сама.
– А що далі? – проковтнувши, запитав Олег.
– А далі ця мерзота лежатиме перед увімкнутим компом та лупитиметься на дисплей разом зі мною аж до дванадцятої години наступного дня. І якщо мій крадений комп не увімкнеться й не схоче стати учасником «клубного столу», я шефа відпущу. А якщо увімкнеться, то заріжу. Отак просто тупо заріжу, як скотину, хоча ніколи раніше такого не робила. Я зумію. Але до цього не дійде. Жити хоче кожен. Гадаю, він назве мені адресу, де стоїть комп, якщо задіяна якась програма самостійного увімкнення. Шеф добре знає, хто я така і на що здатна. Тому зробить це відразу. Конференц‑розмова відбудеться без мене. Для підстрахування потримаю його ще добу – нехай пісяє у штани і думає над своєю поведінкою. Та й бабло за цей час остаточно осяде там, де йому належить, а суб'єкт економічної діяльності «Корандо» припинить своє існування, гадаю, усе в них підготовлено заздалегідь. Кому я буду потрібна? Хіба ця худобина схоче помститися, але то вже інше питання. Звичайно, ризик є. Але для тебе він мінімальний. Розумієш? Я намагалася зменшити його до мінімуму. Якщо би щось не заладилося – ти просто зникаєш. Він тебе не впізнає, а я не продам за жодних обставин. Навіть якщо розстрілюватимуть. Будь певен. Зізнаюсь, я не хотіла звертатися до тебе, але змушена. Самій ніяк не впоратись. Усе вдасться, але... потрібно зіграти у чотири руки. Ну, є ж музичні твори, які неможливо у дві виконати. А тут ще й чоловічі руки потрібні. І не просто чоловічі – надійні, яким можна довіритися. А у мене... справді більше нікого. Звичайно... є для тебе ще один незручний момент. Нам таки доведеться побачитись, а ти ж не планував. Що ж, мусиш обирати – або поступитись, або... наймовірніше, я загину.
Мовчанка, що запала після її останніх слів, лякала. Запала повна тиша і, зважаючи на прекрасну якість зв'язку, не було чути навіть його дихання. На тому кінці усе завмерло.
– Ти тут? Чому мовчиш? Скажи мені щось!
– Я... – це був уже інший голос. Зовсім інший. І цілком протилежні інтонації, які зуміли проявитися навіть у коротенькому слові, що складається з однієї лише букви. – ...думаю...
Серце впало.
– Про що ти думаєш? Чи варто вставлятися? Чи, може, над моїм планом?
– Ні, я... як би це тобі пояснити...
– А так і поясни, – голос Ірини мимоволі став жорстким і безбарвним. – Отак як пояснила я – чітко і конкретно. Гадаю, твої здібності у висловленні думок за допомогою слів не гірші.
– Розумієш... я... а де ти перебуваєш? У якому місті живеш? Ми ж ніколи не говорили з тобою про це. Що, як...
– Живу там, куди цілком вистачить часу дістатися. Якщо є бажання, звісно. Оце і хочу уточнити, чи є воно у тебе. Інакше я просто втрачаю час.
– Я... от чорти... послухай, тільки не заводься...
– Все! – тепер її голос остаточно набрав властивих йому інтонацій. – Годі. Так або ні. Хочу почути лише одне слово – так або ні. Я чомусь вважала тебе чоловіком, мужчиною. А ти навіть на такий простий вчинок не здатний. Так або ні?
– Послухай, я... не зможу, розумієш? Я... зараз хворий... ну, захворів... не можу навіть на ноги підвестись... Як же я...
Сміх її звучав більш аніж природно. Ось воно що! Ноги, яким позаздрила б більшість чоловіків, ноги, які кресали бруківку цього мерзотнопаскудного міста, вочевидь після змалювання нею перспектив почали тремтіти так, що втратили змогу нести господаря. Знайома ситуація. Називається «я тебе кохаю, поки це не важко».
– Гаразд. Я тебе зрозуміла. Одужуй.
– Стій! Почекай! Не вимикайся!
Його несамовите волання зупинило на якусь мить палець на клавіші, котра мала умертвити остаточно оте все, чим Ірина дорожила увесь останній час. Вона вміла без жалю розставатися з речами, що втрачали потрібність, але все‑таки рука загальмувала в останній момент.
– Стій, не заводься. Давай подумаємо разом: може, якимось іншим шляхом... Не можу допустити, щоб ти...
– Щоб я??? – вражено повторила Ірина. – Любий, ти це вже допустив. Для тебе я вже померла і не має жодного значення, житиму далі на світі чи ні. Все. Кінець. «Зе енд». А ти бережи себе.
Палець натиснув кнопку, вимикаючи комп'ютер. І відразу в руці опинився телефон, який спіткала та сама доля. Зайва сім‑карта завжди була під руками. Коли табло мобілки запалилося наново, це було вже інше життя телефона. Й інше життя Ірини – третє, останнє і значно коротше за кожне з двох попередніх.
Втратити Його уявляла трагедією – найбільшою, що може статися. Помилялась. Усе відбулось легко. По‑перше, за останню мить перед втратою ця людина зуміла стати ніким, а сама Ірина встигла це усвідомити. У душі наче щось вмерло. Відчувати біль наче й не було чим. Та й потім...
Виходило так, що вона помилялася від самого початку. Коли з'явився Олег, вважала, що потрапила до Нірвани. Насправді ж відбулося щось на кшталт ін'єкції наркотика. Нірвани все‑таки не буває. Лише марево у власній уяві. Дія укола закінчилась, і тепер маємо те, що було завжди. Хто ж тобі винен, Ірино? Хотіла – покайфувала. Було приємно. Тепер ломка – закономірне явище. А вдруге вже нема коли. Таке от життя.

XXII

рина вміла починати життя з білого аркуша. Усе чорне та хибне, що було досі, наче замальовувала коректором, і воно зникало, а її діяльна натура ніколи не шкодувала за стертим та не лінувалася писати заново. Щоправда, поверхня аркуша від багаторазового нашарування білої речовини ставала нерівною, горбистою, зате складалося враження, що так чи інакше, але істина досягнута. На цю ж помилку пасти коректора витратила надзвичайно багато. Здавалося, лила й лила, а оте помилкове проступало знову та знову. Коли по такому починаєш писати наново, засихає довго, зачіпається ручка, її кінчик в'язне у незасохлому. І це за розкладів, коли чіткість написання і каліграфія вирішують надзвичайно багато...
Фраза «я можу в житті зробити все» того ранку, здавалося, так міцно засіла у свідомості, що саме вона, а не руки, керувала машиною, яка продиралася крізь вранішні затори до офісу «Глобуса».
«Я можу в житті зробити все»...
Усього не треба було. Значно менше – лише те, що мала дурість розповісти учора одному козлові, чиє ім'я ледве не надала частині власного життя. Учора їй з нервів та розпачу вистачило розуму розбити свій життєвий шлях на три періоди – до нього, з ним та після. Омана. Його не було взагалі, а усе пов'язане з цією людиною виявилося хибним. Тож чи варто взагалі пам'ятати його ім'я?
Насправді, у плані «до» чогось та «після» її життя має ділитися лише на два періоди. Перший завершується якраз тепер, і належить докласти ще стільки зусиль, щоби зміг розпочатися другий! Пальці торкнулися електрошокера в сумочці, коли інша рука натискала кнопку на брелку сигналізації. Погляд Ірини ковзнув по прилеглих територіях, не знаходячи шефової машини на звичних місцях.
Не знайшлося в офісі й Дробота. Щоправда, кілька хвилин тому він зателефонував до Світлани і дав деякі вказівки. «Як я вчинила б, якби не було ніякого «Корандо?» Діставши телефон, Ірина швидко натиснула дві кнопки.
Шеф відгукнувсь одразу.
– Валентине Вікторовичу, доброго ранку! Вас чекати чи розпочинати самим?
– Можете розпочинати. Я затримуюся.
– Але ви будете? Чи мені самій їхати?
– Буду. Разом поїдемо.
Начебто проблиснули якісь натяки на налагодження процесу, проте тривога не влягалась і була пов'язана аж ніяк не з моментом, коли, всівшись біля шефа, вона залізе до сумочки й, обхопивши ручку електрошокера, стурбовано скаже: «Б‑лін... невже забула? Я мушу повернутись». І якщо цієї миті він дивитиметься на неї, то наступною фразою стане: «Ні, ну як вам це подобається? Хоч би дали нам від'їхати, а потім уже розбігалися!» Дробот обов'язково вирячиться у вікно, щоби глянути на особливо хитрозадого підлеглого, який дозволяє собі настільки примітивні хитрощі, й тоді...
Тоді усе станеться за планом, єдино можливим. І станеться обов'язково, адже досі будь‑що задумане їй неодмінно вдавалося.
Та час виїзду наближався невблаганно, а шеф не з'являвся. Хвилини збігали одна за одною. Не відчинялися двері офісу. Мовчав телефон. Усередині товклося на грані можливого. За десять хвилин до призначеного терміну Ірина сама набрала його.
– Валентине Вікторовичу, що мені робити?
– Їдьте самі. Документація у вас, тож вирушайте.
– А... ви що, уповноважуєте мене приймати рішення?
– Я підтягнуся. Можливо, з невеличким запізненням. Утім, гадаю, нам не запропонують нічого принципово нового. А якщо раптом... наберіть мене.
Серце тьохнуло. Її просто таки позбавляли можливості порятунку. Момент було втрачено. Діяти належало раніше. Тепер, якщо уявити, що Дробот не приїде, шлях до тієї, «другої», частини життя був відрізаний. Вона не почнеться.
Сидячи у залі, Ірина не чула нічого. Та й, власне, вже не мало значення, як вирішиться кілька більш аніж другорядних питань для одного з регіональних відділень компанії «Глобус». Ще менше значення матиме, хто винен у їхньому невдалому вирішенні. Час продовжував спливати, а шефа не було. Тепер Ірина зрозуміла, що з неї знущалися. Навіть не так. Її списали з рахунків. Для Дробота вона вже не значилася. Ніде. Ні як працівник, ні як жінка з ногами та грудьми, в яких постійно тонув його погляд, ні як просто людина, у котрої б'ється серце і циркулюють думки та відчуття.
Навряд чи він думав, що вона в останній момент витягне зі сумочки пістолет або електрошокер. Найімовірніше, йому просто не хотілося ще раз наостанок бачитися з людиною, до якої був не зовсім байдужий, яка зробила йому стільки корисного та яку завтра холоднокровно і повільно мали позбавити життя за його ж спрямуванням.
Ірина відчула, як слабнуть руки. Залишався примарний шанс у вигляді останнього дзвінка Дроботові після закінчення конференції. Оце вже точно ва‑банк. Шефа не було, і сталося непередбачене. Потрібно терміново зустрітись, адже це – не телефонна розмова. «Я наробила такого, що тепер усім будуть непереливки». Якщо після такої заяви він не забажає зустрітись, отже прочитав її задуми. Тоді зовсім кінець.
Шеф такі не з'явився. Ситуація остаточно вислизала з рук. Опинившись у машині, вона відкрила його номер. Переконати Дробота, що завтра «кінець світу», ставало справою життя і смерті. Вперед! Мелодія грала, віддаючи ідіотським ритмом десь аж у потилиці. Слухати це ставало неможливо. Він не брав трубки. Все.
Тепер усе остаточно ставало на місця. Він просто проволоводив її упродовж дня. Знав, що робить. Тепер до вечора вона телефонуватиме з тим самим результатом. І ще сподіватиметься. А отже, не встигне дременути світ за очі й завтра, після другої знайдеться без особливих зусиль, остаточно відвертаючи підозріння від нього самого.
Відбувалося холоднокровне вбивство.
Проте надія на те, що просто щось десь не зіграло, не зістикувалося, живе, як правило, до останнього. Вона не дременула світ за очі. Не було куди. А можливо, просто бракнуло сил та віри у цей останній момент. Коли настала ніч? Сівши за стіл, Ірина підперла голову руками. Заснути – це вирок для самої себе. Але й діяти, щось вигадувати, вона була нездатна.
Покидавши до сумки документи, цінності та кілька потрібних речей, вклалася, не роздягаючись. Тіло здригалося, ніби починалася лихоманка. Ковдра сама натягнулася на голову. А може, не варто все це? Може самій? Швидко і безболісно. Вона б зуміла. Так, як не раз доводилося розставатися з тим, що колись було цінним. Однаково, життя рано чи пізно має закінчитись. І якщо воно вже не дає задоволення, який у ньому сенс?
Ні, це вже занадто. Це край. Останній засіб. Це хіба б якщо ламатимуть двері. Дванадцятий поверх. Більш аніж достатньо. Ще встигнеться. А заким є хоч найменший шанс вилізти, вона боротиметься. Боротиметься до останку. До того ж, так, як ніколи.

XXIII

вилини тягнулися довго. Очі боліли, повіки тиснули донизу. Час від часу Ірина заплющувала їх, притискуючи пальцями на кілька секунд. Від цього нехитрого прийому відразу ставало легше. Їхня вага зменшувалась, але там, на задньому плані швидко починало розпливатися щось червоно‑чорне, й очі потім не відразу бачили дисплей. Згодом кола зникали, а зображення на екрані залишалося незмінним.
Це була мука, і припинити її хотілось якнайшвидше. Проте від Ірини вже нічого не залежало. Тепер пізно щось робити. Час втрачено, сили на викінченні. І вона бажала зараз лише одного – щоб табличка, яка сигналізує про вхід її краденого компа до мережі інтернету, вискочила якнайшвидше. Тоді усередині все умить обірветься остаточно. Стане легше. У грудях припинить товктись і мучити. А повідомлення про те, що це кінець, принаймні дасть їй змогу заплющити очі надовше і забутись. Інакше вона помре від виснаження ще до того, як до неї дістануться співучасники Дробота.
Те, що цей павук зібрався з нею зробити, не мало нічого особистого – Ірина була упевнена. Отак йому лягла карта. Таке напрошувалося рішення, щоб зуміти залишитися при своїх інтересах. Щодо цього – жодних сумнівів. Але те, що чинив Дробот зараз... Оце вже була помста за її відмову йому як чоловікові, за її зневагу, яку Ірина свого часу насмілилася продемонструвати усім. Таке не забувається. І тепер її мали знищувати поступово. Довго і вишукано.
Вона не сумнівалася ні на йоту, що за всіма архі‑важливими справими Дробот уявляє зараз її – застиглу перед монітором у смертельному жаху. І ця безстатева істота, адже мужчина не здатний на подібне, смакує враження від того, що на його думку називається справедливістю. Потрібно відкинути ілюзії – крадений комп увімкнеться останньої миті, коли у неї хоч‑не‑хоч почне підсвідомо народжуватися надія. Так воно найболючіше. Найжорсткіше.
Руки вишпортали з майже порожньої пачки сигарету. Затяжка вже не давала полегшення, не розслабляла. За ніч її організм так наївся нікотину, що припинив його сприймати. Справді. Дим заходив і виходив транзитом, лише пекло у горлі. Вона пішла спорожнювати попільничку.
Знаючи себе, Ірина могла передбачити, що настане отой «поріг», за яким відбудеться полегшення – через кілька хвилин або, можливо, десятків хвилин до фатального полудня. Усе заспокоїться, і вона байдуже дивитиметься на екран, розуміючи, що гру закінчено. Марні надії. Кроки міряли кімнату, й ноги поступово відмовляли. Сил більше не було, і млість накочувалася однією всепоглинаючою хвилею.
До початку «клубного столу» залишалося десять хвилин, а «поріг» не наставав. Груди дихали часто, повітря бракувало. Холодний піт стікав скронями, але вона не стирала його ні подушкою, ні простирадлом. Ось як воно, коли бридко самій від себе. Витримати таке неможливо. Очі вперлись у стелю, точніше, у світильник, що висів на міцному гаку. Такий не розігнеться. Знову повертались учорашні думки. Може, це таки вихід? Може. Але не для неї. Обличчя втиснулось у ліжко, аби не бачити екрана і не рахувати секунд. Наволоч. Підла наволоч! Треба було знищити його разом із собою. Тепер не вдасться навіть це. Пізно.
Годинник на екрані ноута показував за три. Лише три хвилини до проголошення вироку. Сівши навпроти, вона схопилася руками за комп і дивилася, не відриваючись, на екран. Давай уже. Худобо... Швидше!
Дванадцята настала несподівано. Напевно, відбулася свого роду «відключка», й очі лише згодом усвідомили, що годинник рахує вже «після». Крадений комп мовчав, і ситуація не вкладалась у голові. Де він? Чому?.. Невже увімкнеться ось зараз, коли надія народиться по‑справжньому?
За півгодини Ірина відчула приплив сил. Самопочуття залишалося препаскудним, проте повернулася принаймні здатність тиснути на кнопки. Так. Із чого ж почати? Помилка – недопустима. Упродовж кількох хвилин Ірина дісталася до порта, залишеного для себе. АТС промінвестбуду «Корандо», якому залишалося жити менше, ніж їй, працювала у закритому режимі. Усі п'ять абонентів на цей час були активними і розв'язували свої насущні проблеми. Саме зараз точилася конференц‑розмова – вінець більш аніж піврічної діяльності.
Розгубленість наростала. Що це могло означати? Які витончені пакості замислив Дробот? Що зробить далі? Увімкне її комп згодом? Коли? Перед закінченням «клубного столу»? І що це генеральному дасть? Чому так складно?
Час не зупинивсь, і вона намагалася дійти у цій непередбаченій ситуації хоча б до чогось. Дробот наче пропав. Зник. Другий потаємний канал, котрий він залишив для своїх потреб, також не був активним, як і призначений для неї. Гублячись у припущеннях і не встигаючи, Ірина таки зуміла достеменно встановити одне: упродовж конференц‑розмови інформація залишалася достпупною тільки поважній компанії. Нічого не пішло «наліво». Хвилини спливали. Що могло настільки кардинально змінити плани шефа? Виходив з машини, і впала цегла на голову? Отак «тупо» взяла й упала. Уявлялося важко. А якщо не цегла? Раптом компаньйони розкрили подвійну гру господаря «апартаментів»? У такому випадку його могли прибрати миттєво і без зайвих розборок. Можливо, саме того моменту, коли їхав запускати в роботу вкрадений у Ірини ноутбук. Тоді треба шукати величезну свічку для янгола‑охоронця.
Мить, коли завмерла АТС «Корандо», виявився свого роду контрольним пострілом. Ноги підкошувалися й без нього. Поверхня тіла не відчувала контакту з ліжком. Враження, що душа залишає тілесну оболонку...
Думки помирали одна за одною. Відбувалося щось на кшталт коректного вимикання комп'ютера, коли процес уже незворотний, але ще триває автоматичне завершення програм. Агонія свідомості. Ну, швидше...
Ще мить, і все накрила темрява.

XXIV

еномен падіння з висоти відбувається за однією схемою. Якщо, звісно, це все‑таки не дванадцятий поверх і свідомість повертається до щасливця. Спочатку розплющуються очі, потім виникає думка, що, напевно, живий. Опісля здивування: «Це ж треба, щоб таке трапилося». Далі рухи кінцівок, кожної по черзі, починаючи з пальців – чи усе ціле?
Схоже, падіння «з висоти» цього разу відбулося напрочуд вдало. Ірина кліпала очима, роздивляючись стіни, наче уперше. Залишкова слабкість у тілі і затуманеність розуму залишаться вочевидь надовго. На моніторі та сама картинка, що й учора. Пальці швидко пробіглися клавіатурою, зганяючи ранкове заціпеніння. Он воно як! Ну, звичайно... Чого ж таке здивування від картинки, яку вона спрогнозувала заздалегідь?
Сторінка промінвестбуду «Корандо» в інтернеті не запускалася. Замість того вискочило незрозуміле зображення з написом «Сайт закрив засновник». А як же ж інакше! Підприємство‑фантом зникло швидко, адже від цього залежала безпека тих, хто зумів таки хапнути з корита. Добряче хапнути, не так, як вона іноді.
Проте заздрість мовчала. Чому – легко здогадатися. Рука потягла рамку вікна, і прохолодне свіже повітря, ще не наповнене звуками і газами вихлопів, увірвалося до кімнати. Ось чому. Життя прекрасне, навіть якщо крутишся, мов білка у колесі. Навіть якщо у ньому помирає кохання! І навіть якщо те кохання наприкінці ще й виявляється фантомом на кшталт фірми‑одноденки.
Навіть тоді.
Слабкість більше не заважала. Швидко прийнявши душ і зваривши каву, Ірина перекидала одяг. Тоді розвантажила сумку, розклавши усе по місцях. А де, до речі, ключі від машини? І що б то вдягнути? Схоже, після «падіння» рухалися не лише пальці. «Тупо взятись отак і йти на роботу», – відповіла собі Ірина, ще не відчувши думки «що робити». А що ж іще, коли на годиннику десять по сьомій? Справді, дивне запитання. І холодок попід грудьми почав народжуватися ще на виїзді до кільця. На першому «корку» перед мостом він уже гуляв на повну, а коли її кроки стукали порожнім коридором, заважав чути відлуння.
Чорти...
Розхлябані нерви смикалися так, що на гідну виставу не спромогтися. Від отого першого погляду залежатиме багато. Як висловити ним, що нічого не сталося? Взагалі нічого. От я прийшла на роботу. Їхала‑їхала і дісталась. Як же задовбала ця щодення текучка! Ну, погнали, працюємо...
А ще пояснити оту навалу вчорашніх дзвінків до шефа, що так і залишилися без відповіді. Ну, це вже легше. Зараз, кілька сходинок – і «відмазка» народиться сама.
Можна почати наводити порядок у кабінеті, аби увійти в роль. Ірина сьогодні в офісі перша. Ні, невдала ідея. Гортензія, що давно переросла свій вазон, сама попросилася до рук. Новий, куплений разом з упаковкою ґрунту, вже місяць стояв у кутку. Дуже вчасно. Розстеливши кілька газет посеред кабінету, заходилася пересаджувати рослину. Робота ладилася. Жінка захопилася так, що навіть не здригнулася від стуку в двері.
– Ірино Ігорівно... Ух ти! Ну і смак у вас! Я й не уявляла, що у цьому вазоні їй буде так класно!
У дверях застигла Наталка з роззявленим ротом і непідробним подивом.
– Вчися, поки я жива... – глянувши на вазон збоку, Ірина згодилася, що це не лестощі. – А котра година? О Боже, зараз нарвемося!
– Шефа нема, – розвела руками офіс‑менеджерка. – Отже, нема на кого нариватись. Я й ішла спитати вас, чи будемо засідати, чи зразу до праці.
– Не знаю, генеральний жодних «цеу» мені не давав. Тож працюємо.
Погляд несамохіть ковзнув по годиннику. Десять по дев'ятій. Сьогодні Дробот не поспішав до підлеглих. Під грудьми продовжувало смоктати. Що, як він справді зник? А що, як при цьому досі живий і вже встиг вчинити так, як недавно збиралася вона? Якщо йому довелося потрапити до своїх замовників полоненим, то розпитуватимуть гідно. А може, вже розпитали. І, звичайно, спробувати звалити усе на неї – пристойний варіант, особливо маючи у розпорядженні робочий ноут заступниці, котрий, цілком ймовірно, вже встиг засвітити у нетрях «Корандівської» АТС. Коли ж нарешті з'явиться вона – ота нагода зітхнути спокійно?
За день зробила стільки, що самій стало дивно, та відволіктися від тривожних думок не вдавалося. Вже по четвертій годині випливла ситуація, яку не годилось отак просто вирішувати на власний розсуд, тож дзвінок на мобільний шефа напрошувався сам собою. Якщо піти зараз і зачинитись у кабінеті, хвилювання чи не задушить її, важко буде навіть вимовити слово. Пальці швидко набрали номер. Нехай чують. Господи, як звати?! Валентин Вікторович, як же іще...
Абонент був – недоступний.
– Поза зоною... – розгублено пробурмотіла Ірина. – Ну, так, словом: питання не настільки термінове. Може чекати навіть до завтра. Зараз з'явиться – перетелефонує.
– А що, шефа сьогодні не буде? – запитала економістка.
– Він мене взагалі‑то не попереджував, – здивувалась у відповідь Ірина. – Може, якісь особисті справи вирішує... термінові. Якщо не віддзвонить до кінця робочого дня – чекаємо до завтра.
Навколо тільки перезирнулися. Подібного начальник ніколи собі не дозволяв. Народ поступово розходивсь, і залишатись у порожньому офісі вона не захотіла. Куди тепер? Запитання не гірше від отого вранішнього. Один до одного. Додому, куди ж іще.
А потім напросилося ще одне – взагалі цікаве. Момент останнього споживання їжі згадувала довго. Зрештою махнула рукою і зателефонувала до Альбіни.
– Привіт, стара!
У подруги відняло мову, а потім...
– У тебе що, дах знесло? Перепрацювалась? А ти сильно молодша? За якими параметрами, цікаво?
– Чого пінишся? – не зрозуміла Ірина. – Я так, з приколом. Ну, чоловіки ж завжди вітаються «здоров, старий!». І нормально...
– А я що тобі – мужик? Ну ти мене іноді вбиваєш. Якщо сама звикла під мужика «косити», то гадаєш, усі так?
– Справді, я така, – верзла Ірина. – І що, погано? А ти знаєш узагалі, чому я телефоную? От хотіла зараз узяти банку ікри, коньяк, риби червоної і завалитися до тебе.
– Та‑а‑ак?.. – здивувалася подруга, коригуючи інтонації. – А чого це раптом? Я гадала, ти вже зовсім забула про мене! Давай. Ще не вечеряла. Так, а може...
– Ні, не може! – різко перебила Ірина. – Скликати твоїх низькопородних жеребців нема жодної потреби. Тільки власними силами.
Ночувати вдома самій справді не хотілося: ще не вляглася тривога. А розслабитись ой як потрібно! Вони добряче присядуть, а потім... не вижене ж її п'яну подруга за кермо! «Кашкай» вирулив на кільце і, повернувши кілька разів, під'їхав до гіпермаркету. І лише при вигляді грандіозної споруди спала недоречна думка. У цьому місці була ймовірність зустрітися з людиною, яка... яка, власне, нічого поганого не зробила. Просто не виправдала надій. Не спромоглася на вчинок у критичній ситуації. Виявилася таким самим членом з яйцями, які у достатній масі повзали навколо. То які можуть бути комплекси? Чому не відвантажити людині зневагу, на яку вона заслуговує, якщо станеться випадкова зустріч?
Коли вагання припинилися, перелаштовуватись у крайній ряд було вже пізно. Гаразд, скупимося в іншому місці. Але за кілька кварталів «Кашкай» таки взяв уліво. Чорт забирай, вона роками користувалася послугами гіпермаркета! Чого тепер мучитися такою хрінотінню?! Дурня...
Гамуючи роздратування, Ірина рулила дворами попри дев'ятиповерхівки, щоби не робити зайвих об'їздів. От же ж клята впертість! Нога торкнулася педалі гальма, пропускаючи зустрічну на незручному повороті, й очі несподівано вихопили те, що аж ніяк не чекали зараз побачити. Думки про цю людину вже відступили на задній план, і ось...
Здоровечий «Міцубісі» Дробота стояв, припаркований носом до огорожі, серед зграйки інших машин під будинком. Люди поверталися з роботи, паркувались і від'їжджали нові машини, а ця, здавалося, не характерна нічим особливим, була тут не на місці. Долоні спітніли, і кермо покрутилося знову не туди, куди планувала. Паркувальний майданчик значно меншого двору на пагорбі виявився зручним місцем. «Кашкай» втиснувся між роздовбаною «копійкою» та новеньким «шевроле» і застиг.
Мамо, не горюй...
Довго кусати губи не належало до її вад. На табло мобільника відкрила список останніх дзвінків – «Д.В.В.» Саме такою абревіатурою позначений шеф. Пальці рішуче натиснули кнопку. Поза зоною, як і раніше. Чорти... Вона биту годину просиділа нерухомо. Позиція давала непоганий огляд згори. Там постійно точився рух, але більша частина шефового джипа увесь час залишалася відкритою. Альбіна телефонувала чотири рази. На п'ятий Ірина не витримала:
– Пробач, дорогенька, сьогодні у тебе не буде ікри. Я задзвоню пізніше.
Інтонації, з якими вона це промовляла, завжди опускали співрозмовника до рівня плінтуса як мінімум. У неї намалювалися справи – як завжди несподівані й украй важливі, порівняно з якими решта – мурашиний шурхіт. Цього разу справді так і було, проте подруга не відчула важливості моменту.
– Це у тебе не буде сьогодні ікри, – просичала вона, вкладаючи у фрази всю зневагу, на яку була здатна. – А у мене якраз буде – і риба, і коньяк, і ще дещо, не зрозуміле фригідним чоловікоподібним...
Ця злива спаму заважала конструктивності думок, тому невимкнутий телефон ліг на сусіднє сидіння. Нехай Альбіна злиє і не кипить. Так... Де ж він? Що це може означати?
Забуття минулої ночі, адже сном це не назвеш, таки відновило Ірину, і зараз очі й не думали заплющуватися, хоча наближалася ніч. Місто ще жило, але менше ніж за годину все заспокоїться, і зробити це буде ой як незручно! Вона вийшла і зачинила машину. А тепер швидко!
Шлях поза будинками зайняв близько десяти хвилин, і малопомітна й малочутна у блиманні чужих фар і стукоті різнокаліберних підборів жіноча постать наблизилася до чорного позашляховика. Тільки не зупинятися! Серце завмерло. Джип не був зачинений! Дверцята клацнули, і її погляду відкрилася картина, що змусила заціпеніти.
Дробот відкинутий на спинку сидіння. Очі розплющені, застиглий погляд. Неприродно завислі руки, підкулені набік ноги. Особливо закарбувались у пам'яті черевики – вони стояли біля порога щільно стулені, торкаючись задниками основи сидіння, а коліна, навпаки, роз'їхались і баранка керма перебувала між ними. Акурат поміж ногами, впираючись дулом у сидіння, а рукояткою в «самі не хочу», лежав пістолет з нагвинченим на ствол глушником. Погляд Ірини знову ковзнув догори. А де ж дірка на чолі?! Одяг на грудях також чистий, тільки комір розхристаний, і видертий з м'ясом ґудзик ще тримався на клапті тканини. Все. Пасажирське сидіння порожнє. Крок назад – і відчинилися задні дверцята. На сидіннях та підлозі нічого. Чорт забирай, куди ж я лізу?
Багажник порожній. Дверцята заклацнулися. Ручки витерті. Ноги, не відчуваючи бруківки, несли жінку незрозуміло куди. Лише за кілька кварталів вона віддихалась, обдивилась і попрямувала до своєї машини. Ну, звичайно. Живий Дробот запізнитися на роботу не міг.
Вона їхала нервово і швидко. Думки намагалися працювати конструктивно. Насамперед – не наслідити. Ручки протерті, а більше ні до чого не торкалася. Якби хто й побачив її за відчинянням дверцят, то лише зі спини. Сьогодні ж викинути цей одяг. Усе!
Так виходило, що Дроботу не пощастило. Чогось не врахував. Комбінація, котру придумав цей хитрун, виявилась у чомусь помилковою, а справу він мав з такими мастодонтами, які зжеруть десяток «дроботів» і не вдавляться. Поки що усе було їй на руку. От тільки... Ноут, що пропав з кабінету, був єдиною ложкою дьогтю у бочці з медом, якою здавався припаркований «Міцубісі». Від цього порівняння Ірину пересмикнуло. Згадався трупний запах у салоні авто. Добрий собі мед... Вочевидь, Дробота замочили не щойно. Може, день тому. А може, й два. Тому й не відповідав. Адже напередодні «клубного столу» шеф уже сачкував з роботи і запросто міг бути мертвий. Судячи з усього, він так і не встиг увімкнути її ноута, інакше б апарат відізвавсь у мережах. Пощастило...
Боже, як же ж їй пощастило!
Проте ложка дьогтю продовжувала гірчити. Вимкнутий ноут десь валявся. Де? І коли він потрапить до рук стороннім особам, котрі можуть бути як правоохоронцями, що розслідуватимуть убивство директора «Глобуса», так і його «друзями» з одного та з іншого боку. Що там, у компі? Ну, звісно, її відбитки пальців на кнопках. Нічого дивного. Це справді її апарат. А шеф забрав користуватись. Або ж знайшов крадія з власного штату, просто не встиг їй повернути.
А крім відбитків? І за умови, що до нього доберуться оті, які рохкають і гризуть одне одного? Що ж, там купа її робочих програм. А бешкетувати за допомогою цього апарата вона ніколи собі не дозволяла. Хіба шеф за той короткий час увімкнення встиг ним кудись улізти. І що тоді? Тоді усе хріново. На ноуті могли залишитися будь‑які файли. Навіть розмови отих невідомих для неї людей, які вона прослуховувала у кафешці. Тож навіть після смерті її головного кровопивці справи могли залишатися кепськими.
Де ж він, цей ноут?
Виконавши розворот практично на місці, «кашкай» помчав у зворотному напрямку.

XXV

тукіт підборів лунав у напівтемному коридорі зловісно й рішуче. Максим Петрович, охоронець внизу, нічого не запідозрить. Шоста ранку – година, о якій нерідко в офісах уже починається рух, особливо, коли фірми готуються до важливих заходів. Тоді ніхто не зважає на власний час. Ну, все, нікого. Пам'ятаючи випадок із секретаркою, Ірина смикнула за ручку кожних дверей і лише тоді наблизилася до шефового кабінету.
У цьому безжальному світі завжди знайдеться охочий ударити в спину, тож краще бути готовою зробити це першою. І нинішній ранок став ще одним підтвердженням цього правила, коли, діставши зі сумочки дублікат ключа, зроблений заздалегідь і про всяк випадок, Ірина прошмигнула до шефового кабінету. Все у житті потрібно передбачати. Лише одного тоді не могла уявити – що заходитиме до апартаментів небіжчика.
Тепер швидко! Увімкнувши комп, вона відразу вставила флешку‑ключик. Завантаження в обхід коду запуску тривало довгенько, і вона нервово терла пальці. Зрештою, програмі вдалося обійти код небіжчика. Комп'ютер вантажився. Що там у робочих файлах? «Таймювер» стояв, і це спрощувало шлях до мети. Запустивши цю програму, яка давала змогу переадресувати функції керування системою іншій машині, Ірина вислизнула з кабінету. Ключ прокрутивсь у замку, і, лише опинившись у себе, вона стягнула рукавички. Усе. На власному компі блимала табличка про встановлення зв'язку з іншим, шефовим. Тепер її екран показував чуже зображення, а все, що робила вона на своїй клавіатурі, виконував комп'ютер Дробота. Мало вірилося, що звідти вдасться витягти щось корисне – покійний був надзвичайно обережною людиною. І все‑таки...
Стрілка «миші» бігала по чужих володіннях, відкриваючи й закриваючи папки, намагаючись зорієнтуватися чимшвидше. Останні документи... Останні сторінки, відкриті в інтернеті... Поки що все у порожнє – нічого цінного. Одне за одним Ірина вводила ключові слова для пошуку, тицяючи практично пальцем у небо. Нічого суттєвого. Доведеться братися до поштових скриньок. Зламувати – потрібен час. Поки що він є. Відфутболити усіх і сидіти цілий день. Або два. Все впирається у те, коли буде знайдено труп у чорному «Міцубісі». Якщо знайдуть, то через годину‑дві можуть наскочити до офісу – вести слідчі дії. Тоді бігом дерти звідси, тобто з чужого компа. А як зайдуть до кабінету і мацнуть рукою по теплому ящикові, щойно вимкнутому? О, це вже стане цікаво! За який час повністю вистигає комп'ютер?
Машини на парковці стоять щільно, а завтра‑позавтра там уже так смердітиме, що приверне увагу довколишніх. Потрібно поспішати.
За півтори години їй таки вдалося зламати поштову скриньку. Та й у цьому потаємному місці не знайшла нічого корисного. Час згортатись. Але тоді шляху назад уже не буде. Увійти до шефового кабінету серед білого дня не вдасться. Може, не вимикати? Залишити поки що так? А раптом загостюють мудрі думки?
Одна з них справді не затрималася. Було ще одне місце, куди можна глянути, бо туди під час роботи в інтернеті не раз потрапляє деяка інформація, на думку машини, важлива. А у неї, як відомо, своя логіка. То що там?
Кілька скопійованих сторінок, електронних адрес – усе по роботі. А це що?..
Мати рідна, а оце що таке? І звідки?!
Губи роззявилися несамохіть, промовляючи уголос лайку, а стрілка «миші» кружляла навколо коротенького поєднання символів, якого аж ніяк не мав містити шефовий «ящик». Це була електронна адреса. А скринька належала... Олегові. Тому, хто ще не так давно займав у житті Ірини місце найдорожчої в світі людини. Умовне місце, якого насправді нема.
Думки розбіглися, руки шукали місця докладання зусиль на клавіатурі так, наче знайдена адреса кудись могла подітись. А нічого я не переплутала? Ще раз по літерах. О Господи... Звідки?! Як потрапила до шефа ця адреса? Хоча, чого гадати? У нього ж кілька днів був її ноут, той, що Дробот вкрав із кабінету. І не раз, застрягаючи на роботі, майже повністю знесилена, шукаючи моральної підтримки, Ірина писала коханому й отримувала листи від нього. Кілька разів відкривала ці листи та відписувала коротенькі повідомлення. Тож адреса залишилась у ноуті. І якщо Дробот спромігся позламувати її скриньки, то знав і зміст листів. А навіщо скопіював адресу – єдину з багатьох, якими вона користувалась? Отже, читав листи. А кохана людина – добрий важіль, аби натиснути на когось.
Пальці побігли по кнопках, відкриваючи нове й цікаве. Шеф її, у минулому хакер, умів користуватися різними штучками й одну з них Ірині вдалося відкопати. На компі небіжчика стояла програмка, спроможна вичисляти справжню адресу людини за електронною. Звісно, така програмка має пам'ять. І вона свідчила, що востаннє з нею працювали наступного дня після пропажі її ноутбука і водночас за три дні до початку «клубного столу». Ірина не вміла користуватися такою програмкою, проте не сумнівалася, що Дроботу це вдалося. Яку користь той збирався видобути з Олега, отак з розгону уявити важко, проте для останнього це мало усі шанси закінчитися погано. І можливо, так воно й сталось, якщо Дробот встиг вдатися до здійснення свого плану.
Ситуація скидалася на свого роду прояв вищої справедливості. Легкодушність Олега вилазила боком йому ж. Якби він погодився на її пропозицію, вони однозначно випередили б Дробота і залишилися б у виграші. А так... Розклад, за якого Олега могло вже не бути серед живих, реально був. Що ж, кожному своє, і її справді не цікавило, що з «колишнім». Потрібний лише власний ноут.
Стрибнути вище голови неможливо, як не пнись. І до вечора, коли нарід уже почав розходитись, Ірина зрозуміла, що нічого більше не витягне зі шефового «ящика». Час припиняти ці муки. Вона рішуче повернулася до «Таймювера». Зараз з її компа на шефовий піде команда знищити цю програму, адже кожна програма має свою історію, в яку можна зазирнути. І тоді той, у чиїх руках опиниться комп, уже не дізнається, що сьогодні Ірина завітала туди зі свого і покерувала на власний розсуд. Ярлик «Таймювера» активізовано. Тепер – знищити, «делете». Стоп!
Рука так і не опустилася до клавіатури. Знову стоп. Кожна програма справді має свою історію. А шефовий «Таймювер» хіба виняток? Швидко набравши «історію», Ірина роззявила рота. Останньою машиною, якою шеф керував зі свого компа, був її зниклий ноут. Ну, звісно. Отаким чином він і збирався «під'єднати» її до конференц‑розмови, якої не мав чути ніхто, і за яку їй потім відірвуть голову. Розраховував зробити це, навіть не виходячи з кабінету. А сам тим часом сів і поїхав назустріч власній смерті.
Ще кілька клавіш – і стало зовсім відпадно. Виявляється, її вкрадений ноутбук працював і зараз. Просто великий спец Дробот вчасно помітив сигналізуючу програмку і знищив її, тому Ірина більше не могла бачити свій апарат у мережах. Більше того, ноут був підключений до інтернету і готовий співпрацювати. Належало тільки ввести запропонований код із чотирьох цифр. І увесь парадокс ситуації полягав у тому, що для шефового компа ці цифри залишалися невідомими!
Тепер уже голова зовсім відмовила. Як так?! Шеф установив зв'язок з її ноутом, щоб у відповідний момент підставити свою заступницю за допомогою цієї ж програмки керування чужим комп'ютером. І зв'язок цей залишавсь активним до останнього часу. От тільки код доступу зробив для себе ж невідомим. Машина не може бачити, хто сідає за неї. Код існує для системи, а не для користувача. І навіть якби Дробот тримав його лише у власній голові, нічого б не вийшло. Готовий до співпраці ноут, захований невідомо де, відмовлявся приймати з цієї машини будь‑який код! Отже, шеф збирався діяти з іншого місця?
Мізки Ірини закипали. А що, як спробувати зламати вхід до «таймювера» краденого ноутбука з власного компа? Оце все повимикати, адже нічого нового більше не знайдеш, знищити сліди свого перебування у шефових володіннях і спокійно попрацювати самій. От тільки завдання було не те що непростим – такого їй не доводилося робити ніколи. А програма механічного застосування ймовірних варіантів забагне стільки часу, що...
Її лихоманило від жаги дії. Не вимикаючи зв'язку із сусіднім кабінетом, Ірина вийшла на свій скайп. Запит на керування. Очі полізли на лоба відразу. Її зниклий ноут пропонував чотири цифри для входу, запрошуючи її до співпраці. Що це за херня?! Виходило так, що покійний шеф, збираючись зробити їй западло, водночас дарував шлях для порятунку. Та перейматись у подібній ситуації вирішенням головоломок не виходило аж ніяк.
Вона діяло швидко. Вхід до системи. Є. Ноут слухавсь, і тепер Ірина вже керувала ним з тією лише різницею, що тиснула на кнопки клавіатури зовсім іншої машини у себе в кабінеті. Програми і файли знищувались із шаленою швидкістю. Ще трохи. Залишити його порожнім. Про що тоді свідчитимуть її відбитки на клавішах? Та ні про що, адже колись давно ноут належав їй. Файли зникли, і тепер ішла «у розхід» операційна система. Ще трохи, і ноутбук перетвориться на ящик з мікросхемами. Все.
Стрілка на екрані рухнулася і майнула по «іконках», не слухаючись Ірини. Оце так сюрприз! Там, невідомо де, у приміщенні, в якому працював украдений комп, хтось був і зараз намагався перешкодити їй довершити почате. Ну й чорт з тобою, вдавись! У краденому компі залишилася тільки гола операційна система, на яку можна взагалі начхати. Миттєво відключившись, Ірина перескочила стрілкою знову на комп у сусідньому кабінеті. Неповна хвилина – і його «Таймювер» попрощавсь із життям. Тепер свій. Програма, за допомогою якої вона щойно керувала двома компами, зникла на всіх трьох. І ніхто, навіть той, хто удесятеро крутіший від Дробота, не встановить тепер траєкторії зв'язку, що відбувся між ними впродовж останніх годин. Усе. Дав би Бог ще ніде не помилитися.
Розім'явши ноги, Ірина знову вмостилася за столом. У теперішньому її ноутбуці гарантовано не було нічого зайвого. Про всяк випадок ще треба пробігтися по електронних скриньках. І звісно, знищити усю пошту свого спілкування з Олегом. Адже його адреса фігурувала у Дроботових розробках. А якби й ні? Для чого їй цей спам?
Спало на думку нещодавнє запитання до коханого: «Скажи, а може так статися, що раптово зникне інтернет? Узагалі. Зовсім». Ці слова пам'ятала, ніби щойно мовлені. А сама вона справді жахалася від уявлення, що Олегові електронні листи можуть кудись подітися, пропасти. Як жити без них, бути позбавленою щосекундної можливості читати їх? Тепер воно було спамом. До біса! «Запросивши» «ящик», Ірина виділила усе гуртом і готова була натиснути «делете», коли промайнула думка, що виділений фрагмент не відповідає належній формі. Вона знала напам'ять не лише кількість листів у відповідний момент життя, а й зміст кожного. Тому рука, що керувала мишою, відчула невідповідність. «Мишці» довелося «пробігти» на один сантиметр довше, що відповідало одному зайвому листу. Ну, звісно, це нещастя намагалося таким чином виправдатись, адже мобільний номер вона змінила відразу. Не маючи навіть у глибині душі бажання читати це белькотіння, Ірина рішуче натиснула на клавішу, що супроводжувалося виходом таблички із закономірним, але нав'язливим запитанням з боку машини.
– Так, я упевнена, що хочу знищити це сміття! – сама до себе прокричала Ірина, піднімаючи руку вдруге, коли боковий зір таки вловив ще одну невідповідність. «Листівочка» останнього послання була розкритою. Отже, лист прочитано. Чому ж вона не пам'ятає? Усе правильно. Прочитав його покійний Дробот, зламавши її поштову скриньку.
Рука так і не натисла останньої кнопки. Її не цікавило, що написав Олег в останньому листі після їхньої розмови, в якій вона просила про допомогу. Але тепер це належало прочитати обов'язково, оскільки зміст його став відомим ворогові, нехай навіть мертвому. Знищити просто так було б необачністю. Повернувши усе назад, вона відкрила надзвичайно коротке повідомлення.

Куди ти пропала? Чому увесь час поза зоною? Я його вичислив. Це твій шеф, Дробот. Знала б ти, чим він займається! Волосся стає дибки. Усі його «малювидла» у мене на компі. Там  – повна жопа. Треба побачитись і вирішити, що з цим робити. 

Залишалося тільки струсонути головою. Очі перескочили на дату. Це був наступний день після останньої їхньої розмови з Олегом, під час якої вона розповіла йому все. І тепер, прокинувшись зранку, він розповідає їй те саме у листі в стислій формі?! Притому так, ніби нічого не сталося. Йому що, з переляку глузд відібрало?
Навіщо він це писав? Тим паче, розуміючи, що ноут перебуває у Дробота, а сам Дробот у недалекому минулому – хакер, висококласний фахівець, до того ж водночас запеклий бандюган. Він що – самогубець?
Виходило чортзна‑що. Олег свідомо з власної електронної адреси повідомив Дробота про речі, які вона, навпаки, намагалася тримати у таємниці. Притому повідомив від власного імені, так, ніби сам Олег викрив діяння промінвестбуду «Корандо». Та й це ще не все. Прочитавши листа, Дробот мав зробити висновок, що Ірина поки що нічого не знає.
Що це могло означати? Крім, звісно, того, що такими невиваженими діями її «колишній» підписував собі вирок... Узяти удар на себе, одночасно вигородивши Ірину? Цього ще бракувало... Безглуздо! Однаково це не відвертало від неї підозри, зате Дроботу остаточно ставало відомо, що його викрили. Але нічого іншого на думку не спадало. І навіщо отак по‑китайськи? Вона ж виклала Олегові реальний план дій, максимально простий та надійний. Було б лише допомогти, підтримати... Те, що втнув Олег, не вкладалось у голові. Руки наново побігли по клавіатурі, аби переконатись у несподіванному відкритті.
О Боже!..
Ірина заходила по кабінету.
Що мав зробити Дробот, прочитавши листа? Лише одне – вжити заходів для знищення єдиного свідка, адже Олег недвозначно повідомляв, що він поки що єдиний. А ще – вилучити його комп'ютер.
А що зробив? Відкинув копита у своєму джипі на парковці. До речі, неподалік від Олегового будинка. Що ж це виходило? Олег виманив Дробота з нори, використавши себе як... наживку? А хто ж тоді...
Картина пістолета з глушником, що застряг між ногами жмура, котрий недавно був її шефом, постала перед очима. Чистенький одяг, жодної краплі крові, жодного пошкодження... Ще й сорочка роздерта на грудях. Гинуть від пострілу в голову або груди. Або шию. Дірки нема. Що ж тоді вкоротило його життя? А що як убивця заховався за сидінням і, коли водій вмостився, вистрілив через спинку. Куля могла не вийти наскрізь, а Ірина за секунди розглядання трупа у темряві ніяк би не побачила крові, яка, можливо й натекла йому під сідниці.
Це був повний абзац. Усе ставало з ніг на голову. А можливо, навпаки: нарешті з голови на ноги?
Олег закинув вудку, натякнувши Дроботові, що став непотрібним свідком, – факт. Дробот встановив його реальну адресу й вивчив особу – і це факт. Той таки Дробот замість увімкнути крадений ноут поїхав у напрямку місця, де мешкав Олег – і це також незаперечний факт. Результат поїздки цілком влаштовував Ірину, яка просила у нього допомоги. Заперечити проти цього взагалі було неможливо.
Факти нагромаджувалися залізобетонними брилами, утворюючи недвозначний висновок, але той однаково ніяк не бажав укладатися в голові. У вухах досі стояло переривчасте белькотіння боягуза, якого вистачило максимум на те, щоб мимрити про віртуальне кохання і трахати її у ліжку. А йшлося ж про прибирання такої фігури як Дробот!
Дурня...
Останній працівник залишив офіс. Що тепер?
А що ж могло бути тепер у людини, яка звикла завжди доводити все до кінця?

XXVI

ерце мало не вискакувало з грудей, і коли Ірина наблизилася до дверей 24‑ї квартири, здавалося, що стукати або дзвонити зайве – його мають почути у найвіддаленішій точці невеличкого помешкання. Проте ніхто не поспішав відчиняти. Тривожні передчуття доводили до краю, і вона натиснула кнопку дзвінка. У відповідь – тиша.
Уява малювала геть усе підряд, проте навіть у найспотвореніших фантазіях вона не змогла б передбачити того, що її чекало. Кроки виникли десь у глибині, швидко наблизились і клацнув замок. Олег щулився від світла, протираючи очі.
– Я... Пробач, я тебе збудила. Так?
– Нічого, заходь, я радий. Просто... несподівано. Та й змучений останнім часом. Чую – виснажився.
Ну, ще б...
Його руки автоматично смикнулися до неї, але Ірина вже зігнулася, щоб зняти взуття.
– Куди ти пропала? Я чекав. Гадав – усе, більше не прийдеш.
– І я вважала, що більше не прийду.
Погляд Олега був щирий і спокійний, проте щось промайнуло в очах від її слів.
– Змінилися плани?
– Життя змінило, – зітхнула вона. – Та й ти свого часу допоміг, що вже казати.
– Як допоміг? Що ж я поганого зробив тобі? – не зрозумів Олег.
– Ну... словом, давай припиняти цю виставу. Будемо ставити крапки над «і». Давно вже пора. Чотири дні тому, коли ти кинув мене у біді, я думала, життя закінчене, принаймні з тобою вже точно. А виявилося, ти лише влаштував мені урок на тему хто є хто. Я розумію, ти справжній чоловік, яких, напевно у країні мало, можливо, навіть узагалі більше нема. Але удвох вийшло б з найменшим ризиком. Та й потім... От віриш – усе розумію, а як до тебе повернутися – не знаю. Оті твої слова, що телефоном чула, досі у вухах стоять. Навіщо ти змусив мене повірити, що кидаєш? Скажи! Навіщо так складно?
Остання тінь сну злетіла з Олегового обличчя, і він запитав:
– Про що ти? Я справді не врубаюся. Коли я тебе кидав, і про що ти просила?
– Олеже, давай усе ставити на місця. Я – Ірина. Ти помиляєшся, якщо думаєш, що у тебе їх дві. Я одна. Ось, перед тобою. Та, яка благала про допомогу і яку ти врятував, – це також я.
Він стояв мовчки і кумекав. А радше робив вигляд. Виходило неприродно, напевно, справді ще не прокинувся.
– Розкажи, – просила вона, – будь ласка. Як усе було. Благаю тебе. Я тепер знаю, що ти найкращий, і звикну до тебе наново. Як зміг? Розкажи, благаю...
– Зміг що?
– Убити Дробота, – чітко вимовила Ірина.
– Кого?! Якого дробота? У тебе що, дах поїхав? Що ти верзеш?
– Я... – почервоніла Ірина, стримуючись з останніх сил, – я тебе розумію. Хочеш проїхати й забути. Не жіноча справа... Моє – отам, так?
Гнівно показуючи на ліжко, Ірина наступала на свого рятівника.
– Я тобі не якийсь непотреб і звикла сама за себе думати та відповідати за те, що роблю. І ти так зі мною не чини. Я або на рівних правах, або... Ну, де твій здоровий глузд? Та чи варто було за жінку ризикувати життям, щоби потім втратити її через непорозуміння? Благаю, розкажи все.
Але й Олег почав втрачати терпець.
– Що я маю тобі розповідати? Як я вбивав когось, якщо насправді не вбивав? Та що з тобою коїться? Здається, й не п'яна... Це ти поясни, в чому справа!
Глибоко видихнувши, Ірина сіла на диван.
– Так, або ти припиняєш виставу і зізнаєшся, або я...
– Або ти що?
– Пошкодую про цей Новий рік! І про дурну есемеску, і про все своє життя взагалі! Про те, що Дробот мене не подер на шматки!
Це вже була істерика.
– До чого тут Новий рік, і яка есемеска? – Олег тупо стояв на своєму.
– То ми з тобою не познайомилися на новий рік?
– Звісно, ні.
– І ти не отримав у новорічну ніч есемески, яку я відправляла сама собі?
– Нічого такого не було.
– І це не твій номер...
Вихопивши телефон, Ірина піднесла табло з набраними півгодини тому цифрами до очей Олега. Вони знову зреагували. Дідько! Він упізнав свій номер, але тупо й незграбно продовжував грати безглузду виставу! І з його губ рішуче злетіло:
– Ні.
– Ти брешеш! Нахабно і безсоромно. Навіщо рятувати жінку, щоби потім з нею отак... Це твій номер. У тебе погляд змінивсь. Я ж зараз на тебе дивлюся! А ще є люди, котрі бачили, як ти купував стартовий пакет з оцим номером. Вони й допомогли знайти тебе. А ти вважав, що наша зустріч у гіпер‑маркеті та розсипані апельсини – це випадковість?
– Я й не заперечую, що купував цю сім‑картку, – помовчавши, відповів Олег. – Але номером користується інша людина.
Це спрацювало наче битою по голові. В очах попливло. Олег не брехав.
– Хто?! – видихнула Ірина.
– Не розумію тільки, яким чином...
– Хто!!! Хто ця людина?
– Мій друг. Мій дуже близький друг. Найближчий.
Оніміння почало розвиватися десь у животі, розливаючись важкою хвилею по руках і ногах Ірини. Зараз відніме мову, і вона не спроможеться на кілька наступних, дуже важливих слів. Зуміти б набрати повітря! Так лоханутися... Найбільше у житті! Що там «Корандо» з його головорізами! Вона кохала до нестями одного чоловіка, спала з іншим, а прийшла дякувати взагалі невідомо кому. Принаймні до цього йшлося.
– Але ж він Олег...
– Олег. Дем'янчик. І я також Олег, тільки Нестерович. Отже, обидва – Олеги, від народження. Він попросив, я й купив.
Справді, Альбіна тоді також просила купити їй стартовий. І в трафунку з Олегом, тобто з Олегами, вона, Ірина, не подумала навіть, що номером може користуватися хтось інший.
А рівні м'язисті ноги і довгі пальці того, хто стояв навпроти, вже не приворожували. Навпаки. Хотілося швидше піти геть. З огидою ковзнувши поглядом по знайомому ліжку, Ірина просичала:
– Адреса... Де він живе? Я не дам тобі жити, поки не назвеш його адреси!
– Чому ж так нервово... – не зрозумів Олег. – Міцкевича, 21, перші двері у крайньому під'їзді. Вулиця перпендикулярна до моєї, за два квартали звідси. Навіть ріг будинку видно, якщо глянути з вікна.
– Дякую, – зовсім іншим голосом проказала Ірина, розправляючи плечі. – Сподіваюся, на цьому наше знайомство буде завершене, якщо, звісно, ви сказали правду. А якщо ні, то продовжиться, але, на відміну від попереднього, не буде для вас приємним.
Той, кого язик тепер не повертався називати Олегом, дивився з повним нерозумінням та образою, на які, якщо бути відвертим, він усе‑таки не заслужив, адже справді не зробив їй нічого поганого. Втім, хто для неї цей чоловік, аби перейматися ним? Член з яйцями, не більше.
Вибігаючи, вона навіть не повважала за потрібне зачинити двері.

XXVII

а відміну від попередніх, за цими дверима жила мрія. Тому й не душило хвилювання. Рука торкнулась старих, оббитих дермантином дверей, вигляд яких викликав довіру. За ними – тиша. А що, як вона, Ірина, запізнилася? Можливо, є якийсь нюанс, і той, з ким вона щойно розпрощалася назавжди, попередив Олега, щоб той устиг зникнути. От тепер наново замлоїло під грудьми.
Ірина притиснулася вухом до дермантину і натисла кнопку мобільного. Тільки‑но почала грати мелодія, зупинила виклик. Господар був удома. Пальці торкнулися дзвінка. Ірина ловила кожен звук, але кроки й тут не поспішали озватися з глибини кімнат. Замість цього гучно та дзвінко клацнув замок, примусивши її здригнутись. Усе відбулося так, наче господар стояв під дверима, чекаючи на неї, проте не одразу наважився відчинити. Отже, той, уже колишній Олег таки попередив друга. Та голос пролунав чомусь здалека:
– Можна! Заходьте!
Із завмиранням серця Ірина переступила поріг.
Він сидів обличчям до неї посеред коридору на кріслі з колесами. Тепла картата сорочка і схожого забарвлення плед, що вкривав ноги. Чорні шкіряні рукавички з обрізаними пальцями. Приміщення також було цікавим. Довгий коридор з поперечними металевими перемичками у вигляді труб, що тягнулися від стіни до стіни, але не під стелею – трохи нижче, так, що Ірина ледь не зачіпала їх головою. Широке гладко виголене обличчя з білявою короткою стрижкою дивилося на неї. А погляд ховавсь у мороці коридору.
– Чим можу?
– Я... – не відразу витиснула Ірина, – шукаю Олега. Дем'янчика. Напевно, помилилася квартирою.
– Ні, – відповів чимось знайомий голос, убиваючи її наповал. – Олег Дем'янчик – це я. А що ви хотіли?
Здавалося, ковролін підлоги зараз виїде з‑під її ніг. Стіни хитались, і вона схопилася рукою за кут біля дверей. «О Господи...» Напевно, губи таки щось пробурмотіли, бо, обертаючи рукою колесо, він підігнав візок до неї.
– Вам погано? Що з вами?
– Ні, усе гаразд, – вона таки переступила крок і подивилася згори наниз. – Ви справді Олег Дем'янчик, друг Олега Нестеровича?
– Так, – відповів інвалід. – А хто ви? І що хотіли?
– Я Ірина, – відповіла вона. – Ось моя електронна адреса на «Джи‑мейл». Сподіваюся, впізнаєте. А хотіла б...
Чого тепер можна було хотіти? Усе постало наочно. Картинка інваліда, який сидів перед нею у візку на колесах, виявилася наче паролем для багатьох закритих сторінок, котрих так багато нагромадилося за останній час у її бідній голові! Очі бачили. Отже, цей пароль вводивсь автоматично, і сторінки відкривалися зі скаженою швидкістю, пояснюючи багато речей, які досі були незрозумілими. Чого тепер можна було хотіти...
– Знати правду, – насилу вимовила вона. – Більше нічого.
Лише тепер вони зустрілися поглядами. Олег відвів очі першим, а потім розвернувся кріслом, спрямовуючи свій транспорт до кімнати.
– Тоді заходьте. Хоча... стільки часу ми з вами були на «ти». Втім... ви праві, тепер інакше не вийде. Я поставлю кави.
– Ні, дякую, – замахала руками Ірина. – Не турбуйтесь, я не п'ю кави.
– Що ж тоді ви пили зі мною по телефону? – не зрозумів Олег. – Брехали?
– Ну... – врешті знайшла пояснення Ірина. – Ви також не були святим, погодьтеся.
– Чого ж... – не зрозумів Олег. – Усе, що я вам казав, – правда.
– Справді? – скривилась Ірина. – І про спортивні досягнення?
– Звичайно, – він показав рукою в кут. – Он мої медалі. Навіть за третє місце республіканської спартакіади студентів є. А зараз, я ж казав, – лише тренажер. Оберніться.
Тренажер зі штангою і натягнутими тросами виглядав переконливо, а відполіровані ручки та гриф красномовно свідчили про часте використання приладу.
– А уроки в елітній школі?
– Я не казав, що у школі. Репетиторство вдома. Сюди приходять. А учні справді з непоганих сімей і після занять у мене вступають до престижних закладів. Якщо бажаєте, навіть альбом покажу.
– Ні, дякую, – сухо мовила Ірина. – А от на «Хонду» глянула б. У вас же така марка машини?
– А хто говорив про машину? – не зрозумів Олег.
– Як хто? Ви самі сказали. Навіть написали. Ще не встигла витерти.
– Ні, – не згодився той. – Про машину мови не було. Ви запитали, на чому я їжджу. Якщо не стерли, то при нагоді зазирніть. І я відповів – на «Хонді». Ось. Відома автомобільна фірма випускає як допомогу для інвалідів.
На возику справді був знаний бренд.
– Але після цього ви написали, що переважно ходите.
– Мрію ходити! – виправив Олег, піднімаючи вказівний палець. – Так і написав. Можете перевірити. І справді мрію, хоча й знаю, що, найімовірніше, не пощастить ніколи.
Ірина ніяково замовкла. Відчуття, що перейшла межу, було гнітючим і викликало бажання кудись якнайшвидше подітися звідси. Просто зараз.
– Я все‑таки зварю кави, – зарухавсь Олег. – Звичайно, ви можете не пити, але у кожній оселі – свої закони гостинності. У мене також діють, тому...
Возик швидко й спритно снував просторою кухнею. Господар не користувався моторчиком, хоча засіб і був обладнаний за останнім словом техніки. Більше того – Олег прокручував колесо лише однією рукою: то правою, то лівою, залежно від ситуації. Усе обладнання кухні було розташоване на відповідній висоті, а там, де належало «стрибнути» вище, зі стіни випиналося надійне руків'я, схопившись за яке рукою, господар міг на мить відірватися від крісла й узяти те, що стояло вище.
– Я допоможу... – смикнулась Ірина.
– Ні, все гаразд. Даю собі раду сам, – посміхнувсь Олег. – У всьому: від великого до дрібниць. І перу, і прибираю. І на хобі вистачає часу, вони до речі, також справжні. Головне – організуватися, ви ж знаєте.
Кава запарувала, і, взявши обидва блюдця разом з горнятками, налитими до країв, однією рукою, хазяїн іншою «покрутив» до кімнати. Ірині так і не вдалося зрозуміти, як він повертав візок. Чашки на столику. Вона присунула до себе ближню.
– Справді, ви не збрехали ні в чому, – мусила визнати Ірина. – Але схитрували, зупинимося на такому визначенні. Принаймні попередити даму, з якою знайомитеся, про свою інвалідність – це порядно.
– А я попередив даму про інше – що реальна зустріч унеможливлена. Якщо ж так, то інвалідність значення не має. Втім, якби ви запитали прямо – обов'язково сказав би.
– Мало що бракувало, – погодилась Ірина. – Мова про хворі ноги вже почалася. Втім, я б однаково не повірила...
– Чому?
Вона вагалася лише мить. А потім розповіла історію свого знайомства з іншим Олегом. Усе як було. І те, що відчувала, коли у скрутну хвилину просила про допомогу людину, яку щиро кохала й бачила на своїх двох. Господар квартири слухав мовчки, попиваючи каву й низько опустивши голову.
– Весело іноді життя складається. Справжній детектив, – похитав головою Олег. – Хотів би – так не придумав.
– І я про те саме. Тепер ви знаєте усе. І повірте, я була з вами до кінця відвертою. Але мені також потрібна правда. Прошу вас... Присягаюся, що ніяким чином, жодними діями не створю вам небезпеки. І залишуся кінцевим пунктом цієї інформації. Але поясніть мені, що відбулось, і яка у цьому ваша роль. Я... відчиняла джип на парковці поблизу гіпермаркета і знаю, що Дроботу – кінець. А спокою і далі нема. Мені потрібно знати усе, інакше це не життя. Прошу вас.
– А давайте навпаки, – пильно подивившись на неї, запропонував Олег. – Я подарую вам спокій, а ви мене не змушуватимете до розповідей.
– Що маєте на увазі? – не зрозуміла Ірина. – Як це?
Крісло відрулило до іншого кінця кімнати, і, вишпортавши щось з‑поміж книжок на полиці, Олег повернувся, тримаючи на колінах її зниклий ноутбук.
– Bay! – не змогла стриматись Ірина. – Боже... Це він?! Як ти зміг? Де взяв його?
– Ми ж домовились, – усміхнувсь Олег. – Ось він, ваш спокій. Без будь‑яких відбитків пальців та інформації. Лише пластмасова коробка з мікросхемами.
– Ну, будь ласка, – почала насідати Ірина, від хвилювання перейшовши знову на «ти». – Будь ласка... Розкажи. Як він опинивсь у тебе. І хто скарав цю тварюку. Я могила. Ну що тобі...
Нічого не відповідаючи, Олег спідлоба дивився на неї, а потім промовив:
– Це зробив я. Сам. Нікого більше не було. Ніхто нічого не знає. Живи спокійно. А подробиці... Мені не надто приємно це згадувати.
– Як сам? – не зрозуміла Ірина. – Як так вийшло? Наздогнав джип на своїй «Хонді»? Не розумію...
Язик мій – ворог мій. Вона це добре знала і схаменулася, проте пізно, відчувши, як у грудях щось стиснулося, так, наче це її власні ноги не могли ходити.
– Ой... Пробач. Пробач, будь ласка. Я іноді сама не розумію, що говорю. Справді, пробач. Стільки нервів за останній час – от і стала неврівноваженою...
Щось промайнуло в погляді Олега, і він сказав:
– Гаразд. Я розповім тобі, як це вийшло.

XXVIII

...ой, хто їхав у чорному «Міцубісі Паджеро», завжди знав, що робить. І за часів «крутих дев'яностих», коли піонерив з такими, як сам, у новітній для тієї країни галузі хакерства, і тепер, коли галузь погнала уперед настільки багатомильними кроками, що навіть такому спецу стало неважко корчити зі себе як тупуватого бізнесмена, так і нарваного адміністратора, залежно чого потребувала ситуація. А сьогодні ситуація вимагала згадати бандитське минуле.
Він завжди був бандитом по натурі. І на початку свого злочинного становлення, коли, попри неординарні розумові здібності, не раз пускав ухід руки, і тепер, коли завдяки високому становищу перебував на чималій відстані від різного роду брудної роботи.
Схоже, сьогодні доведеться вимаститися. Ця підла сучка завжди здавалася підозрілою – собі на умі... Навіть під час першої зустрічі, коли демонструвала свою кваліфікацію. Якось некомфортно було з нею. Зручно – не те слово. Але не комфортно. Відчуття, що вона робить щось за його спиною, нервувало. І от, на тобі!
Він добре знав місто як водій, і масивний «Паджеро» впевнено рулив у потрібну точку. Там буде зручно. Звідки ж узявся цей доморощений геній? Проте неприємності ніколи не трапляються випадково, навіть якщо звалюються, наче сніг на голову. Причини, що їх обумовлюють, є завжди. Десь недогледів, попустив за нагальнішими справами. А все‑таки удача ще не залишила його. Щастя, що цей любитель їздить в інвалідському кріслі. Інакше б...
Інакше б не довідався, що вичислений. Он як буває. Ця сучка виявилася доречною, що не кажи. На кого ще так вдало можна повісити «злив» інформації зі, здавалося, повністю закритої системи? Коли смикнуться з'ясовувати, пригодяться попередні «пустощі» Ірини з іншими АТС. Усе виглядатиме природно. Гралася дівчинка, бо дуже грошики любила, і догралася. Натрапила не на те, що треба. Цікаво буде дізнатися, звідки взявсь отой помічник‑доходяга. Вичислив. І кого, питається – ветерана, який зуби на цьому з'їв... Яким чином? І це спитаємо. Згадаємо шалену юність. Якби каліка не їздив кріслом, пішов би до своєї мадам ногами і сказав би – дивися, що я нарив випадково. Тоді все, кінець. От питається, навіщо ця сучка вимкнула телефон? В останній день перед справою... Що, збіг обставин? А може, партнери банально посварилися? Судячи з їхніх листів – не лише партнери. Шляк би його... така баба! І з інвалідом?! Посварилися, дістав її, вирубала телефон. І що ж, ногами до неї не прийдеш. Написав на комп із закритою айпі‑адресою. Гарантія, що ніхто, крім неї, не прочитає. Якщо, звісно, в ноут не влізе чужий. Вчасно вдалося прибрати його до рук...
«Паджеро» зупинився на парковці. Поруч – купа машин. Звідси два квартали. Пальці нагвинчували на ствол глушман, а думки продовжували своє. Брудну роботу такого роду йому доводилося виконувати лише двічі, дуже давно, проте такі віхи у житті запам'ятовуються. Сьогодні справді нема більше кому, адже йшлося про таке, чого не мав не те що торкатися бодай з якогось боку хтось інший – навіть засмердіти не мало нікому. От і доведеться на старості років...
Цей лист із робочого ноута заступниці був наче сніг на голову. Очі на лоба мало не повилазили. Довелося кинути все і, згадавши старі навички, вичислити піонера. А що каліку вичисляти, як електронна адреса мало не на всіх інвалідських сайтах! Нудно ж йому по хаті їздити, до спілкування тягне. Тепер поспілкуємося. Ну, здивувала Іра, здивувала. «Права рука»... Та, яка за першої‑ліпшої можливості полюбляє заявити вголос, так, щоб усі чули, – «от я така: що хочу, те й роблю!» Але сплутатися з неходячим інвалідом! Це не вкладалось у голові. І ніколи він не забуде слів своєї заступниці, мовлених напідпитку: «Валентине Вікторовичу, якщо ви думаєте, що відсутність обручки у такої жінки як я може свідчити про відсутність гідного супутника в її житті, то це якнайменше наївно». Слова, які почули всі. Але не менш наївно і з вашого боку, Ірино Ігорівно, сподіватися, що їх забудуть. Зупиняючи машину, той, чиє прізвище більше скидалося на бандитську кличку, і хто саме з цієї причини давно забув останню, зловив себе на думці, що трапляються у житті випадки, коли й брудна робота може подарувати задоволення.
Невеличкий маскарад завершився швидко, і «Паджеро» блимнув стопами, а приземкувата постать, навмисно кульгаючи, посунула у напрямку будинку. Дощ, цілком доречний для такої справи, накрапав уже з годину, і низько насунута парасолька заважала бачити обличчя зайди тим, хто траплявся назустріч.
У дворі нікого. Перший поверх. Ось двері. Дзвінок. Не забути б потім парасолю...
Звідти так і не запитали, хто за чим приперся. Клацнуло доволі гучно, і запросили відчинити двері. Він сидів у візку за три кроки від прийшлого. Огризок щастя у картатому пледі та шкіряних рукавицях, вочевидь, щоб не натерти руки крученням коліс. Гідний супутник...
– Доброго дня, – почав зайда, зачиняючи за спиною двері. – Це вам просили передати...
Рука гостя, який помилково вважав себе непроханим, полізла за вилогу розстебнутої куртки, тягнучи звідти зброю і спрямовуючи на чоловіка у візку. Господар лише невинно дивився в очі, не здатний мовити ні слова, тільки взявся рукою за вмонтовану в стіну трубу.
А далі сталося несподіване. Рука інваліда зірвалася разом із чимось, що тяглося від стіни, і цієї ж миті доріжка, яка встилала довгий коридор та пролягала поміж коліс візка, несподівано смикнулася з‑під ніг, відбираючи у них опорну функцію і зрівнюючи таким чином можливості обох чоловіків. Той, хто прийшов, так і не зрозумів, що сталося, коли черевики його піднялися вище голови, а потилиця вкарбувалась у підлогу. Пристрій спрацював бездоганно, і сто двадцять кілограмів «млинців» від штанги, скинуті з антресолі за ширмою, полетіли донизу, тягнучи через блок мотузку й висмикуючи таким чином доріжку з‑під ніг гостя.
Удар потилиця відчула сповна, потемніло в очах, і пальці випустили руків'я пістолета, а метикуватому господареві знадобився лише один сильний рух. Колеса зробили оберт і візок кинувсь уперед, кладучи тіло інваліда поверх того, хто впав.
Руки господаря були наче із заліза й обхопили зайду смертельними обіймами. Видертися ніяк не вдавалося. Здивування і скажену лють змінив переляк. Ситуація ставала критичною. З останніх сил гість панічно намагався мацнути по підлозі у пошуках зброї, та його не випускали. Хриплячи і пускаючи піну, він намагався вирвати з цих обіймів хоча б щось, але безжальні лещата душили, наче залізом. Він очманіло працював ногами, які залишалися вільними, проте допомогти не могли. Відштовхуючись від стін, жертва з останніх сил крутилась і перекидалася, та все було марно. Зрештою йому таки вдалося видерти руку, але обійми господаря відразу ж замкнулися на шиї. Лише двічі невдало мацнувши по підлозі й не натрапивши на пістолет, він вчепивсь у шкіряну рукавицю і, здираючи нігті, спробував розігнути хоча б палець убивці. Дикий жах охопив залишки свідомості, якій бракувало кисню. Несамовитий хрип поступово припинився. Руки ще смикались, але нещасний цього вже не відчував. Життя неохоче залишало сите, випещене у масажно‑педикюрних салонах тіло.
Нерухомість двох сплетених докупи ворогів тривала. Зрештою той, хто був згори, поворушився. Рука дістала колесо візка й підтягнула до себе. Спеціальний механізм заблокував колеса, і за допомогою рук тіло опинилося на сидінні, насилу перекрутившись як належить. Дихалося важко. Негостинний господар прислухавсь, а потім, розвернувши крісло, поїхав за шторку. Зв'язаний грубим мотузком жмут «млинців» від штанги лежав на ковдрах, настелених по підлозі. Розв'язавши мотузку, він почав возити їх по одному і встановлювати на тренажер. Обличчя залишалося німим і зосередженим. Скручена мотузка лягла в ящик на звичне місце. Візок ще раз проїхав коридором до мертвого тіла на підлозі, потім заїхав на кухню, і рука потягнула віконну раму. Добряче сутеніло. Дощ посиливсь і рясно кропив асфальт та бруківку. Вочевидь, негода вирішила допомогати обом, незалежно, хто з них переможе.
Він знову повернувся до тіла, підняв зброю і запхав собі за ремінь, потім зігнувсь і, обдивившись кишені мертвого, забрав те, що потрібно. Заклацнувся замок на дверях. Візок під'їхав до тренажера, й очі підступного господаря ковзнули по годиннику. Руки сперлися на косу поверхню, переносячи на неї тіло і по черзі вкладаючи ноги у спеціально відведені місця. Пальці обхопили гриф штанги, штовхаючи залізо догори. Один... два... три... чотири... Якщо у людини щось недосконале, інше мусить бути досконаліше удвічі, утричі, щоби хоч якось компенсувати сумарний результат. Та й годину‑півтори ще потрібно кудись подіти.
Місто засинало. Дощ не припинявсь, і поодинокий перехожий то там, то сям намагався промайнути чимшвидше, завершуючи день. Куди у таку собачу погоду міг пертися на ніч неходячий інвалід, залишалося тільки гадати. Найімовірніше, режим. Прогулянка для здоров'я. Кремезне тіло у візку покривав плащ з каптуром, а парасольку він тримав низько над головою, захищаючись від дощу. Візок був обладнаний електромотором і тихенько сунув вулицею у напрямку порожнього скверу.
Інвалід зупинивсь і, витягнути з кишені пульт сигналізації, натиснув кнопку. Раніше такі дії не давали жодного результату, але тепер десь далеченько блимнуло і почувся звук розблокування сигналізації. Крісло на колесах повернуло в потрібному напрямку, і наступного разу пальці торкнулися кнопки вже поблизу паркувального майданчика. «Паджеро» слухняно блимнув усіма чотирма стопами. Візок рушив до нього. Відстань між чорним джипом та сусіднім авто виявилася достатньою, щоб інвалідський транспорт втиснувсь у проміжок та дістався передніх дверцят. Відчинилися розблоковані дверцята, і лише тепер плащ з'їхав з плечей нічного гуляки, відкриваючи таємницю. Кріселко з відомим автомобільним брендом спромоглося везти двох! Той, хто сидів знизу, керував кнопками. Він і розстебнув накидку. Інший нерухомо застиг у нього на колінах, закинувши голову на плече «водія». Ноги верхнього нерухомо звисали по ногах нижнього, також нерухомих.
Візок наблизивсь упритул до розчинених дверцят позашляховика. Нижній, узявши у жменю штани на рівні колін верхнього, підняв і закинув одну стопу в черевикові на резиновий килимок у кабіні порожнього джипа. Потім переставив іншу. Голова і груди мертвого тіла сковзнули із плеча і звісилися поперек возика. Підтримавши все це руками і не давши впасти на землю, інвалід зробив зусилля і пересунув сідниці «приятеля» на сидіння «Паджеро». Заважав руль, та згодом праве коліно мертвого таки пересунулося за нього. Далі пішло легше – тулуб з головою довелося тільки перехилити слідом за нижньою частиною, надаючи їм вертикального положення. Тіло завмерло, наче водій «Міцубісі» щойно заснув, лише черевики неприродно залишилися біля порога, торкаючись п'ятками один одного. Проте це не заважало зачинити дверцята. Перед тим, як вони заклацнулися, пульт опинивсь у кишені трупа, а протертий тканиною пістолет уперся глушником у сидіння межи ноги нещасного. Візок здав назад, і рука інваліда відчинила задні дверцята джипа. Ноутбук, що валявся на сидінні, зайняв місце на колінах, які щойно везли значно важчий вантаж. Каптур знову опинився на голові, розкрилася парасолька, і «Хонда», тихенько відруливши від місця паркування справжніх машин, заховалась у дощовому мороці порожнього нічного скверу.

XXIX

  закритий простір маленької квартири Ірина повертала поступово. Картини щойно почутого вперто стояли перед очима. Думки, навіяні розповіддю, не збиралися відступати. Здавалось, отой нічний дощ продовжує стукати по вікнах, даху і парасолі над головою, спричиняючи свого роду гіпнотичну дію та не бажаючи відпускати.
Кава у її горнятку давно вистигла. Сьорбнувши, Ірина спробувала остаточно повернутися в реальність. Видіння з'являлися тепер у свідомості по черзі й уривками. Від них важко кудись подітися.
– Ти нічого не наблудив? Не забув там своїх речей? Або навпаки: його – тут?
– Ні.
– Не знаю... Як хочеш, а у мене в голові не вкладається. Фантастика... Нерухома людина...
Рвучко підвівшись, Ірина перейшлася кімнатою.
– Не ходяча, – виправив Олег.
– Ну, так. Однаково.
Потрібно «скинути» оте нагромадження картин у власній уяві й подумати конструктивно. Поки є час і можливість.
– А... Я знаю, при розслідуванні такого роду випадків залучають кінологів. Ти не думав над цим?
– Думав, – знизав плечима Олег. – По‑перше, дощ. Лило до рання. Гадаю, це змиває сліди і запахи. Та й дві доби вже минуло. Знаєш, скільки там натоптали?
– Можливо, – згодилась Ірина. – Усе‑таки – фантастика. Не віриться отак, тверезою головою. Ні, я розумію, що ти розповів правду, але... важко уявити.
– Ти ж сама бачила, на власні очі, – знизав плечима Олег.
– Але скажи, як тобі вдалося? Придумати... і найголовніше – здійснити!
– Людина багато на що здатна. Просто до пори до часу не здогадується про це. А коли настає екстремальна ситуація і потрібно рятуватися, щоб вижити – отоді відкриваються можливості.
– Рятуватися... – повторила Ірина. – Рятуватися мала я. Тобі нічого не загрожувало.
Олег відповів не відразу.
– Так склалося життя, що я вже не думав про себе відокремлено від тебе. Ми... пробач, я – зайшов надто далеко. Ти... тобто, жінка, яка... – він вказав рукою у бік комп'ютера, – стала частиною мене. Частиною мого життя. Мені страшно це згадувати. Отой момент, коли ти розповіла усе. Я злякався. Найдорожча у світі людина мала пропасти, а я нічим не міг зарадити.
– Але ж ти справді не міг...
– А ти б повірила? Я вже не достеменно пам'ятаю, що тоді говорив тобі. Мову геть зовсім відібрало, а ти так наїхала... Ну, щось точно казав про хворі ноги...
– Не повірила, – зітхнула Ірина. – Світ надто підлий та підступний, щоб вірити подібному в такі моменти життя. Тим паче, ноги твого друга вмить перед очима постали.
– Ну ось... – розвів руками Олег. – А ти кажеш... Розгубивсь я зовсім. Одна‑єдина у світі жінка, без якої я – ніщо, просить допомогти, у чотири руки зіграти. А я реально не можу! Інвалід! Людина тільки наполовину. Образно кажучи – однорукий, у чотири не зіграєш, хоч здохни. А залишитись осторонь... От, що ти відчувала б, якби кохана людина гинула на твоїх очах? А я ще й мав стати для тебе тим, хто покинув, не допоміг, залишив у біді. Як жити далі? От і зіграв як умів – у три руки, так би мовити. На що здатний...
– Добре вийшло, не те слово... – задумливо проказала Ірина. – Вибач, але мені потрібно вийти. На повітря.
– Кури тут, – запропонував Олег.
– Ні, ти ж не палиш.
– Мені не шкодить, кури.
– Хочу на повітря, – вона ще раз попросила пробачення.– Я... повернуся. Зараз.
Олегові очі дивилися просто і спокійно, а на обличчі не було видно навіть тіні емоцій. Здавалося, він розглядав зовнішність жінки, з якою вже давно був близький і яку за іронією долі до сьогодні не бачив жодного разу.
Похмуре небо після затяжної негоди сприймається завжди з приємністю. Не накрапає, не дме – вже позитивна динаміка у погоді, на душі радісно. А там, дивись, і сонечко блисне. Лавки повисихали, і вона присіла у сквері, яким нещодавно їздила та сама «Хонда». А от після життєвої затяжної негоди радість з'являтися не поспішала. Не відчувалося навіть полегшення, отієї «гори з пліч». А усе ж владналося так вдало...
Хоча, чого ж – «владналося»? Владнала конкретна людина, та, яка залишилася чекати у квартирі. Глибоко затягуючись, Ірина не відчувала полегшення. Недопалок полетів до урни. Яка ж пакосна річ життя! Крутишся, пнешся, щось починає складатись, а потім... Потім, виявляється, мусиш радіти, що живою залишилась. Отже, усі оті надії, плани, успіхи – справа надумана і.пов'язана тільки з нерозумінням справжнього становища. Насправді йшлося всього‑навсього про виживання, а її фантазії – лише наслідок невміння мислити глобально, оцінювати своє реальне місце у сплетінні обставин. Отже, якщо так, то результат усе‑таки позитивний. Де ж тоді радість? Де відчуття задоволення?
У раз знайшла відповідь. А що таке життя саме собою? Голе існування. Яке у ньому задоволення? А радість – вона якраз від отієї усієї надбудови, що накручується на існування, від бажань та перспектив. А які у неї перспективи?
Лише зараз Ірина збагнула, що ось тепер нарешті мислить по‑справжньому глобально. Останній з тридцяти п'яти прожитих років подарував їй уявлення, що таке життя і яким воно повинно бути. Погляд того, хто зіграв з нею цей злий жарт, умить постав у пам'яті. Недарма ще тоді він чомусь здався насмішкуватим. Ясні очі бовдура у червоній шубі... Дід Мороз, який за кілька годин до Нового Року вочевидь перебував у доброму гуморі, таки пошкодував її, відкривши очі на деякі прості, але дуже важливі речі, хоча вона того й не просила. Замість порядного чоловіка із середніми властивостями їй подарували те, що зветься коханням, і чого за її уявленнями взагалі не існує. Та коли вона зрештою наважилася повірити, доля зробила усе, щоб це виглядало прикрою помилкою, у той час як насправді... А насправді Дід Мороз виявився правий. Усе це реально існувало. Адже саме воно й допомогло вдало зіграти надскладну партитуру в три руки, яку за звичайних обставин і у чотири виконати украй важко.
Отже, її балансування на краю прірви упродовж останнього тижня не було кульмінаційним періодом життя. Так собі – випробуванням на шляху до істини, не більше. А от шлях... Спочатку здавалося – його завершено, коли, з'явивсь Олег. Завершено на піднесеній ноті. Потім – коли той зрадив, кинувши її у біді, шлях завершувався на сумній. Але й це ще не був його кінець. Ще трохи – і попереду намалювався новий міраж: її коханий виявився справжнім чоловіком і зробив усе сам, за спиною Ірини, не питаючи дозволу та згоди, адже істиний чоловік і повинен перебирати ініціативу, а з нею – й небезпеку, ризик і труднощі. А отже, кінець усе‑таки щасливий. Як же іще? Адже у світі живуть мільйони людей, і всі вони мають вади. Кожна людина по‑своєму погана, і вона, звісно, не виняток. Як зустрітись отим двом, чиї негативні сторони приляжуть одна до одного настільки вдало, що складеться враження цілого, від якого зникнуть туга і самотність, страх перед завтрашнім днем... І нехай ці двоногі тварини усі в принципі однакові: усі хочуть жерти, спати і за слушної нагоди запросто кривдять подібних до себе, стосовно цієї грані існування вони настільки різні, що ймовірність зустрічі таких двох важко підрахувати навіть на компі. Коли ж вона все‑таки відбувається, відчуття дива доводить мало не до божевілля. От тоді й хочеться жити!
І ось тепер міраж розтанув остаточно. Так, грані начебто відповідали одна одній. І він, як згодом з'ясувалося, не кинув у біді, проте виявився... взагалі не чоловіком. І навіть людиною у повноцінному розумінні його важко було вважати. Усе потрібно називати своїми іменами. Тому, як це не прикро, а матеріал, що запропонував новорічний чарівник виявився відпрацьованим матеріалом. Звісно, його вини у цьому не було. Просто життя – це нескінчений і невпинний процес. Воно – наче центрифуга, що постійно обертається. Нові й нові елементи потрапляють туди, і декому не щастить – безжальна машина буття травмує та викидає набік. Щось подібне сталось і з ним, адже спортивні нагороди свідчили про те, що колись він жив по‑іншому. Тепер йому залишалося тільки перебувати у власній уяві, мріях, які не збудуться ніколи. Той, хто несподівано підійшов їй за, здавалось, усіма параметрами, не менш несподівано виявився рештком складного процесу буття, категорією, взагалі непридатною для того, щоб її брати до уваги.
Оце такий останній поворот складного шляху до істини. Ірина на мить заплющила очі, хоча навколо вже й так панувала темрява. Таким чином результат усе‑таки сумний і прикрий. І нехай на його попередньому відрізку повороти від кращого до гіршого й навпаки постійно змінювали один одного, змушуючи її кожного разу думати, що це – точно останній, тепер дива вже не станеться.
Життя виявилося все‑таки сумною та жорстокою штукою. Власне, Ірина ніколи в цьому не сумнівалась, але кожна людина, якою б досконалою вона не була, здатна спалахувати марними надіями. Тьху! Соромно. «Підла істота»... Останнє стосувалося бовдура у червоній шубі.

XXX

рина увійшла, не стукаючи. Олег сидів у кріслі там, де й годину тому.
– Довго ти курила.
– А! Так... сиділа, думала.
– Про що?
– Про усе, що відбулось. Я взагалі не вразлива людина, усяке бачила. Але за оцей останній період... Віриш – навіть для мене забагато.
– Вірю, – лише тепер Олегові очі, здавалося, звикли до неї і припинили розглядати.
– А це що таке, – запитала Ірина, вказуючи на поперечини, які перетинали простір усіх приміщень вище рівня голови. – Для чого? Схоже на перголу під рослини, які в'ються, а у тебе ж нема...
– Це – мої ноги, – пояснив Олег.
– Незрозуміла... Розтлумач.
Руки інваліда зловилися за вмонтовану в стіну трубу, а потім за наступну, вчеплену вище. Тіло піднялося з візка і, перехопивши руками по ще двох трубах, він уже висів на тій, що була під стелею. А далі, перебираючи по перекладинах, «пішов» на руках до іншої кімнати. Нерухомі ноги, звисаючи, ледве торкалися доріжки. Через кілька секунд він повернувся, «йдучи» ще швидше.
Посеред кімнати Олег зупинивсь і розслабив плечі, продовжуючи висіти на кистях. Від цього тіло «видовжилося» на кілька сантиметрів, і стопи чітко стали на підлогу – всією площиною. Ще невеличке послаблення рук – і дещо підігнулися коліна. Він дивився згори на власні ноги і, змінюючи за допомогою м'язів рук положення висячого тіла, надавав їм природного положення. Тепер складалося враження, що він стоїть на ногах сам, а конструкцію з труб, навпаки, підпирає, тримаючи руками.
Потім м'язи живота ледь порухалися, завертаючи таз, і рука напружилася, відриваючи ногу від доріжки. Продовжуючи обертальний рух, тіло викинуло ногу вперед, а та сама рука поставила її на підлогу. Відразу ж інша рука перехилила тіло у відповідний бік, і пішла у хід друга нога, а протилежна рука перестрибнула на іншу перекладину. Збоку складалося повне враження, що інвалід іде на своїх двох. Очевидно, довгі й напружені тренування подарували нещасному змогу «ходити» хоча б таким способом.
– Ну, ти даєш... – тільки й похитала головою Ірина. – Ніби насправді.
– У мене тепер усе ніби насправді, – пояснив Олег. – Хожу ніби насправді, і «хондою» їжджу, працюю... і...
– Що – «і»?
– І навіть кохав ніби насправді. Непогано, до речі, виходило. Якби не твій Дробот, можливо, ми б і досі займалися цими збоченнями. Напевно, ти тепер інакше й не вважаєш?
– Навіщо ти так? – заперечила Ірина. – У житті є багато чого різного, незвіданого. Людина ніколи не здогадується, чого ще доведеться спробувати. І знаєш, я... справді не шкодую про цей віртуальний роман. Перед тобою – жінка, котра звикла реально дивитися на світ. Тому усвідомлюю, що багато у чому недосконала. Ти відкрив мені очі на декого і дещо. І я за це вдячна. Завдяки тобі мені вдалося побачити свої не лише приховані вади, а й можливості. Наприклад, ніколи не думала, що здатна на глибоке почуття. Не знала, що можу захопитися думкою про людину, можливе власне щастя і боротися за нього. Дуже багато ти мені відкрив та пояснив. Свого роду збурив мене щодо того, де, я вважала, – усе спить вічним сном. Тож нині далека від думки про якийсь негатив стосовно нас.
Олег слухав мовчки, не перебиваючи.
– Чому мовчиш? – не витримала Ірина.
– Тебе слухаю. Ти говориш. У тебе краще виходить. А я... Що я, власне, можу сказати? У мене також тверезе сприйняття. Ти сама усе бачиш. Для реального спілкування я не підхожу. Тому й висловив умову – ніколи не зустрітися. Шкода, але нічого не поробиш – життя розпорядилось інакше...
– Знаєш... – Ірина зібралася з думками. – Я розумію, мої манери не всім імпонують. Але я так звикла. Ходити навколо, мимрити і берегти чиюсь психіку – не мій стиль. Тому хочу просто зараз з'ясувати стосунки, щоб у майбутньому не виникало непорозумінь. Ти згідний?
– А що тут з'ясовувати? – зітхнув Олег. – Гадаю, усе більш ніж зрозуміло. Яке у нас може бути майбутнє? А відповідно і непорозуміння...
– Ну... – не згодилась Ірина. – Тобто ти вважаєш, що я отак от повинна встати і піти? Отримавши своє...
Олег мовчки дививсь у стіну. Потім видав осимслене:
– Встати‑не встати, отак‑не отак... Це деталі. Сама ж кажеш – чим простіше, тим краще. Піти‑то однаково доведеться. Кажу ж тобі – я не схильний до ілюзій. Сприйму нормально.
Інтонації Ірини ще раніше стали діловими, наче вона пояснювала партнерові або підлеглому суть справи, яку обов'язково належало зрозуміти. І яким би тупим не був той, їй завжди вдавалося зробити це з найменшою втратою емоцій. Так було і зараз.
– Попри всю свою прагматичність та егоїзм, я не підла людина і завжди, де це можливо, намагаюся чинити справедливо. Так, я справді не здатна подарувати своє життя тому, хто мені його врятував. Не здатна стати нянькою для інваліда, навіть якщо свого часу заочно щось до нього відчувала. Нехай це звучить жорстко, зате відповідає дійсності. Ну така я є! Тато з мамою виховали – лізти догори, добиваючись усього, виживати. Розумієш? У кожного своє поняття про виживання. У тебе – одне. А в мене зовсім інше. У мене повинно бути усе найкраще, інакше взагалі не варто жити. Тому я й гризу всіх і вся та лізу наверх. Заробляю гроші та імідж. Якщо не можу чогось собі дозволити – то вважаю, що не живу. Розумієш? Якщо я їжджу, то на машині зі салону, якщо вдягаюся, то у брендові речі, якщо скупляюся – то у дорогих бутиках, а не... Життя одне, і воно надто коротке. І людина, з якою я у близьких стосунках, також повинна бути... Розумію, що, можливо, тобі боляче це чути, але воно так є, і ти маєш знати правду!
– Як же сталося, що замість крутого бізнесмена чи політика ти... словом, влетіла у комп'ютерний варіант кохання, ще й невідомо з ким?
Лише тепер Олег відліпив погляд від стіни і подивився на Ірину.
– А отак і влетіла, з тієї ж причини прагнення до кращого. Були у мене і бізнесмени, і політики. Та що вони можуть дати жінці? Гроші? Це я сама вмію, забезпечена. А сексуальні таланти чоловіка не залежать від його гаманця чи становища на ієрархічній драбині.
– Престиж, – підказав Олег. – Адже для тебе мати усе найкраще – не кінцева мета. Крім того, це повинні бачити всі.
– І у цьому є сенс, – погодилась Ірина. – Не можу це заперечити. Проте головне все‑таки – я сама. Тому і клюнула, коли промайнула перспектива ще чогось, отієї іншої сторони стосунків, якої досі не куштувала. Отак і довелося переконатися, що це важливо, що життя без цього неповноцінне, як і без гарної машини, квартири, їжі... Ну, не пощастило. Машина, яка імпонувала найбільше, виявилася з недосконалою ходовою, пробач... Можливо, тебе коробить від моїх порівнянь, але я нічого не приховую і намагаюся, щоб ти зрозумів. Хіба краще, щоб оце все ти домислив сам, роблячи висновки з моєї поведінки?
– Ні, все гаразд, – похитав головою Олег.
– Отже, коли ми спілкувались, я завжди намагалася тебе уявити і знала, що ми так чи інакше колись побачимось. Оту твою грамотність, стилістику, вміння висловлюватись я підсвідомо переносила на зовнішність. Мій принцип – усе або нічого, ти вже знаєш. А потім я лоханулася з твоїм другом. Його вигляд, манери так підходили під твій характер і душевні якості! Чомусь не подумалося, що людина може купувати стартовий пакет для когось.
– Ми справді дуже схожі з ним, – згодивсь Олег. – Дружимо з дитинства. Одна школа, одна спортивна секція, потім один університет, факультет і навіть група. Тож у моральному плані він нічим не гірший за мене. А фізично – сама розумієш. Так що...
– Не говори дурниць, – попросила Ірина. – До нього у мене тепер така відраза... Хоча він нічим і не завинив. Тепер відмитися не можу. А тоді мене геть переклинило. Виникло відчуття дива у житті. А насправді... Якби я вчасно довідалася, хто ти реально, нічого б не було. Просто не змогла б. У мене б не виникли почуття до чоловіка... ще раз пробач... неповноцінного у фізичному розумінні. Я ж тебе відразу ж і питала про твою зовнішність, погодься, можливо, неточно висловилась, і ти зміг це використати, щоб наче й не брехати, а все‑таки приховати правду. Я розумію тебе і, повір, по‑доброму шкодую. Так, ти прекрасна людина, таких, може, навіть більше нема, ти заслуговуєш на дуже тепле, найкраще ставлення, але... Не вмію я ставати собі на горло.
Олег зробив рух, наче хотів щось сказати, але Ірина не дала.
– Ні, дозволь мені до кінця. Знаєш, от якби поміняти усе навпаки, і це б з тобою трапилася біда, і ти до мене звернувсь – я б також пішла на будь‑який ризик, щоб тебе врятувати. Чесно, не кривлю душею. А отак... Зараз сижу і не знаю, як розрулити ситуацію. Піти і забути? Людину, яка для тебе... Це навіть у мене такий осад залишиться, що іноді важко буде жити. А залишитись? От не уявляю, в якому форматі ми б могли бути разом? Фізично – неможливо. Тих почуттів, що раніше, також уже нема. Вони вмерли миттєво, після твоєї відмови допомогти. А тепер, коли ми знайомі реально, пробач, відновитися не можуть. Це вище моїх сил – покохати хвору людину. Не дано. То яка перспектива? Просто друзі? Зобов'язати себе приходити тричі на тиждень, щодня телефонувати, писати на ніч. Такий собі життєвий баласт у вигляді...
– Не продовжуй, – попросив Олег. – Я зрозумів напрямок твоїх думок. А слухати це і зайвий раз усвідомлювати свою неповноцінність усе‑таки неприємно.
– Пробач, я захопилася. Не ображайся.
– Нічого. Напевно, ти таки права.
– Права в чому? – не зрозуміла вона.
– У тому, що кохання – це гра за правилами. Цей твій вираз добре запам'ятався. Переконував тебе у зворотному, а дарма. Тепер і сам бачу. Я знав, що нам не можна зустрічатись у реальному житті, тому й попередив одразу. І далі непогано виходило. Та щойно ми порушили оті правила – усе «накрилося». Проте я не ображаюся на долю. Те, що довелося відчути, – воно того варте. А врятування життя дорогої тобі людини в обмін на її втрату для себе... Тут обирати не доводиться, принаймні для мене.
Тепер уже Ірина намагалася щось сказати, але він застережливо підняв руку.
– Я також завжди намагавсь уявити тебе. Яка ти є. І завжди уява несамохіть малювала доволі скромні жіночі портрети. Відверто не бажаючи ніколи зустрітися, підсвідомо я боявся, щоб ти не виявилася надто гарною. Адже тоді – жодних шансів. Хоча вони так чи інакше були лише до першої зустрічі. А коли довелося тебе побачити, то теж зрозумів, що не почав би цього віртуального роману, знаючи, як ти виглядаєш. Надто велика прірва між мною як чоловіком і тобою як жінкою. Можна було б зіграти на твоїх почуттях жалості та вдячності з розрахунком побачити тебе ще кілька разів. А потім що? Собі зайві муки, тобі незручність. Тому і я також буду з тобою відвертий і розповім те, чого ти не знаєш. Сподіваюся, це дасть тобі змогу піти звідси спокійно, не переймаючись муками сумління за якусь там невдячність. Справа в тому, що, врятувавши тебе, я лише повернув свій борг.
– Як це... – не зрозуміла Ірина. – Яким чином?
– Дуже просто. І... закохався, до речі, у тебе теж не тому, що позбавленому руху інвалідові раптом схотілося любовних утіх хоча б у віртуальному світі, якщо вже неможливо по‑справжньому. Так склалося, що ти першою врятувала мені життя. Я лише виявився вдячним. Тепер ми квити.
Ірина дивилася на нього «квадратними» очима, не спроможна збагнути зміст сказаного.
– Твоя есемеска, ну, та, що ти помилково надіслала під Новий рік... Ти пам'ятаєш? Ти ж розповідала, що купила новий телефон і задля приколу кинула її сама собі зі старого, бо було дуже самотньо й знала, що ніхто такої не пришле. А мені тоді... Мені реально не хотілося прокидатись у новому році. Скінчилися моральні сили. Зовсім закінчились. Олег, той, з яким ти познайомилася помилково, за допомогою федерації плавання знайшов кількох спонсорів і організував мені обстеження у клініці за кордоном. У Росії, в Санкт‑Петербурзі. Я ще на щось сподівався. Завжди сподівався! Вони відібрали у мене останню надію. Вирок чіткий і конкретний – жодних перспектив. Я не витримав. За півтори години до Нового року, коли усі навколо веселилися, переді мною стояла склянка з тим, що не дозволило б здолати цей рубіж. І я б її випив. Вагань не було жодних. Просто ще зайвий раз намагався згадати, чи не забув чогось доробити у цьому житті, адже потім уже не повернешся. І раптом твоя есемеска... «Знаю, що ти є. Знаю, що тобі неймовірно важко. Будь ласка, тримайся...»
Тиша запала надовго. Він поїхав на кухню і заварив каву, а коли повернувся, голос уже не тремтів й очі дивилися твердо та впевнено.
– Словом, я не зміг. Думками був уже в іншому житті, а отих кілька слів... Невідомо чиїх, але народжених десь у глибині душі людини, якій ти не байдужий... Вони – наче гачок, закинутий із цього, старого життя, з якого зібрався піти. Втримали. А далі... Далі ти знаєш. Тож нема потреби ускладнювати. Ми квити. А кохання – справді лише гра за правилами. Правил не було дотримано через важливіші реалії, котрі виникли несподівано. Нічого страшного. Буде життя – буде й кохання. Принаймні, у тебе точно буде. Допивай каву і йди спокійно. У цьому світі – кожному своє. І якщо усе нормально та вдумливо осмислити, нам обом варто задовольнитися результатом.
Ірина намагалася зловити його погляд, адже лише так можна перевірити, чи відповідають слова людини її думкам, та Олег не схотів. Досить! Це був якраз той момент, коли випала нагода найзручніше припинити ці ковзання на слизькому і похилому. Чим швидше, а далі – кожен своїм маршрутом...
– Гаразд. Я рада, що ти усе нормально розумієш, – вона підвелась і ще раз озирнулася по стінах. – І повір, завжди пам'ятатиму, що саме ти зробив, завжди відчуватиму вдячність. Знаєш, тепер у мене, напевно, буде більше навантаження, але ти телефонуй при нагоді. Розповіси як живеш. Ну і... не знаю, можливо, колись не буде кому до крамниці... або якесь інше доручення – я вирву півгодини, привезу.
Сміх його прозвучав достатньо щиро. А посмішка, хоч і не дозволяла розрізнити, що відчуває ця людина у такий момент, не була кривою.
– Дякую, що ти..., – він дивився в очі Ірини. – Не переймайся.
– Ні, чого ж! Я абсолютно серйозно!
– Я також. Якщо моя «Хонда» догнала джип, то до крамниці якось доїде.
Двері заклацнулися за її спиною. Звичайні типові двері, які тепер ставлять скрізь, вироблені, як і чимало іншого, у Китаї. Проте вони мали одну особливість. Виняткову особливість. За ними були Країна Чудес і Підземелля Померлих Мрій одночасно. А для Ірини двері зачинилися навічно.

XXXI

тративши боса, «Глобус» не почав жити новим життям, хоча дехто з його працівників і плекав такі надії. Не встигла звістка про таємничу і передчасну кончину Дробота облетіти усіх, як із центральної філії в Німеччині було призначено координатора, який одразу жорстко взяв процеси у свої руки. На місці обов'язки директора виконувала Ірина.
Координатор приїхав наступного ж дня після виявлення тіла у чорному «Міцубісі». Ганс Хофнер виявився спокійною діловою людиною. Упродовж двох днів вони з Іриною безвилазно сиділи в її кабінеті, вникаючи у справи. Німець був приємно здивований діловою хваткою заступниці покійного директора, а також її неабиякою компетентністю.
Кабінет Дробота опечатали правоохоронці, які прибули цього ж дня. Слідча група працювала до вечора – опитували працівників, оглядали приміщення, копирсались у столі та меблях. Складалося враження, що вони не знають, чого шукати.
Відповідні фахівці займалися й комп'ютерною частиною справи, і тут уже Ірину розривали на два боки. Вона вводила експертів у курс справ, адаптувала до специфіки фірми, допомагала з'ясовувати вузькі фахові питання.
Збоку власна поведінка здавалася природною, принаймні собі самій. Вона охоче погоджувалася на співпрацю, підганяла інших, посміхалась... А внутрішня напруга тим часом давила із середини, загрожуючи прорватись і вилізти назовні невдалим вчинком, словом або мімікою. Ірина швидко рухалась, усе встигала, відповідала, майже не замислюючись. А там, у глибині, наче заважало якесь затиснуте гальмо, не дозволяючи оперативно думати та діяти. Ці люди також були фахівцями у своїй справі, й найменший неточний рух з її боку міг дати їм зачіпку, за якою, власне, вони приїхали.
Зовнішність і манери Ірини завжди вбивчо діяли на чоловіків, і ближче до вечора, коли вона вже оговталася від круговерті, що розпочалася надто швидким темпом, удалося ввести в дію й цей засіб. Один із прибулих, Андрій – працівник головного управління по боротьбі з кіберзлочинністю – несамохіть затримував на ній погляди. З ним і довелося найбільше стикатися.
Німець поїхав обідати до ресторану, обіцяючи, що за півтори години повернеться. Вибачившись, що не може скласти йому компанію у зв'язку з розслідуванням, що наклалося так невчасно, Ірина схилилася над тим, хто домучував апарат Дробота, з якого на той час уже познімали відбитки пальців. Голос її, у таких випадках низький та тихий, убивчо парлізуюче діяв на всіх без винятку.
– Давайте я вам хоч кави зроблю... Ні, ну я також належу до трудоголіків, але про їжу намагаюся не забувати...
Через десять хвилин вони вдвох уже сиділи в її кабінеті, позаяк керівники групи забралися з офісу.
– Хоч на двері не оглядатимусь, – усміхнувсь Андрій. – Сьогодні Дмитрович керує. Йому б не сподобалося. Розпивання, знаєте, зі свідками та підозрюваними...
– Кругом свої «мухи»... – погодилась Ірина. – Валентин Вікторович також косо на усіх дивився. Бувало, якась ділова зустріч, а він уже зиркає, хто з конкурентами каву п'є...
– До речі, ви мене приємно здивували, – підлещувався «кібермент». – Жінки рідко бувають грамотними у цій справі. Ви молодець. Не пробували кращу роботу знайти?
– Ні, – похитала головою вона. – Я вже десять років у зв'язку. Тут багато специфіки. Це ж не просто адміністратор мережі. Це – особливе. За стільки років набралася досвіду. Як зв'язківець я значно цінніша, ніж як звичайний комп'ютерник. Та й потім... Шеф покійний, до слова, дуже компетентним був. Мало що важливого підлеглим доручав, усі найсуттєві фахові питання – сам. А... Якщо це не протирічить, звичайно... Хоча б коротко звіддалік – що сталося? Чому?
– То для цього ви мене й запросили? – засміявсь Андрій.
– Саме для цього, – «у лоб» йому видала Ірина. – Ця моя звичка дуже не подобається, особливо чоловікам. Одразу відвертаються і втікають. Називаю речі своїми іменами, не вішаю «локшини» на вуха. Їх це коробить. Бачите – вас також.
– Я б не сказав... Сподівався, що ви мене справді пошкодували як найсимпатичнішого з усіх, хто прибув.
– І це також, – не зморгнула Ірина, – тому саме вас і запросила. А у моєму запитанні нічого дивного нема. Ви знаєте, що почнеться, коли ви підете? А завтра знаєте що буде? Скажуть, що Дробота розстріляв коханець дружини, а заразом із квартири усе повигрібали, голі стіни лишили. А до післязавтра покійний уже виявиться організатором кримінального угрупування, котрого розчленували і по шматках скидали до каналізації. Це буде добре? Ви наших людей не знаєте?
– Не розчленували, – заперечив Андрій. – Дробота у власному авто знайшли, попередньо – задушений.
– Ні хріна собі... – пробурмотіла Ірина. – А за що?
– З'ясовуємо, для того й приїхали, – відповів ментівський комп'ютерник. – Справді не знаю. Версії як завжди стандартні, коли йдеться про такого покійника. Слідство покаже.
– І що – знайдете?
– Можливо... – криво посміхнувсь Андрій. – Загалом у таких випадках... дуже сумніваюся. Принаймні там, на місці, – навряд чи який слід потягнеться. Швидше десь тут вдасться зачепитися. Маю на увазі – поза межами місця злочину. Або я щось розкопаю, або слідаки на теренах особистого, або якась тіньова діяльність загиблого відкриється. А по «гарячих» таке як правило не розкривається.
Ірині захотілося зітхнути в душі. Десь там, глибоко. Але той, хто пив каву поруч, надто пильно дивився на неї. Нехай не як слідчий, а як чоловік. Однаково. Зітхнеться потім.
Німець залишився задоволеним. Діяльність філії було визнано непоганою, і за три дні її фактичного керівництва нічого не зрушилось у гірший бік. Ірину залишили виконувати обов'язки директора під наглядом того ж координатора, який уже увечері наступного дня відбув до Кельна. Чутки про можливі причини трагічної загибелі Дробота блукали коридорами фірми, не здатні нормально зустрітись і зліпитись у щось пристойне з більш‑менш окресленими обрисами.
Упродовж дня роботи в офісі слідчої групи той самий Андрій та його помічники скачали бази даних і взагалі увесь вміст комп'ютерів фірми. Саме ж «залізо», у тому числі комп'ютери покійного, за домовленістю з Хофнером залишилося на місцях. Множинні угоди, укладені протягом останнього часу, потребували напруженої безперебійної роботи, і від того, наскільки працюватимуть системи у звичному режимі, залежало процвітання або ж банкрутство філії. Слідчі не злились, адже у даному випадку йшлося про міжнародні зв'язки країни.
Пломби з шефового кабінету зняли вже наступного дня, і тепер Ірина керувала повністю всім. Унаслідок останніх подій запарка була такого масштабу, що здавалося – не викрутитися. Протягом двадцяти чотирьох годин доби Хофнер перебував на зв'язку стільки часу, що її кострубата німецька мова почала наздоганяти «рідну» англійську, а хвилювання стосовно власної особи поступилися місцем тим, що були прив'язані до виробництва.
Вона викрутилася. Термінів виконання усіх без винятку угод було дотримано. Як вдалося не закипіти мізкам, як вистачило працездатності, – Ірина не розуміла й сама. І не відчувалось отої всепоглинаючої втоми й «браку нервів». Вочевидь, зіграв роль феномен зміни причинного фактора. Одна справа, коли тебе підганяє у шию перспектива власної загибелі, й зовсім інша, коли максимум можливих неприємностей – крах на виробництві. Друге після першого – майже курорт.
Нові угоди укладали мляво, виробничі процеси знизили темпи, і виникла можливість перевести подих. Кілька разів телефонував Андрій – начебто за консультаціями з фахових питань, проте відчувалося: причини дзвінків зовсім інші. Вона відбивалася телефоном, і лише раз погодилася на зустріч, яка відбулась у ресторані за кавою. Не бажаючи наступних труднощів стосовно перспективи продовження контактів, Ірина призначила її чимраніше – на обід.
Робочий ноут Андрія швидко вантаживсь, і стрілка відкривала на екрані нові й нові сторінки. Усе це були зламані поштові скриньки Дробота. Ментівський «хакер» працював справно, вишукуючи листи покійного шефа, що понадходили головним чином безпосередньо перед загибеллю та відразу після неї. Маса матеріалу здебільшого специфічного фахового, змусила Андрія «забуксувати». Ірина переглядала листи, і їй, як правило, вдавалося пояснити кожний, після чого він скидав їх в окрему папку, назва якої свідчила про те, що звідси вже не витягнути пристойної нитки для розвитку слідства.
Та була й значна частина пошти, суть якої з'ясувати отак з ходу не вдавалося навіть Ірині. Таке листування Андрій скинув на флешку і просив при нагоді... Це скидалося радше на такий собі «чоловічий» хід – доволі зачовганий, який мав на меті зовсім інше, ніж пошук істини щодо загибелі директора «Глобуса», проте йшов в унісон з її бажаннями, принаймні у цьому напрямку. Зарікшись бути обережною, вона згодилася.

XXXII

а всі довгі роки чесної праці слово «перепочинок» для Ірини означало здебільшого зміну роду діяльності, адже відновлюватися, склавши руки, було протиприродно для її натури і таким чином малоефективно. Тим паче, коли навколо ще залишалося чимало наболілого.
От і зараз, вихопивши для власних потреб якусь неповну добу, Ірина засіла над флешкою. Від цього нікуди не подітися. По‑перше, Андрій не відчепиться, і її так чи інакше потрібно переглянути й віддати. По‑друге, співпрацювати зі слідством і мати якийсь канал, аби залишатися хоча б частково в курсі подій – у її інтересах. А по‑третє...
Ні, такі як Андрій не цікавили її взагалі. Те, що було по‑третє, називалося інтуїтивними моментами, їм Ірина ніколи не надавала основної переваги, але й не нехтувала ними. Інтуїція – важливий фактор, і не правий той, хто приписує цьому явищу надприродне походження. Насправді усе просто. Мозок людини – не комп'ютер, хоча навіть машина іноді помиляється і «не стягує». Що вже говорити про людську голову! І чим більше навколо матеріалу для вирішення якихось питань, чим значніший у даній сфері досвід людини, тим більше на неї навантаження. І навіть тоді, коли народжується повністю обгрунтоване та чітко окреслене рішення, завжди десь на задньому плані залишаються якісь дрібніші деталі, не настільки важливі й тому не враховані як фактори його прийняття або неприйняття, оскільки просто не здатні вміститись, адже ресурс людського мозку не безмежний. Проте вони не відкидаються і продовжують варитися десь там глибоко в голові, наче лава у сплячому вулкані. Тоді ніби й нема чіткої думки, а щось таки спонукає... Оце й є інтуїція.
Саме вона й була значною мірою винна у тому, що Ірина, опинившись удома, засіла за флешку. «Таймювер» на компі покійного шефа цього разу був запущений без найменших озирань на двері, й нова, правда, поки що тимчасова директриса у чистосердечному бажанні допомогти слідству знову блукала віртуальними коридорами, які донедавна належали Дроботу.
На свіжу виспану голову та спокійні нерви справа пішла швидко. Розкривши чергового листа, Ірина, зорієнтувавшись «із грубшого», цілковито занурювалась у робочі документи небіжчика і невдовзі знаходила обґрунтування їхнього змісту. Матеріал, що пояснював його призначення, збирала у посилання і прикріплювала до нього. А далі нехай Андрій вирішує, цікаво це для слідства чи ні. Робила все фундаментально і на совість. Нехай оцінять. А ще хай зайвий раз попотіють у свідомо хибному напрямку. Менше часу залишиться, щоб натрапити на справжній.
За весь період після загибелі Дробота Ірину лише кілька разів відвідали тривожні думки. Бони були швидкоплинними і не відволікай надовго. З її погляду тут усе було тихо й надійно. Час минав. І якщо б раптом хтось щось мав... Давно б уже вилізло. Правду сказав комп'ютерний опер – за гарячими слідами таке не розкривають. Думка ж про те, що оце «таке» – взагалі єдине у своєму роді за історію криміналістики не лише цього мегаполісу, її чомусь не спадала. Вочевидь, у даній ситуації цей аспект був другорядним.
Однак на кінець дня Ірина таки забуксувала. Далася взнаки втома. Та й лист, що не означав нічого особливого, ніяк не вдавалося приладнати до якихось конкретних справ фірми. З іншого боку, це зіграло їй на руку, адже Андрій наполегливо запрошував на горнятко кави. Проте бажання добити роботу до кінця мало на меті не лише відмову несподіваному претендентові. Щось бентежило її, не дозволяючи махнути рукою. А якщо врахувати час надходження листа, ставало ще цікавіше. Кореспонденція, про яку йшлося, з'явилась у ящику Дробота за п'ять хвилин до початку «клубного столу» – заходу, який за щасливим збігом так і не став фатальною подією в її житті. Проте тоді лист не мав перспективи прочитання – надійна програма захищала його «розпакування» зусиллями адресата. Навіть такий монстр програмних технологій як Дробот не зміг би здійснити це упродовж двох годин. Ключі ж для розкодування надійшли акурат за десять хвилин до закінчення тієї ж конференц‑розмови, таємницю якої оберігав покійний і про яку навіть не здогадувавсь Андрій. З огляду на це варто було так усе й залишити.
Покопирсавшись у цифрах, «злазивши» зайвий раз до бухгалтерії, Ірина зрештою знайшла те, до чого при бажанні можна причепити цей лист. Виглядало навіть переконливо як для «лівої» людини. Сам же лист довелося надійно заховати у вигляді копії для власних потреб. Зміст його був звітом про розрахункові операції. І подібного до такого, якщо не брати до уваги особливості, що відкрила Ірина, набиралося загалом ого‑го скільки!
А через годину вона поїхала з дому. Як на здоровий глузд, такі дії не те що попахували – смерділи авантюризмом. Проте життя вчило її не так, як інших людей. Висновки Ірини з отриманих уроків завжди претендували на оригінальність. Тому вона, дотримавшись належних вимог конспірації, забрала з камери «нелегальний» ноут і присіла у тому ж кафе. Хоч би не на цілу ніч...
І справи зрушилися. Знайому інформацію обробляти швидко. І невдовзі у безмежній навалі цифр, яку свого часу впродовж двох годин під теплим крильцем Дробота зуміла народити поважна компанія, Ірина відшукала «хвіст» отих рахунків, що цікавили її. А далі більше. Розпочавши, зупинитися вже не могла. Знову дурна звичка досягати істини, доводити усе до кінця, хоч і так було зрозуміло. Мільярди, якими протягом двох годин рухали ці мастодонти, дивували, викликаючи мало не запаморочення. Тому її не надто вразила цифра триста «штук» «євриків», що на певному етапі відщепилася від «сумарного» бабла і попрямувала у відомому напрямку.
От і розгадка. Триста тисяч у європейській валюті були краплею у морі й становили плату за оренду «приміщення» для оборудки. Усе розрахували заздалегідь. За п'ять хвилин до початку «клубного столу» Дробот отримував номер рахунка й мав нагоду переконатися, що йому реально платять. І лише за десять хвилин до закінчення операції генеральному надходили коди для розпакування листа. Лише тоді він отримував фактичний доступ до грошей і міг...
Для поважної ж компанії ці останні десять хвилин вочевидь уже не мали значення. Процеси розподілу грошей отримували завершення, і господар «апартаментів» у випадку, якби справді працював на «третіх», не мав змоги за всього бажання «кинути» замовників. Важко сказати, як сталося б насправді, але втрутилися сторонні обставини, і передчасна смерть Дробота, що, так виходило, «прийшла» зовсім «зліва», перекрутила розклади. Тіньова оборудка завершилась успішно. «Треті» залишилися ні з чим. А на рахунку, що висвічувався перед Ірининими очима, лежало не багато не мало триста штук «євриків», і бракувало лише коду, ввівши який, можна було таки зараз, не виходячи з‑за столу, успадкувати після шефа не лише професійні регалії та головний біль. Винагорода за усі пережиті муки і жахи!
Безжально кусаючи губи, здатні служити пластичним хірургам зразком для моделювання, Ірина ще раз перейшлася по числах. Шлях грошей відстежувався чітко. От би в Андрія вилізли очі, якби вона зробила йому такий «подарунок»! От би зашкребли потилиці міліцейські генерали!.. Хрін вам великий та смердючий! Навіть якби її власна небезпека не залежала від фігурування у найскандальнішому в країні процесі, навіть якби перспективи привласнити шалені гроші не було взагалі, вона й пальцем не поворухнула б. Адже так чи інакше їх не отримають ні лікарні, ні пенсіонери. Не та країна. У цього суспільства нема перспектив. Зграя упирів тут завжди об'їдатиме стадо і за будь‑яких обставин знайде спосіб як це зробити. То про що мова!
Заплющивши очі, Ірина оперлась обличчям на долоні.
Чорти... Десь, у якійсь поштовій скриньці, в якомусь електронному документі або ж накарябані на аркушикові паперу валялися кілька цифр, котрі відкривали доступ до того, що несподівано вилізло на перший план. Ось як змінюється життя! Ще недавно вона задовольнилася б шматком черствого хліба, аби тільки не бути пошматованою за чужі гріхи. І ось тепер...
А можливо, ці кілька цифр зберігалися тільки в одному місці – єдино надійному. Якщо так, тоді пропало. Адже з голови померлого їх не дістати жодним способом.

XXXIII

итуація, коли від безсилля і неможливості чогось досягти хотілося крутитися дзиґою на місці трапилася з нею вперше. Ніколи раніше, якими б не були завдання, вона такого не пам'ятала. Ласий шмат висів перед самим носом, і можна було скільки завгодно підскакувати й клацати зубами – він залишатиметься недосяжним.
Чому то воно так, що спокійне життя неможливе? Чому постійно мусить з'являтись у ньому новий головний біль, щойно даєш раду попередньому? А може, це просто її стиль? Адже долати перепони – цілком пристойна штука, аби займати місце життєвого кредо.
День минав за днем, а шляхом логічного мислення завдання не вирішувалося. Завдяки можливості, що подарував Андрій, Ірині вдалося легально облазити усе віртуальне господарство покійного, використавши різні можливі й майже неможливі методи, зазирнути у найменші закутки. Кода не було. Отже, найімовірніше, берегли його таки у голові.
Це повністю вибило Ірину з колії. Здавалось, у неї працює «додаткова лінія», другорядна, і вона розв'язує проблеми «Глобуса», керує, звітується, ходить до маркету, говорить з Альбіною. На Ірину звалили тепер геть усе. А її основна лінія зациклилася на багатствах небіжчика та шляхах його привласнення. І враховуючи, що важкість повсякденних завдань аж ніяк не зменшилася, витримати такий темп і напругу допомагало хіба що якесь диво.
Якщо зміна тактики не приводить до вирішення питань, потрібна інша стратегія. Це – один з основних принципів. Чому ж його досі не застосовано? Неділя підходила для цього якнайкраще. Ірині вдалося виспатись і вона, вставши зі свіжою головою, зварила кави й присіла за комп'ютер. Вигляд її домашнього ноута викликав недоречні спогади. Проте обійшлося без ностальгічних мотивів. Лише згадка – колись, не так давно, він регулярно працював, аби забезпечити її потребу, ту, без якої, здавалося, жити неможливо. І висновок – виявилося, можливо. І навіть пристойно. І навіть цікаво. А отже, ця тимчасова «шиза» таки не головне у житті. Долання перешкод. Самоствердження. Перемоги. Драйв. Ось що є істинною суттю.
Цього ранку їй таки вдалося підійти до проблеми з іншого боку. Припустимо, код не захований у тенетах Дроботових мереж. Припустимо, тримався лише у голові. Нехай так. Та чи означає це, що він утрачений назавжди? Якимось же чином цей набір символів мав потрапити у шефову голову, коли вона була ще здатна думати!
Логічно – місцем прилаштування трьохсот «штук» «євриків» не мав бути один з рахунків покійного, якими той користувавсь. Інакше, при розкритті оборудки, а такий варіант, як не крути, не унеможливлювався, створювався незаперечний доказ, які його участі у фінансовому злочині. Отже, рахунок мали створити інші: ті, які йому платили. Вони й мали повідомити код.
Учепившись за цю нитку, Ірина сунула далі. Очевидно також, що код у таких випадках повинні повідомляти не в останню мить. Той, хто надає послуги й отримує за них гроші – у даному випадку Дробот – має бути впевнений; що його не кинуть. Тож код він повинен був отримати раніше, аби змогти перевірити його справжність і бути впевненим у своєму безперешкодному доступі до рахунку. Ось так. Тоді логічно припустити, що код до банківського рахунку мали надіслати тоді ж, як надійшов лист, що передував початкові «клубного столу» «Корандо». У цьому випадку Дробот мав достатньо часу його ввести й уздріти на власні очі, що рахунок доступний. Тоді він міг знищити або заховати його та чекати закінчення конференц‑розмови і надходження грошей. Отже, певного моменту код прийшов на шефів комп'ютер, адже надсилати його на мобільний телефон або повідомляти у розмові було справою ризикованою.
Припустимо, небіжчик одразу знищив код. Але в такому випадку цю інформацію можна відтворити за допомогою відповідної програми, якщо протестувати вінчестер. І якщо навіть не вдалося б прочитати код, можна було принаймні побачити, що надходив файл і його стерли. Вона зробила це. Проте жодного надісланого файла не знайшлось. У чому заморочка?
Господи, яка чортівня! Та на той час Дробот уже не дихав і сісти за свій робочий комп не міг. І все, що йому надсилали за цей період, шеф не прочитав, і воно автоматично стало надбанням Ірини. Тобто, ніякого коду вони під час «клубного столу» не надсилали. Отже, зробили це раніше.
Отака логіка спала на гадку несподівано. Трапляються ж прозріння! Ну, невже?!
Два дні перед цим Ірині довелось увійти до кабінету шефа й отримати кілька папірців з даними та купу вказівок. І за цих кілька хвилин вона зуміла запримітити нетипове. Серед паперів та письмового приладдя на столі збоку валялися невеличка викрутка та кілька гвинтиків на білому аркушикові. Вона ще поставила на стіл теку що тримала в руках, і шеф роздратовано посунув її, адже гвинтики могли розкотитися навсібіч. Дробот поспішав і нервувався. Тому злісно зауважив, що розпоряджатися належить лише на своєму столі.
Лише тепер сяйнула ця думка, адже Ірина добре знала, що то за гвинтики. Такими кріплять обшивку системного блока, і відкручують їх з однією метою: коли потрібно зняти її, щоби дістатися до нутрощів комп'ютера. Вочевидь, обшивка на той момент стояла під столом, тому її не було видно. Навіщо Дробот лазив усередину комп'ютера в такий час? А от навіщо. Саме тоді міг надійти код. І шеф добре розумів, що стерту інформацію можна відновити. Повне стирання забезпечують лише за умови відформатування вінчестера. Але тоді зникне взагалі все. Звісно, такий варіант не влаштовував. Можна вчинити простіше. Знищити файл із кодом, попередньо запам'ятавши його, тоді зняти вінчестер, перекачати з нього інформацію на такий самий і поставити новий на місце. Все. Перекачування не несе даних про те, що було стерто. Лише наявну інформацію. А вже після цього старий вінчестер переформатувати або ж узагалі знищити. Тільки таким чином усе потрібне зберігається, а до секретного вже не дістанеться ніхто.
Якщо так і трапилося, то є неабиякий шанс. У Ірини навіть запаморочилося в голові. Чорти... Увесь смак ситуації у тому, що, зробивши це, Дробот одразу поїхав і пропав. Лише вона, більше ніхто, розуміла куди і чому. Озброївшись, шеф вирушив ліквідовувати Олега, на чию вудку спромігся так примітивно попастись. Отже, на той час у нього було дві надважливі справи – переформатувати старий вінчестер, щоб уже «ніхто й ніколи», та вбити людину, котра стала віртуальним свідком його таємниць.
Як одне, так і друге потребувало часу. Що виявилося важливішим? Що належало зробити першочергово? Обирати не довелося. Звісно, Олег ніс у собі значно більше небезпеки. Вінчестер, на якому вже практично нічого не було, міг і почекати кілька годин, а помирати Дробот, звісно, не збирався.
Вінчестер. Де може він бути?
Де???
Дорвавшись до кабінету небіжчика, як уперше, так і в наступні рази, Ірина понишпорила на совість. Що‑що, а зайвого «вінта» вона побачила б обов'язково. Сховати реально не було де. Машина?
За логікою, Дробот мав би забрати його із собою, а потім удома легко б упорався з цим завданням. Міг би і взагалі знищити його, що також потребувало часу, адже так просто не викинеш. Сто відсотків – шеф узяв вінчестер із собою. О мама‑мія...
Якби знати розклади, вона б обов'язково, пересилюючи жах та гидливість того вечора, ретельно оглянула б джип. А місць там залишалось ого скільки. Наприклад, бардачок, ще й не один. Навіть елементарно під сидіння міг кинути! М‑м‑м... Отже, зараз ця штука десь у ментівці серед речових доказів. Найімовірніше. І можливо, з нею попрацювали. Але навіть якщо пропустили через програму відновлення, – нічого не зрозуміли. Або...
Ця думка не могла не виникнути. Або Олег. Він забрав Ірининого ноута, бо знав, що це необхідно зробити. А раптом поруч лежав ще й вінчестер? Узяв би Олег його чи ні? Міг узяти, оскільки розумів, що там також може бути важлива інформація. Припустімо, перекачана з її ноутбука. Міг узяти.
Бажання зустрічатися з ним не мала ніякого. Стосунки з Олегом Ірина тепер не могла б навіть з натяжкою зачислити до категорії моральних травм, проте відчувалося щось нетипове для неї. Негативні емоції шпигали щоразу, коли думки завертали до квартири з дермантиновими дверима, в якій ходять одночасно руками й ногами. Щось таке обов'язково починало ворушитись усередині, й воно не те щоб опускало, але принижувало її у власних очах.
Та дідько з тим! Тільки надуманих емоцій бракувало, коли йдеться про такі суми.
«Кашкай» швидко здолав відстань поза межами години пік, а ноги за кілька секунд винесли її на перший поверх. Та й клацання замка довго чекати не довелося.
– Можна увійти? Як ти?
Це був той мінімум фраз, які довелося мовити.
– Жодних змін, – знизав плечима Олег. – Усе як зазвичай.
– І проблем, пов'язаних з отим усім, не було?..
– Гадаю, що й не буде.
Він не бажав їй допомогти, сказавши щось на кшталт «тільки не говори, що ти прийшла для того, аби про це спитати». Проте погляд Олега красномовно свідчив, що це й так зрозуміло.
– Ну... я дуже хотіла у цьому переконатися, – почала Ірина, – але заглянула не лише для цього...
– Я розумію, – підштовхнув Олег.
– Мені потрібно ще дещо дізнатися. Щоби бути цілком спокійною.
– Говори.
– Коли ти був у його джипі й забирав мій ноут... Згадай добре, там не валявся вінчестер від стаціонарного компа? Ти ж знаєш, як він виглядає...
– Звісно, – Олег дививсь у її очі й намагався прочитати задуми жінки, яку знав тепер краще, ніж за часів віртуальної близькості. – Я не бачив. Але стверджувати, що його не було, – не можу. Десь міг і лежати. Скільки того вінчестера... Машини я не обшукував. Забрав твій апарат – і все. А чому ти питаєш? Що там?
– Так, майже нічого. Шеф напередодні встиг зняти його зі свого робочого компа. Слідство працює на повну. Хочуть знайти. Риють усе і вся, – брехала Ірина. – Я подумала: якщо раптом він у тебе, то треба позбутися.
– Якби він був у мене, я б віддав його тобі ще тоді, разом із ноутом, – запевнив Олег. – Гадаю, це зрозуміло.
– Звичайно, – погодилася вона. – Але про всяк випадок хотіла перестрахуватися.
– От і перестрахувалась. А тепер... У мене прохання. Давай підведемо риску і забудемо про те, що сталося навколо цих твоїх пригод. Повір, нічого більше не трапиться. Усе настільки шито‑крито, що можна заспокоїтися. Сюди до мене не веде жодної нитки. І ще порада – поменше крутися біля цього. Не вирий сама собі ями.
– Гаразд, – відповіла Ірина – обіцяю. А... кави ти не зробиш? Я принесла печиво – своє улюблене.
– Чого ж, зроблю. Тільки... Давай домовимося про ще одне. І вилучимо з наших стосунків таке поняття, як борг ввічливості. Погодься, він зовсім недоречний.
– Ну‑у... давай.
Оте неприємне заворушилося знову. А каву він варитиме хвилин п'ять. Та й пити доведеться десять, не менше. Не обпікати ж язика. Хоча, вона б із задоволенням витримала цю неприємність, аби чимшвидше пропасти з місця, де на неї дивляться, як на...
От і виникла нагода згаяти цей довгий та незручний відрізок. А вміння не обходити гострі кути їй не бракувало ніколи.
– Скажи, ти зміг би чесно відповісти мені на одне запитання? Тільки чесно. Якщо не хочеш, то краще взагалі не відповідати.
– Сподіваюся, що зможу. Якщо не схочеться, то не дуритиму, – пообіцяв Олег.
– Як ти на мене дивишся? Що думаєш про мене як про людину після всього цього? Ти здатний усе це сказати в очі?
– Отже, ти очікуєш чогось такого, що незручно висловлювати. Так виходить?
– Хочу почути твою думку про себе з урахуванням твого досвіду спілкування зі мною.
– Гаразд, – здавсь Олег. – Хочеш відверто – будь ласка. Мені тебе шкода. З однієї причини. Ти не сприймаєш реальної цінності повноцінного життя і ніколи цього не навчишся. Тепер я упевнений у цьому. Якби не було кримінальних пригод, а нам би довелося побачити одне одного всупереч моїм планам, я б сказав тобі те саме, сподіваючись, що ти візьмеш бодай якусь користь. Сказав би, що от би побути тобі у шкірі людини без ніг, або, наприклад, очей... Хоча б недовго. І тоді б твої розум та краса обов'язково знайшли б гідне застосування у житті та, висловлюючись твоєю ж мовою, якість його стала б інакшою. Зараз я не можу так стверджувати, адже тобі довелося повисіти над краєм прірви і побачити власний кінець. А це ще дієвіше. Проте на тебе це ніяк не вплинуло. Отже, ти не здатна до глобальних висновків і перспективи для змін не маєш. Тому залишається тільки шкодувати.
– А чому ти так упевнений щодо моєї неспроможності робити висновки? – не зрозуміла Ірина.
– Бо не повірив у казку про вінчестер. Точніше, у причину твоїх запитань про нього.
– Дякую за каву.
Вона підвелась і взяла сумку. «Навіть якщо б ти умів стояти на своїх двох, я б знайшла тисячу аргументів стосовно того, чому тебе варто шкодувати незрівняно більше, ніж мене. І навіть якщо б твоя «Хонда» мала чотири колеса, твоїм перспективам не світило б зрівнятися з моїми»... Проте Ірина розуміла, що ніколи такого не скаже. Адже попри всю стервозність та черствість бити немічну людину було не в її правилах.

XXXIV

еличезний незграбний букет в Андрієвих руках виглядав, без перебільшення, кумедно, проте довелося зробити зусилля, щоб не засміятися та відповідно оцінити намагання того, хто вже відкрито набивавсь у кавалери. Сьогодні вона аж ніяк не мала його прикро вразити чи бодай засмутити. Тому, вчепившись мертвою хваткою у квіти, Ірина всілася на запропоноване місце й перейшла до справи, демонструючи щире бажання допомогти вже навіть не слідству, а його найсимпатичнішій складовій.
Попри всю чоловічу небайдужість Андрій схоплював на льоту і нотував, намагаючись щось скористати і для роботи. А Ірина не поспішала, намагаючись вийти на максимально зручну позицію і спрацювати безпомилково. Хвилювання іноді проривалося крізь її діловитість, проте Андрій сприймав це по‑своєму. Не перегнути б палицю! Обережно із жіночими чарами, адже він також не повний лох. Усього в міру.
І ось дійшло до найважливішого.
– Ну, оце, напевно й усе, що я змогла. Зауважте: купу часу витратила. Хоча... Ще одне забула. Ви ж просили, щоб до дрібниць. Отже, це стосується кількох його листів, які мені так і не вдалося нікуди причепити. Перше враження – начебто нічого важливого, але... Ну, міг же він деяку інформацію, що мала найважливіше значення, тримати і не в робочому комп'ютері. Хіба ні? Скажімо, флешка, або ноутбук домашній, або ще щось... А так не можу ні до чого прив'язати. Втім, були у нього, гадаю, і такі справи, що я не в курсах...
– Хмм... Взагалі‑то розумна ідея... – замисливсь Андрій. – А ви знаєте... Флешка була у вигляді брелока на ключах. Але там кілька файлів, які ми дослідили, і вони не становлять інтересу. А от...
«Що – «от»? Чому ти замовк? Ну!» Її витримка готова була зрадити.
– У машині під час обшуку ще й вінчестер знайшли. Щоправда, вміст його ідентичний робочому комп'ютерові. Я начебто перевіряв. Ну, не я, помічник мій. Сказав, що усе те саме. Нас не особливо зацікавило. Вміст часто дублюють. Не дай Бог що...
– Знаєте, гарний вечір вийшов, – задумливо протягнула Ірина. – Гідний вінець нашої співпраці, не надто продуктивної, якщо відверто. Ну, але що могла...
Постріл був у десятку.
– Ірино, – нахиляючись ближче, він наче збирався пропекти її очима. – Ірино... Це, я розумію, вже майже хамство з мого боку, але... Гляньте ще ви. Мій молодий співробітник міг і не зауважити. Хоча б прицільно стосовно тих кількох листів. Розумію, що вам не до цього, але... ну, дуже прошу. Нехай не завтра. Коли зможете. І... з мене ще більша кава!
– Хе! Я вважала, ще більший букет, – розсміялася вона, виправляючись одразу, – Боже, таки хамство з мого боку вийшло...
– А букет само собою! То що – послухаєте ще раз?
– Куди ж подінуся?.. – зітхнула вона. – Але не завтра – точно. І не післязавтра, якщо претендуєте, щоб робота була високоякісною.
А далі завертілося. Вона дозволила провести себе попід руку, а потім з розгону всадовилася за стіл, де комп'ютер так і не вимикався. Де та клята програма?! Пальці тремтіли. Такого облому вона не переживе. Спрацювати настільки блискавично і – упорожнє?!
Ні, так не буває. За півгодини випито дві кави й скурено три цигарки. Рухайся, старий мотлоше! Якщо це вдасться, комп‑ветеран заслужить місце музейного експоната, а вона завтра ж купить собі новий, до того ж, найкращий з усіх можливих варіантів. Блимай прудкіше!
Риска динаміки процесу дійшла закінчення. Адреналін стікав по ногах. Справжній, той, що дає задоволення, не зрівняне ні з чим.
Ну!
Список знищеної інформації складався з двох файлів. Один – якийсь фінансовий витяг. Мабуть, баланс «лівих» прибутків рахували наперед. А другий...
Усе.
Й‑йес‑с‑с!!!
Але навіть така ейфорія не змусила б її наробити дурниць. Хух... Чорти... Ще одна маленька затримка. А далі – справа техніки.
«Кашкай» відрулив у напрямку кільця. Потихеньку. Тепер поспішати справді нікуди, але зробити цю справу необхідно вже сьогодні, нехай на годиннику далеко за півночі. Однаково без цього заснути не вдасться. Забрати «лівий» ноутбук, а от кафешку варто було б змінити. Їх, привокзальних, – як «собачих» опеньків біля пенька і усі – до ранку. Втім, їй хоч на півгодини. Кави вже вистачить – тільки сік. Хоч би не глючив нет. Усе гаразд. Ось банківський сайт. Вхід. Пальці упевнено набирали комбінацію і вже й не думали тремтіти.
Кінець роботи. Здалося, що навіть пучки пальців уже відчувають тонкий та пружкий папір європейської валюти в достатній – не те слово! – кількості. У такій, на яку заслуговує вона, Ірина Ігорівна. Втім, хто б сумнівався. Та, кого нещодавно облаяли безперспективною, ще й пошкодували, укотре виявилася переможницею. Шакали гавкають, а караван іде. І хіба не байдуже, якої про тебе думки жаби у калюжах чи миші в норах?

XXXV

е, що відбулося наступного дня, виявилося для Ірини не передбачуваним, не прогнозованим, і взагалі не відразу вдалося зрозуміти походження цього явища. Упродовж залишку ночі, який разом із прихопленим ранком вона відіслала на совість, кудись поділись її салони, квартири, меблі, машини... Усе, що ще учора, не зважаючи на дику втому, лізло і нагромаджувалось одне на одне, зникло невідомо куди. Натомість утворилася... ні, не порожнеча. Дивним чином усе завмерло. Відчуття, плани чомусь втратили вогонь. Усе ніби й залишалося на місцях, проте не відчувалося законного драйву, життєвої сили.
Наслідок перевтоми. Тільки це. Коли Дробот не зі своєї волі помандрував у засвіти, а менти відчепилися, здавалося – все, кінець періоду нервів та нелюдських зусиль. І на той час її сили справді були на викінченні. Однак склалося так, що довелося напружитися ще. Витримала. От тепер уже точно кінець. Попереду – спокійний період життя. Феномен, який відбувається після кожної запарки. Ось, мовляв, гірше позаду, ми перемогли. Тепер не знаємо, куди подітися, до чого взятися. Сидимо, склавши руки і некомфортно почуваємося, хоч і мріяли ще вчора...
Те, що коїлося з нею, не було звичайною розгубленістю. Щось конкретно не так – ця думка посіла головне місце і не збиралася зникати. Отямившись, Ірина увімкнула комп. Тижневі канікули, влаштовані для штату фірми, а насамперед для себе, належало провести з максимальною користю та ефектом, адже вона заслужила як ніколи. До вечора шукала квартири в елітних районах, ексклюзивні варіанти меблів і гардеробу. Інтернет продовжував працювати на повну потужність. Щодо автопарку, то була змога поекономити на часі та й на грошах – «Лендкрузер» давненько був її мрією, і якби ще почати лазити по автомобільних сайтах...
У підсумку купа грошей, що напочатку приголомшувала, здалася не настільки фантастичною. І навіть не такою вже величезною – що‑що, а розмахнутись Ірина вміла. На кінець дня виявилося, що в усі ці плани влізти важко і хоч десь та чимось потрібно жертвувати. Звичайно, продасть старі машину й житло, що дасть їй змогу не залишитись, образно кажучи, без копійки у кишені, але на це потрібний час.
Відкатавши увесь наступний день по фірмах з продажу нерухомості та будівельних майданчиках, Ірина відчула конкретний спад. Настрій стрімко погіршувався. «Кашкай» застрявав у пробках, не бажаючи вискакувати на бровки, а одного разу мало не поцілувався з «Шевролеткою», яка влізла попід руки з перевантаженого провулка. Потрібно було починати таки з машини. Інакше можна догратися до чергового депресняку на гребені удачі. Від такого борони, Боже...
Увечері ж наступного дня «Кашкай» залишився на стоянці, а Ірина таки пересіла на новенького «Крузака» кольору темного металіка. Залишити стару машину в тому ж салоні й скинути таким чином зайві клопоти з голови не наважилася. Продавати потрібно самій, інакше обов'язково щось втратиш. Там двісті, там п'ятсот – і скоро й справді важко буде зрозуміти, куди поділися такі гроші.
Не бажаючи ризикувати настроєм, який не тримався стійко під час зустрічей з будівельниками, Ірина каталася тепер по меблевих салонах. Тут позитивних емоцій не бракувало. Хлопчики‑менеджери обсідали її, наче мухи, і їй залишалося тільки тицяти пальцем у різні боки, збурюючи рух у цій застояній вишуканості. Зусилля завжди приводять до успіху. На власне здивування їй таки вдалося пристойно «обставити» квартиру. Ту, якої, по суті, ще не було. Проблему належало розв'язувати якнайшвидше.
Упавши на канапу, Ірина заплющила очі. Пообідати по‑людськи так і не встигла. Тепер смоктало у животі й тремтіли руки. Автомобільні справи обійшлися дорожче, ніж вона розраховувала. Лічба меблевих нюансів дала аналогічний результат. Тепер, щоб розгулятися стосовно нерухомості, потрібно обов'язково щось продавати. Якщо робити це так само швидко, втрати зростатимуть. Капітал невгамовно танув, наче сухий просіяний пісок, затиснутий у жмені. Жива людина не здатна стояти нерухомо. Закляклі м'язи скорочуються, і піщинки просипаються то там, то там. Розтиснеш долоню – а в ній уже далеко не те, що було.
Ніч насувалася невпинно, і належало якнайшвидше заплющити очі, інакше завтрашня втома і невиспаність не дозволять доробити справи. Але сон кудись подівся. Вона зазирнула у перелік пропущених дзвінків, адже говорити упродовж дня за біганиною вдавалося не завжди. Альбіна телефонувала ще двічі. Зранку вони перекинулися кількома словами, після чого Ірина «пропала». А про що говорити? Розповісти про багатоденні метання з кінця у кінець міста задля того, щоб витратити гроші? Цього лише бракувало. Альбіна жахливо заздрісна. Тиждень не спатиме, навіть не знаючи, про яке бабло йдеться. А на довершення причепиться, щоб позичити. Не замислюючись над тим, як потім віддаватиме. Краще не треба.
Але засинати не хотілося. Зрештою телефон таки опинивсь у її руці.
– Привіт. Вибач, не було часу протягом дня.
– Звісно, ти як завжди, – зітхнула подруга. – Чим займалася?
– Знаєш, машину взяла. Я ж давно мріяла.
– «Лендкрузера»? Нового?!
– Так. Перепала можливість узяти нормальний кредит. Майже безвідсотковий. Ну... Скільки того життя? Он, старість на носі...
– Ти дає‑є‑єш... Ну, Ірусю... Слухай, а що то за кредит такий? Як його оформити? Мені так треба...
Вираз обридливості вмить усівсь на обличчі Ірини. Зараз почнеться. Тепер зачепиться... Але ж про машину так чи інакше потрібно – її не сховаєш.
– Алю, тут така справа: боси німецькі підлизалися, щоб зацікавити. Я ж тепер, ти знаєш... Словом, банк, який з ними у контакті, тільки для працівників фірми. Тож пробач.
– А ти не могла більший кредит оформити, а потім разом би віддавали? Отак завжди: не скажеш, не порадишся, лише про себе дбаєш.
– Алю... Усе швидко, приїхав Ганс, я тобі розповідала, потім зателефонував, узяв дані... Це навіть не я – він суму запропонував. Сама знаєш: дають – бери. Я потім розвідаю, якщо трапиться нагода.
Розмова залишила неприємний осад. У спальні стояла тиша, телевізор довелося вимкнути, бо голова гула й без нього. Господи, де знайти друзів, знайомих, яким нічого не треба, які не прагнуть із тебе щось витягти? Згадка приблукала несподівано. Вона ж і викликала іронію. Олегові, як це не дивно, нічого й не було від неї потрібно. Крім уваги та доброго слова. Той, хто якраз і був позбавлений багато чого, претендував лише на те, що нічого не коштувало. Прикро. Якби не жалюгідне становище цієї людини, вона із задоволенням багато що віддала б йому.
Ірина крутилася на ліжку, вже не сподіваючись заснути. Думки вперто лізли в непотрібне русло. У чому ж парадокс? Чому після того, про що довелося дізнатись, її рішуче відштовхнуло від Олега? Ну нехай пропали б думки про те, що не зайве опинитися в одному ліжку з чоловіком, який багато чого... Нехай би зникли вони, і це можна зрозуміти. А все решта? Чому його стан так впливає на її бажання просто спілкуватися? З тієї ж причини? Що перспектива близьких фізичних стосунків унеможливлюється... А отже, нема про що і душевно говорити. Отже, виходить, секс для неї все‑таки первинний. Що ж, вона завжди так вважала, це той самий Олег змусив її засумніватись у цьому.
Думки заплуталися зовсім. Ірина підвелась і пішла шукати снодійне. Перша тридцять ночі. Значить, спатиме до дванадцятої як мінімум. То й що? Завтра на роботу ще не йти. Де ж пігулки? Пошуки тривали довгенько. Нарешті, рішуче вливши води, проковтнула таблетку. Зараз цей дурдом скінчиться. А від Нового року вона обходилася без цієї гидоти, на яку підсіла, здавалося, навічно. Тому й не зразу відшукала пілюлі. Роль снодійного виконувала людина, яка вміла, мешкаючи хтозна‑де, бути завжди поруч.
Образ чоловіка в інвалідському кріслі вперто вималювавсь у свідомості, й Ірина махнула рукою у марних надіях відігнати непривабливу картинку. Ще трохи, – і зникне взагалі усе, лише зачекати. Що робить він зараз? Спить, напевно. У пам'яті постало скромне, але чисте й доглянуте житло. Ні сміття, ні об'їдків. Ця людина, будучи чоловіком, ще й позбавлена змоги пересуватися природним шляхом, уміла обійти себе, крім цього, й примудрившись заробляти на життя. Ірина струснула головою, намагаючись не пустити наступну думку, але та втиснулася попри її бажання. ...більше того, цей чоловік, безпомічність якого відштовхнула близьку жінку, спромігся ще й урятувати її, зробивши для цього те, що з погляду звичайної людини взагалі неможливе. Що відчуває така людина, поставлена після цього перед фактом своєї непридатності, а отже, й непотрібності?
Це був повний дурдом. Не будучи від природи сентиментальною, Ірина могла спокійно дивитися на голодних обдертих бабусь, бездомних дітей, кульгавих псів, які примерзали у підворіттях. Від картин чужої немічності нічого не здригалось усередині, адже траплялися вони чи не на кожному кроці й були таким самим атрибутом нашого життя, як і сніг, дощ та мухи, котрі також по‑своєму небажані. Такий світ. Тепер думки про те, що їсть і вдягає цей чоловік, звідки бере ліки та чи вистачає на них грошей, зароблених вечірніми уроками, прийшли і не бажали забиратись. А від наступної Ірину мало не знудило. Завтра вона мала їхати до агенції з продажу нерухомості на новому «Лендкрузері», хоч і «Кашкай» ще не виїздив гарантійного ресурсу. Мала гуляти хоромами, хоча й тут їй не було тісно, проте сюди не влізли б нові ексклюзивні меблі. До того ж, усе це робитиметься без належного задоволення під невтішні думки, як влізти у фінансові рамки, що вже, правду кажучи, надто широкі. І все це за гроші, які б не отримала б, якби ота немічна людина не зробила того, на що здатен далеко не кожен здоровий. Гроші, що здобув інвалід...
«Обклавши» подумки хтозна‑що, Ірина пішла курити. Таблетки вже діяли. Руки і ноги відчували слабкість, повіки ставали наче не своїми, а сну однаково не було. Дебілізм повний. Вийшовши на балкон, вона припалила цигарку. Вогні навколо мерехтіли й роздвоювались. Ого... Бракувало тільки перехилитись і впасти з дванадцятого. Ото й розв'язалися б проблеми. Боже, яка херня...
Думки заверталися бозна‑як. Відчуття бридкості до самої себе. За роки виживання в брудному і жорстокому світі доводилося бувати у різних ситуаціях. І питання, що можна собі дозволити для досягнення мети, а що ні, завжди вирішувалися на підкорці. Ніколи не доводилося перейматися ваганнями стосовно того, як поважати себе «після цього». Факти з власної біографії полізли один наперед одного. Ні, вона нікого не вбила і не пограбувала. Однак те, над чим не замислювалася раніше, згадувалося напрочуд недоречно, так, ніби вирішило сьогодні добити її.
Одного разу, на зламі своєї кар'єри, коли особливо відчувалося настання моменту «вискочити наверх», вона вляглася під свого начальника. Ні, цей чоловік виглядав цілком пристойно і, власне, не вимагав таких жертв, хоча й не був проти. До того ж, потім став її коханцем не на один рік. Але тоді, напочатку, метою Ірини було таки кар'єрне зростання, перспектива обскакати таким чином інших претендентів. Виходить, продала себе. Ніколи не замислювалася над цим. Чого ж воно бентежить? І чи має їй бути неприємно від таких усвідомлень? Ставало не те що неприємно – без перебільшення, гидко. Оце за стільки років?!
А як тоді треба почуватися, купаючись у благах, здобутих на гроші, що заробив інвалід, і які за всією логікою мали б належати йому. Стоп! За якою логікою? За чиєю? Може, за його логікою? Того, хто найвище ставить питання бути чи не бути самотнім? Кожному – своє...
Шпортаючись у килимі та недбало розкинутому одязі, вона дошкандибала до ліжка. Голова оберталась, і останньої миті навіть виник сумнів, а чи вона у перину летить – щось надто довго. Може, з дванадцятого поверху? Під нею простиралося щось м'яке. Ні...
Пішло воно все...

XXXVI

а дермантиновими дверима сьогодні точно не відбувалося ніяких казок. Тривав звичайний урок. Хоч, як згодом виявилося, – не зовсім звичайний. Ідучи сюди, Ірина вирішила обійтися без попередніх дзвінків. Куди йому подітися? А у голові після снодійного було настільки некомфортно, що переконати когось телефоном здалося нереальним. Тіло також залишалося млявим і лише перед під'їздом щось наче прокинулося. Відчулося хвилювання. Згадались учорашні думки. А наче й не п'яна була.
Удар долі вдалося витримати, проте життєвий ритм збився, наче якийсь базовий механізм відреагував на поштовх землетрусу. Тепер його клинило отак, як учора. Або так, як сьогодні, коли замість забути нічне напівмарення, вона приперлася сюди. Гаразд. Вирішувати усі питання – її кредо. Якими б ті не були.
Ірина сиділа у кімнаті, чекаючи, поки закінчиться урок. Учнів було двоє, і заняття Олег будував наче свого роду змагання між ними. Вони доповнювали один одного, не раз перебиваючи, адже кожен намагався встигнути першим. Завдяки такій формі як один, так і другий отримував змогу повторення матеріалу, котрий зайвий раз звучав із чужих вуст. Учитель твердо дотримувався методики уроку, не дозволяючи їм зациклитися на суперництві. Головним залишалося засвоєння матеріалу. Ірина мало розуміла те, про що йшлося, хоч і самій довелося з'їсти зуби на математиці, проте нестандартне й дохідливе викладання викликало цікавість навіть у неї. Один з учнів частіше встигав першим, і тоді другий отримував «покарання» – схопившись за одну з перекладин, щоразу підтягався, скільки міг.
– У всьому людина повинна знаходити позитив, у будь‑якій ситуації, – вчив Олег. – От ти відстаєш від Миколи, він думає швидше – нічого. Зате сильнішим будеш. Скільки разів сумарно підтягнувся за урок? Ото ж бо. Давайте, їдемо далі. Тільки уважно...
Ця людина була неабияким психологом і чітко знала, що робить. Хлопці пішли – веселі й задоволені. А за той невеличкий час, поки зашнуровували черевики, вчителю було задано стільки життєвих запитань, що відповісти спромігся б не кожен. Позбавлений багатьох можливостей, неповноцінний чоловік був безперечним авторитетом для юних у такому віці, в якому авторитетів часто не існує взагалі.
Двері зачинились, і «Хонда», що вміла їздити по хаті, зупинилася перед нею.
– Ну, тепер привіт, – сказала Ірина. – Цікаво у тебе уроки проходять. Інше уявляла. Твоя популярність у клієнтів вражає.
– Це моя робота, – знизав плечима Олег. – Ти також своїй усе віддаєш. Щось сталося?
– Як тобі сказати... Загалом нічого поганого. І навіть навпаки. А ти як?
– Нічого... – вираз нерозуміння співрозмовниці змінив його обличчя. – Далі у звичному ритмі. Все‑таки щось сталось. Я бачу.
– Справді нічого поганого, – запевнила Ірина. – І навіть завершилася моя співпраця зі слідством. Допомога з фахових питань. Можна розслабитися. Знав би ти, в яких напрямках вони шукають... Дуже далеко. Та й без особливого натхнення. Гадаю, їхній поїзд уже за горизонтом. Хоч я обіцяла не згадувати, пробач.
– Ні, дякую за новину, – Олег відкинувся на спинку. – Якось підсвідомо таки переживав... Але якась інша причина однаково привела тебе до мене.
– Ніяка, просто... Я ж казала, що забіжу колись. Ну, привід, звісно є. Тепер я, уяви, – директор філії. Завдяки тобі, як не дивно.
– Давай не будемо так трактувати, – попросив Олег. – Неприємно, адже малося на меті не це. Так що...
– Гаразд, – згодилася вона. – Вибач. Усе ж таки, поки що, не знати чи на постійно, я керуюча. Фірма загалом належить німцям. Приїжджав їхній представник високопосадовий – знайомитися, перевіряти. Залишився задоволеним. Контакти тепер, сам розумієш, через мене. Ну і... Словом, трапилася нагода, і я прозондувала одне питання. Медицина їхня круто «стоїть» щодо твоїх проблем. Організувати обстеження в будь‑якій з їхніх провідних клінік – нема питань. Загалом елементарно. Давай готуватися.
Олег лише гмукнув.
– До чого? До поїздки туди? Відпадає. Все. Тема закрита.
– Чому? – не зрозуміла Ірина.
– Тому. Ці питання зняті з мого порядку денного. Точніше, життєвого. Крапка.
– Як це зняті? Як вони можуть бути зняті?!
– Я розповідав. Повторювати не хочу. Давай про інше.
– Ні, – заперечила Ірина. – Не розумію цього. Такі питання не можуть бути зняті. Ніколи. Ти прокатався до «сусідів» за мізерні бабки, які вдалося нашкребти, тобі навішали локшини на вуха, і це все? Все, що можливо зробити? Це привід сприймати результат остаточно і бути задоволеним?
– Це – солідна клініка, – не погодивсь Олег. – Військовий госпіталь. Усесвітньо відомий. Так чи інакше, вони в курсі можливостей світової медицини з даного питання. Може, у твоїй Німеччині й краще зробили б якусь операцію, не заперечую, але ще раз повторюю – таких перспектив нема. Ніде. Ми допитувалися про це. Відповіли чітко – ніде. А обстеження зроблено всі можливі.
– Я не вірю, – заявила Ірина. – Не вірю – і все. І пропоную тобі зробити ще раз, тільки вже там.
– Марне викидання грошей. Якби була хоча б найменша надія, мені б сказали. Говорять усім. Сам чув. Одним – їдьте до Німеччини, іншим – до Ізраїлю... Мені нікуди їхати.
– Гроші – не твоя проблема, – чітко і майже по складах заявила вона. – Це взагалі не проблема. Потрібно збиратися.
– Ні, – вперсь Олег. – Навіть якщо гроші не проблема, нема сенсу. До того ж...
– Що? Говори!
– Нічого... Ти хочеш, щоб я наново почав сподіватись, а коли результат виявиться таким самим, що тоді? Знову сторч головою? Вдруге дива вже не станеться. Ніхто у фатальну мить не схопить за руку. Погодься, це точно диво, яке трапляється лише раз. Не хочу. Знову пережити таке...
– Гаразд, – згодилась Ірина. – їдемо просто так. Без будь‑якої надії. Просто провести курс лікування, реабілітації. У солідній клініці. Нехай тебе не поставлять на ноги, але процедури, які в німців пропонують у подібних випадках, хоча б чимось будуть корисними! Хоч десь, з якогось боку, щось проліпшиться!
– Можливо, – скрививсь Олег.– Але воно того не варто. Я почуваюся цілком нормально, наскільки це можливо. Мене таке життя влаштовує, і не варто на це...
– Варто, – перебила вона. – Хто платить, той і замовляє...
– Ні, – він похитав головою. – Марна балачка, повір. Однаково ні до чого не домовимся. Кажу тобі – тема закрита. – Давай про інше.
– Гаразд, давай, – Ірина потроху «закипала». – Давай про інше. А що, закони, як ти казав, гостинності у цьому домі змінилися? Чому гостям уже вдруге не пропонують кави, змушуючи напрошуватися?
Не говорячи нічого, Олег поїхав до кухні. Дзенькнуло приладдя.
– Ти казав, що при бажанні можна палити! – крикнула Ірина навздогін.
– Усе, що я кажу, залишається дійсним...
Горнятко кави постало на столі, коли цигарка ще не встигла догоріти. Лише одне горнятко.
– А ти?
– А моя норма на сьогодні вичерпана. Багато учнів було. Приводив себе до тонусу.
– А задля ввічливості?..
– Ти кажеш, що є прагматичною і раціональною людиною, полюбляєш, щоб усе робилося за потребами, а не для годиться. Ти ж і пропонувала, щоб між нами – без дешевого етикету. Мені не шкода кави, можу ще десять зробити, але як навіть одна не потрібна, то навіщо виливати?
– Резонно, – своєю чергою скривилась Ірина. – Тоді до справи. Ти хотів про інше. Є й інша проблема. Я свого часу докладно розповіла тобі, як влізла у ситуацію, з якої ти мене витягнув. Отже, коли довелося приймати «у спадок» Дроботове господарство і з'ясовувати, що до чого, відкрилась одна обставина. Шефові замовники розплатилися з ним. Вочевидь, так було домовлено. У призначений час гроші перевели на відповідний рахунок. Так вони й валялися там – нічиї. Тепер вони у мене. Звісно, довелося напружитися додатково, проте результат того вартий. Тобі цікаво, скільки там?
– Ні.
І марно вона намагалася не моргнути повіками, щоб не проспати отой ковтальний рух, мимовільне стискання м'язів горла, котре виникло б у будь‑кого в такій ситуації. Він не ковтнув. Лише спокійно дивився на неї і чекав, що далі.
– Гаразд. Тоді не буду хвалитися, скажу лише, що багато навіть для моєї уяви. Усе відбулося нормально, і можеш бути упевнений, що за ними не залишився ніякий слід. Ну і... Словом, ці гроші не лише мої. І навіть більшою мірою твої. Отака ситуація.
– Оце й народило у тобі ідею їхати до Німеччини? – посміхнувсь Олег. – Дякую. Шляхетно з твого боку, але справді зайве. Вирішено остаточно. Тож не переймайся.
– Добре. Щодо поїздки вирішили. Тоді ти сам думатимеш, як їх витратити. Давай узгодимо, як я тобі їх передам. Не готівкою ж, напевно. У тебе є рахунок?
– Нема жодної потреби, – заперечливо похитав головою Олег. – Не хочу ніяких грошей, заспокойся.
– Не зрозуміла... – сіпнулась Ірина. – Я ж пояснюю: вони рівною мірою наші. І я збираюся свої витратити найближчим часом. А твої віддати тобі.
– А я ще раз повторюю, – терпляче стояв на своєму той, – нема ніяких моїх грошей. Усі оці нюанси – твої проблеми. Розв'язуй їх на власний розсуд. Я не претендую.
– Але ж ми разом здобули ці гроші, – ще раз повторила Ірина.
– Помиляєшся, – заперечив Олег. – Я не заробляю кілерством. Ніколи б такого не зробив. А якщо нині ситуація склалася так – заслуга тільки твоя. Не хочу більше це обговорювати.
– Отже, на них належало махнути рукою? Нехай так і валяються нічийні?
– Твоє рішення... Я не засуджую в будь‑якому випадку.
– Значить, не засуджуєш. І я тепер маю витрачати їх, отримуючи неабиякі блага. Водночас усвідомлювати, що ти отут... Тобто, людина, без якої нічого б не було... Що тобі, можливо, на ліки не вистачає, а я...
Він лише похитав головою.
– Я взагалі не вживаю ліків. Розумієш? І якщо не брати до уваги вади з ногами – цілком здорова й навіть тренована людина.
– Нехай. У тебе килимки старі. А чайник – узагалі мовчу. І мило дешеве, з підозрілим запахом. Як можна ним митись? І двері китайські. Та ще багато негараздів. І кожен з переліченого сам собою, не трагедія, звісно. Але все разом воно називається – «якість життя». І мені дуже некомфортно, що вона у нас сильно відрізнятиметься в той час, як своєю якістю життя я значною мірою тепер зобов'язана тобі. Ти знаєш, що позавчора я купила «Лендкрузер»? Із салону, новенький. А до цього вже років десять марила ним.
– Вітаю, – байдуже мовив Олег. – Радий за тебе.
– А тобі відомо, що їзда на ньому мені вже другий день замість дарувати задоволення поперек горла стає?! Коли уявлю, на чому їздиш ти...
– Ну... тут уже нічого не зміниш... – розвів руками Олег. – На «Лендкрузері» не поїду, навіть якщо заперти його прямо сюди. Така доля. То що тобі – на інвалідський візок пересідати задля душевного комфорту? Погодься – це ж абсурд. Кожному – своє. Сама казала.
– Ні, не мені пересідати. Тобі. Візки, до речі нині є такі, що деяким машинам до них далеко. Я каталоги дивилася в «неті». І для тебе це першочергово – якість життя.
– Ірино... – втомлено похитав головою Олег. – Найкраща річ – та, яка зручна і звична. Я до свого привик, дещо вдосконалив – і мені комфортно. А над такими дрібницями, як килимки і чайник узагалі ніколи не замислювавсь. І дешевий шампунь мене цілком влаштовує. А якщо не відмовився б, припустимо, від більшого і сучаснішого телевізора, то він тут поки що не стоїть, бо руки не доходять. День розписаний, планів багато, постійно відсуваю його купівлю на майбутнє. І не тому, що грошей бракує. Повір, на домашній кінотеатр вистачить, не те що на чайник. А моторчика такого, щоб вставити і я рухав ногами, поки живу, ще не винайдуть. Спадкоємців також нема й не передбачається. Не маю куди ті твої тисячі прилаштовувати. Ти маєш на що – отже, тобі й витрачати. Тож сідай спокійно на свого «Лендкрузера» і не переймайся дурним.
Це було викладено надзвичайно дохідливо, ввічливо і недвозначно. Ірині не те щоб конкретно вказували на двері, проте поступово наштовхували на таку думку. «Сідай на свого «Лендкрузера»... Отже, вали звідси і на мізки не капай. Схоже, від життєвих невдач і трагедій ця людина поступово втрачала глузд.
– Дякую за каву, – крижаним тоном промовила Ірина, відсуваючи стільчик. – Розумію, до чого ти спрямовуєш ситуацію. Я маю жити розкішно у той час, коли сам припадатимеш пилюкою...
– Покажи, де тут пилюка?
– Не перебивай мене! – раптом крикнула Ірина. – Прекрасно розумієш, про що йдеться! Ти ображений, що я, дізнавшись про твій стан, не змогла відновити стосунки, які були між нами, у той час, як зробив для мене все. Хочеш, щоб мені тепер жилося некомфортно. Покарати мене хоча б таким чином. Бажаєш, аби я користувалась одноосібно тим, що маю лише завдяки тобі, й відчувала себе моральною потворою. Твоя психологія – страшна. «Якщо погано мені – нехай погано буде іншому, хто може собі дозволити більше, ніж я»! Правильно? Так вишукано наплювати треба вміти.
– Ні, – заперечив Олег. – Це в тебе хибна психологія. Ти вважаєш, що маєш право нав'язувати свої бажання тому, кому, на твою думку, робиш добро. А поняття добра відносне. Для тебе добро – одне. Для мене – інше. До того ж, плювати комусь – це, погодься, активна дія. А я лише опираюся змінам, яких не хочу. Ми ж не разом? Отже, кожен має право жити своїм життям.
Лють поступово охоплювала її нутро. Цей неповноцінний індивід, приречений товктись у чотирьох стінах, виявився жахливою істотою і зумів, незважаючи на власне жалюгідне становище, простягти щупальці в її широчезний простір і заважати нормальному існуванню. Будучи, на думку Ірини, ніким, він мав непробивний панцир, об який ламались її стріли, і сидів незручним горбком на рівному місці. Олега не можна було виколупати й посунути – лише обійти, скривлюючи свій шлях і втрачаючи на цьому час та концентрацію думок. Розуміння власного безсилля щодо розв'язання проблеми, яку сама ж висмоктала з пальця, доводило Ірину майже до сказу. Тому посмішка вийшла єхидною та щирою.
– Не разом?! Дорогий мій, я не була б з тобою разом, навіть якщо б твої ноги вміли літати.
– Я також не був би з тобою. Навіть з такими ногами, які є, і навіть якщо б ти сама цього захотіла.
– От і поговорили, – Ірина взялася за двері. – Можеш більше не опиратись. Я йду. Будь‑хто на моєму місці покрутив би пальцем біля скроні. Але я не буду користуватися твоєю часткою. Нехай ці гроші лежать у мене, хоча це й зайвий клопіт. Знадобляться – зателефонуєш. Ані – то це наша остання зустріч. І ще одне – дивно, звичайно, але твоя сьогоднішня відмова залишила більше неприємних вражень, аніж ота попередня, коли я просила про допомогу. До речі! Згадай: тоді у підсумку ти вчинив усе‑таки інакше. Бувай. Якщо маєш що сказати на прощання – говори.
– Будь обережнішою. Бачиш, до чого іноді доводить «картярство». А оте, що ти називаєш якістю життя, – насправді лише якість існування. І щоби воно стало справді життям, окрім якості потрібен ще й зміст. А це вже – категорія, значно меншою мірою прив'язана до грошових питань. І нерозуміння цього значно ближче до моральних недоліків, аніж саме собою прагнення жити розкішно.
Її «ковбасило» аж до самого дому. Стан, до якого довів цей нещасний, не давав змоги нормально спати та їсти, не кажучи вже про роботу. «Нормально існувати»... От вгризлося! Спересердя вона мало не кинула будь‑куди тим, що було під руками. Ні, дорогенький, помиляєшся. Це ти існуєш. Мов жаба у дірці під колодою. Та, що спромагається лише висунутись із плісняви на свіже повітря й одразу ж залазить назад. Кожному своє. Йому – сопіти у дві дірки. А собі – наука. Не переймайся непотрібним, Ірино, коли й без того є чим тривожитися. Не шукай гризоти – сама знайдеться.
Завтра кінець перепочинку. Перший день на роботу. Життя увійде в колію. Усе непотрібне – геть.

XXXVII

«автра» вилилось у приїзд координатора. Дзвінок Хофнера застав зненацька, але через кілька хвилин Ірина вже мчала стрімголов до аеропорту. Чому без попередження? Недовірливий німець – у своєму стилі: розкидається компліментами, а налітає, наче податкова, – раптом побачу щось, для моїх очей не призначене.
Та коли «Лендкрузер» припаркувавсь у призначеному місці, вона усе зрозуміла. Там вже стояв «Лексус» з номерами іншого регіону. Німець бажав зустрітися спочатку з цією людиною. Обоє натягнуто посміхались до Ірини і сипали компліментами, а Хофнер – ще й запитаннями стосовно здоров'я та успіхів. Розвиток подій, як на неї, не обіцяв нічого доброго.
Усе стало зрозумілим лише в офісі, коли німець попросив відчинити апартаменти Дробота. Павла Іноверцева рада директорів компанії призначила на посаду директора їхньої філії. Остаточно. І позаяк він сидів зараз поруч, то відбирав у Ірини можливість запитати в координатора, чим вона не влаштовувала фірму. Спромігшись у відповідь на кілька посмішок, не менш натягнутих, Ірина зрештою таки опинилась у себе.
Це був новий удар долі. Бездоганно «вигребши» у надважкій ситуації, законно сподівалася на успіх. І до того йшлося. Після життєвих катаклізмів складався надзвичайно вдалий момент для стрибка кар'єри. Нечуваного‑небаченого стрибка. Тепер полетіло у прірву. Мабуть, ці ідіоти не думали, що роблять.
Вона ще не знаходила собі місця, як зайшов новий шеф.
– Пані Ірино, їдемо. Ресторан замовлений – проявимо повагу до гостя. Та й призначення здалося б відзначити.
– Павле Олександровичу... Я все‑таки жінка. Тому прошу вас на майбутнє стукати, коли заходите до кабінету. Пробачте.
– Домовилися. Пішли – моєю поїдемо.
– Павле Олександровичу, – ледве стримувалась Ірина, – повірте, стільки роботи назбиралося... Мушу бути тут. Ви ж не хочете, щоб перший день вашого керівництва ознаменувався неув'язками, які потім доведеться розгрібати кілька тижнів?
Пауза свідчила, що ця людина не звикла до відмов.
– Добре, працюйте.
Двері зачинилися ненадовго. За кілька хвилин, щоправда, вже після стуку, на порозі постав Хофнер.
– Пані Ірино, ми на вас чекаємо. Я – дуже. Двоє джентльменів чемно просять скласти їм компанію.
– Пане Хофнере, – в своїй небездоганній німецькій вона зараз добирала кожне слово. – Можливо, ви не помітили, але я призначена для інших потреб, а не для компанії чоловікам у ресторанах. Для супроводу краще візьміть секретарку. Було приємно з вами працювати. Дякую.
Попереду чекала смуга нового оговтання, сірих днів і марних зусиль. А тепер належало стати собі на горло і тупо робити своє, виконувати обов'язки. Продовжувати лізти догори, незважаючи на обдерті лікті та пошарпані нерви.
Іноверцев виявивсь екземпляром, порівняно з яким Дробот міг відпочивати. До вечора наступного дня в Ірини виникло бажання взяти портрет покійного в рамку і повісити у найвиднішому місці на стіні як згадку про світлі часи. Це був парадокс, але якби не зайва завзятість всюдисущої заступниці, з попереднім начальником, нехай він був тричі бандит, ще не знати скільки жилося б «довго і щасливо».
Її викликали до кабінету керуючого зі самого ранку. Запах ароматизованої кави вперемішку з дорогими парфумами викликав легку нудоту. Довелося зробити зусилля, аби не скривитися. Зондуючий погляд нового очільника також не додавав позитивних емоцій. Мішечки під очима свідчили про його схильність до «солодкого» життя.
– Ірино, вчора ми з паном Хофманом через вашу відмову мали певні затруднения. Я у місті нова людина, навіть мешкаю поки що у готелі. Сподіваюся, ми з вами сьогодні гарно пообідаємо, а потім я розраховую на екскурсію.
– Пам'ятники, музеї? – не зморгнула Ірина.
– Можливо. Але насамперед – гарний масажний салон, тренажерний зал, басейн. Ну і хотілося б навідатися до агентства, яке торгує нерухомістю. Є бажання осісти... Давайте проведемо робочу нараду вдвох, а потім...
– Павле Олександровичу... – вираз обличчя Ірини красномовно свідчив про те, що вона збирається з думками. – До робочої наради мушу підготуватися. Десять хвилин, не більше. Сподіваюся, дозволите. А все решта... Я вже казала вчора панові... м‑м... Хофнеру – по другій частині, тобто по пер‑шш... ви ж із цього почали – з успіхом упорається Наталі. Я ж цінна суто за фаховими питаннями. Ви переконаєтеся.
– Зрозумів. Але, Ірочко, я звик сам вирішувати, хто з моїх підлеглих більше для чого цінний. Тому давайте не розладжувати роботу фірми і не лише дотримуватися субординації, а й дбати про хороші, навіть дружні стосунки. Ви ж не проти наших з вами дружніх стосунків? Я цього хочу, чесно кажу.
– То чесно скажіть ще одне. Мені відразу писати заяву на звільнення? Я не сплю з начальниками, даруйте за відвертість. Прошу це врахувати, щоб, як ви кажете, не розладжувалася робота фірми. Краще піду звідси, щоб зняти усі незручні моменти. Але прошу вас врахувати один нюанс: жінок багато, такий чоловік як ви знайде на будь‑який смак. А компетентна людина, спроможна успішно вирішувати виробничі питання, якій можна довіряти, яка не підведе в будь‑якій ситуації... Зважте – що цінніше. І якщо раптом вирішите правильно, не називайте мене «Ірочкою». Ірина Ігорівна або пані Ірина. А стосовно дружніх відносин я не проти. От тільки складаються вони самі й після певного часу успішної праці. Домовитися про них наперед неможливо.
Він лише поблажливо посміхнувся.
– Розумію вас, Ірочко. Але ви багато у чому помиляєтеся. В нас у країні – надзвичайно широкий ринок праці. У тому числі багато жінок, які є компетентними фахівцями. Ще більше таких, що згідні лягати під будь‑кого. Тих, які поєднують обидві властивості, – значно менше, але ринок настільки великий, що...
Ірина підвелась і поправила волосся.
– Дякую, Павле Олександровичу, що повелися зі мною порядно. Знаєте, є такі, що на перших порах святі, а подумки вже «підкопуються» і роблять це довго й наполегливо. Ви зекономили мій час. Тож почнемо пошуки негайно: я – робочого місця, а ви – гарної та поступливої заступниці. Вважайте, заява вже у вас на столі.
Заяву довелося переписувати двічі. Попередня то пропадала, то губилася. Потім Ірину почали лякати негативною рецензією, і це – під продовженням того самого морального тиску. Довелося звертатися до Хофнера. Не позбавлений здорового глузду німець намагався залагодити конфлікт, проте новий шеф був цілковитим чмом, здатним лише дрібно гадити. Гроші, що фірма витратила на її навчання, Ірина повернула швидко. А от Іноверцев змушений був переписувати референт‑лист тричі. Отримавши пряму вказівку генерального керівництва про позитивну рецензію для неї, він щоразу використовував формулювання, котрі для будь‑якого роботодавця виглядали двозначними. Ірина терпляче відсилала копію до центрального офісу й обгрунтовувала претензії. Зрештою їй запропонували скласти документ самій.
Пошук роботи затягнувся на місяці. Звісно, вона не сушила голову, за що жити, проте бездія та думки про втрату темпу і фахову декваліфікацію гризли щодня. Рівноцінної за розмахом фірми у місті не знайти. А переїзд тягнув за собою нові організаційні проблеми. Зустрічі з кількома власниками фірм не додали оптимізму: це було не те. Масштаби підприємств, складність роботи та, відповідно, платня і перспективи зростання залишали бажати кращого, а на Ірину, попри фахові чесноти, продовжували дивитись як на потенційну шлюху «принеси‑подай».
Займатись у таких обставинах купівлею квартири безглуздо. Спочатку робота. Взагалі усе спочатку! Скільки можна...
День народження, що намалювавсь у цій ситуації невідомо звідки, був щонайменше, недоречним. Якщо чесно, вона взагалі забула про нього. Нагадала Альбіна. Як завжди, перша. О пів на сьому ранку, коли ще можна спати. Якого біса? Не знає, що вона без роботи?
Ставши перед дзеркалом, Ірина порахувала роки, зморшки і насущні проблеми. Результат настільки не втішив, що не хотілося навіть думати про святкові гуляння. Дзвінки змінювали один одного. Нечисленні наполовину забуті родичі, Андрій, який ніяк не міг позбутися думок про можливий роман, Валерій – з тих самих міркувань, але з іншим прикидом і трактуванням ситуації. Ближче до обіду почали масово озиватися «колишні». Не зателефонував лише доцент консерваторії – сраний композитор, либонь, досі жував образу, доповнюючи її стражданнями і втілюючи останні у звукові комбінації, зрозумілі лише подібним до нього. Обізвався навіть Іноверцев – наче й не було нічого. Побажав. Поцікавився, чи знайшла роботу... Худобина!
Настрій зіпсувавсь остаточно. О сьомій вони оцінювали бездарну кухню у кабаці, що претендував на ексклюзивність, а Сергій, власник закладу, чомусь знав про Іринину дату. Всюдисуща Альбіна... Чим далі, тим більше вона нагадувала собачку якоїсь дзявулистої породи з мертвою хваткою. Замкне щелепи і – «гайки». Можна вбивати – не відпустить. Невдовзі за їхнім столиком сидів ще й партнер Сергія по бізнесу. Кількість питва зростала, а подруга більше й більше «западала» на партнера.
Усе з'ясувалося за півгодини. Вони ж були знайомі раніше, й Аля притягла Ірину сюди з конкретною метою! «Кажуть, там кабачок непоганий...» От, сучка...
Альбіна все частіше ходила танцювати й курити, а перекури затягувалися. Ірину взяла нудь. На Сергія дивитися було бридко. Подальші слова і вчинки несподіваного кавалера читала наперед зі стовідсотковою ймовірністю. Його пухкенькі ручки раз у раз тягнулися до неї. Рахунок довелося випрошувати довго й нудно, адже власник бажав форсанути широким жестом.
– Ти завжди мусиш усе зіпсувати! – просичала на прощання подруга. – От скажи, що ти за людина? Чого тобі треба? Що не так? Сама не живеш й іншим не даєш...
Чотири стіни навколо виявилися найприємнішим враженням дня. Того, що претендував начебто на святковий. В гробу вона бачила таке свято... У голові – каша, і заснути швидко не вдасться. За дурним заняттям під назвою «День народження» Ірина не зазирнула навіть у свої пошукові сторінки. А можливо, якраз сьогодні... От би було! Нормальний роботодавець як подарунок на день народження. Рука потягнулася до ноутбука, але відразу ж зупинилась. І не тому, що не вірилося в імовірність такого збігу. Щось зовсім стороннє спричинило відчутний холод попід грудьми.
Там, у сплячому ноуті могло бути ще одне вітання. А могло й не бути.
Тьху! То й що? Потрібно воно їй сто років! Чому ж тоді так несподівано утворився вакуум у животі і тримає досі? Чи не тому, що вітання, про яке йшлося, мало б виглядати приблизно так:

Знаю, що доля не балує тебе подарунками, хоча ти й заслуговуєш їх. Та не розкисай. Роби свою справу як умієш  – і усе зладиться. Тримайсь і бережи себе. Ти мені дуже потрібна. А ще  – прийми мої вітання. І не витрачай часу на підрахунок років, зморщок і проблем. Щоб не було, ти  – найкраща. 

Можливо, таке вітання вона могла отримати раніше. Якби обставини не втрутилися й не розвалили той невеличкий простір, де можна сховатися, пересидіти негоду, відновити сили й залікувати рани. Такий собі маленький куточок із дахом над головою й теплими стінами, не відомий більше нікому. Нині там лише руїни, адже життєва негода погуляла на славу. Та найбільша прикрість полягала у тому, що наслідків могло й не бути. Якби свого часу їй не забракло витримки лише трошки подбати про це – не залишити двері будь‑як у переконанні, що більше не знадобиться, позачиняти вікна, скріпити мотузкою... Воно б вистояло.
Від цих уявлень так замлоїло усередині, що не диво було дряпатися на стінку. Потреба у кількох словах, що намалювалися несамохіть, закрила собою важливі події та негаразди. Усе відійшло на другий план. І здатним на таке, здавалося, нехитре диво був тільки він. Невже ця людина упродовж дня не згадала про дату на календарі? Невже не спромоглася хоча б на жест ввічливості? Те, що цю саму людину вона, Ірина, не так давно поставила перед фактом повної непридатності для подальших стосунків у будь‑якій формі, спадало на згадку, проте не бажало фігурувати вирішальною обставиною. Чого не наговорить жінка у стресовому стані?
Що ж, розтягувати вагання – не її стиль. Увімкнувши ноутбук, Ірина спостерігала завантаження. У грудях товклося. Ну... Поштова скринька. Квадратики листів з'являлися один за одним. Нічого дивного, вони надходили щодня з різних місць. Сьогоднішні чотири були усі від роботодавців. Прийом пошти закінчився. Більше нічого. Перевіривши, чи ніде не проґавила, Ірина опустила руки. Не буде листа. А якщо б раптом він і спромігся, це справді відігравало б роль жеста ввічливості. Чи варто? І так усе життя – тільки жести.
Важкість на душі не давала змоги вдумливо прочитати пошту. Хоча там не було над чим особливо думати. Такі пропозиції не цікавили. Ірину зараз узагалі нічого не цікавило. Невже не можна було хоча б у день її народження!.. Цю думку не адресувала йому – тому, хто міг і, безперечно, пам'ятав, але не схотів. Не спрямовувалася й до міфічного Діда Мороза, в якого Ірина більше не вірила. Думки невідомо до кого... Тупо напитись?.. Але що це дасть?
То не був черговий депресняк, який обов'язково колись скінчиться, з яким ще можна якось боротися. Несподівано Ірина побачила не те щоб глухий кут, радше навпаки. Глухий кут закінчується стіною. Це лячно, але якщо є стіна, то є і засоби її перелізти, а ні – пробити й піти далі. Усе залежить від людини. Тут же йшлося про якусь нескінченість, відсутність пункту призначення. Попереду не стояла перепона, яка б зупиняла її рух. Іди скільки забажаєш, але там лише порожнеча, і дістатися кудись неможливо, незалежно у депресії ти чи навпаки на піднесенні.
Годинник показував першу ночі, що свідчило про закінчення свята. Хотілося кудись подітися. Монітор вимкнувся заставкою, ще трохи – й комп'ютер згасне. Напевно, цей козел уже трахнув Альбіну і вона також спить. То ж комп буде останнім з усіх, хто засне сьогодні, забувши про неї. А якщо ні? Ну, принаймні машині можна не дати відрубатися.
Вона торкнулася клавіш, і екран засвітився. Букви з'являлися на ньому одна за одною, стиралися, вискакували наново. Процес відбувався нервово. Фрази не складались, але відчуття, що в пункті їхнього призначення вона і так втратила лице, змушувало редагувати їх аби не відправити у сирому кострубатому вигляді.

          Мені погано.         
          Мені дуже погано.         
          Ти вже спиш? Тоді завтра не відписуй.         

Поїхало. Чого б йому не спати? Цей чоловік встигає зробити за день усе заплановане, а плани не перевищують його можливостей. Чому б не спати? З відомих причин у нього нема перспектив злетіти наверх. Відповідно такому легше проіснувати. Чітке розмежування довкілля на дві категорії – те, що ти можеш, і те, чого не можеш. Те, що для тебе, і що не для тебе. І не треба...
Поява квадратика та відповідний звук змусили її здригнутися. Той, хто мав би з відчуттям виконаного обов'язку бачити третій сон, виявляється, не спав. Пальці потерпли, торкаючись зовсім не чутливих кнопок. Ні, не може так бути! Вона таки заслужила на щось у цьому житті, принаймні у такий день. Нехай уже пів на другу наступного, але...
Лист розпаковувався.

          Щось сталося? Тобі щось загрожує?         

Наче не вірячи очам, Ірина посунула курсором донизу і догори. Більше нічого. Дві лаконічні фрази – і триндець... Здавалось, її лист потрапив до іншої людини. Проте їй усе‑таки відповіли. А залишатися самій сьогодні особливо тяжко.

          Ні. Просто важко. Ти не уявляєш, наскільки. Важко і самотньо. Я не справляюся...         

Його відповіді були чіткими і написаними явно не спросоння.

          Заспокойся і лягай спати. Ти швидко відновлюєшся, і завтра усе буде гаразд.         

Ось як. У схожій формі він, напевно, давав рекомендації і розчарованим у своїх силах учням. Власне, їй доводилося це спостерігати. В уяві виникла картина – широкоплечий чоловік з упевненим поглядом на візку, який вправно курсує квартирою. Двоє учнів, котрі працюють, без перебільшення, з натхненням. Охайний та виголений, швидкий на думку і слово, він уміло веде урок, результат якого не анулюється в їхніх головах навіть за умов, якщо хлопці, вийшовши, закурять у під'їзді й загнуть матом. Не на його адресу – це точно.

          Не можу заспокоїтись. Учора був мій день народження. Я залишилася без вітання. Принаймні, такого як хотілося.         

Охайність була головною рисою цього чоловіка. Ота, яка визначалася ретельно випраною і випрасуваною грубою картатою сорочкою, доглянутими нігтями та чистотою у квартирі, вона, наче цінна порода, своїм початком зникала всередині, у надрах і сиділа там міцно й звично. Отже, відповість. І привітає хоча б зараз та хоч якось.

          Ти сама визначила мою непридатність для багатьох речей, які, здавалося, не мали б залежати від здатності людини ходити. Тому пробач, не можу нічим допомогти.         

Це було одним з її ж постулатів – у житті людина повинна отримувати по заслугах. Щоправда, зазвичай справедливе положення поширювалося чомусь переважно на інших, особливо, якщо йшлося про недоотримання. Зараз синдром принцеси мовчав. А відчуття, що пора нарешті застосувати цей принцип сповна до себе, ставало дедалі гнітючішим. За усе потрібно платити. Перефразувавши його у таке делікатніше формулювання, Ірина торкнулася клавіш.

          Пробач мені. Я поводилася негідно. Самій неприємно, коли згадаю. Винні вади мого характеру. І перенесений стрес. Будь ласка, не ображайся.         

Більшого, поза всяке бажання, вона зробити не могла. Чорти... От якби цей лист залишився без відповіді, а завтра зранку чоловік написав би як раніше, наче нічого й не сталося. Запропонував телефоном каву... Адже це був і його куток. А отже, холодно і самотньо зараз не лише їй. Потрібно небагато – втамувати образу і зробити крок назустріч. Один маленький крок. І теплі стіни виростуть самі. Наново. На тому самому місці. Тоді летілося б як на крилах і всі проблеми розв'язувалися б зовсім інакше. І не було б ніякої порожнечі без обріїв...
Квадратик моргнув без затримки. А може, для такого не треба чекати до ранку?..

          Вибачення зайві, адже ти поводилася цілком ввічливо. А ображатися на когось за світогляд узагалі безглуздо.         

Їй по‑простому відсікали шлях для подальшої можливості продовження чи й зміни стосунків. Гаразд, вона переживе і це. Вона взагалі усе зможе, усе зуміє пережити. Наперекір цілому світові. Не кажучи вже про якогось інваліда із завищеною самооцінкою.

XXXVIII

олись давненько Ірині довелося шукати одну дрібничку. Захотілось ексклюзивного канцелярського приладдя до нового кабінету. Щойно вона черговий раз вдало поміняла роботу й уперше отримала власні робочі апартаменти.
Це мало бути «щось таке», і купити його в магазині важко. Упродовж кількох тижнів вона проводила у неті практично увесь вільний час і шукала. Спочатку надибувала оригінальні варіанти, потім пішли повторення, згодом стало взагалі нецікаво. Інтернет виявився не настільки бездонною прірвою. Будь‑що у ньому мало початок, кінець і підлягало осяганню.
Щось подібне відбувалося й тепер, – стосовно пошуків роботи. Варіанти, що претендували на цікавість, закінчилися. Пішла така фігня, що не було на що дивитись. Інтернет виснажився з даної проблеми, і тепер, після тритижневого керування «Глобусом» Ірину міг чекати лише крок назад, крок донизу. Ситуація потребувала стратегічно іншого рішення. Чогось кардинально не схожого.
Усвідомлення цього одного прекрасного ранку всадовило її за розрахунки. День злетів невідомо коли. Ірина прикидала, підраховувала, телефонувала до старих знайомих, виправляла і складала наново. Ідея захопила з головою. Кошти, які поки що валялися без діла, виглядали пристойним потенціалом для відкриття власної справи. Ось у чому полягала кардинальність розв'язання проблем, ось яким був новий напрямок! Якщо у світі технологій зв'язку нема кому оцінити її здібності, вона оцінить себе сама. Стане власницею і директором фірми, звичайно, не такої, як «Глобус». Але поки що не такої. Втім, зведеться твердо на ноги, а вже тоді почнуться справжнє зростання і шлях догори.
За день напруженої праці на компі зрештою усе склалося, принаймні в основному. Вдалося навіть обговорити з відповідними людьми деякі вузькі питання, намітити конкретні шляхи. Наступні дні полетіли ще швидше. Почалися зустрічі. Знову й знову переглядала кошторис проекту. Додавала відсоток незапланованих витрат, накидала на хабарі чиновникам – і однаково вона вписувалася. Поки що без кредиту. Чому така ідея раніше не завітала до її розумної голови? Квартири, меблі, шуби... Чого воно варте? Розвиток виробництва, кар'єра – ось справжній шлях прилаштування капіталу. А оте все потім додасться. Ще встигнеться...
Ідея була гідною і полягала у створенні фірми‑провайдера. Звісно, це не зовсім те, чим досі займалась Ірина, але в умовах остаточного розподілу ринку зв'язку інакшого виходу не було. Створити щось на кшталт «Глобуса», навіть у мініатюрі – не реально. «Дитя» не виживе. Те, що замислила Ірина, мало право на життя й відкривало шляхи для застосування її здібностей. Інтернет‑послуги потрібні дедалі більшій кількості людей. І вона їх надасть, наголосивши все‑таки на своєму, «рідному». Їхнім профілем стануть дзвінки за кордон. Саме на цьому акцентує. Півкраїни виїхало за кордон у намаганні вижити. Маса людей осідає в кращих країнах, залишаючи тут батьків, родичів і знайомих. А їм потрібно спілкуватися, тим паче, ті, хто виривається туди, швидко вчаться цінувати кожну копійку...
Її фірма максимально здешевить закордонний зв'язок. А відповідною рекламою і численними акціями відіб'є клієнтів у тих, хто вважає себе мастодонтами цієї сфери. У будь‑який час дня і ночі, з мобільних та комп'ютерів. Та й зі стаціонарного телефона бабці, якій незручно навіть тримати в руках мобілку, стане вигідніше набрати номер фірми і встановити зв'язок з країною, куди у пошуках кращого життя виїхали нащадки.
І скільки б не існувало провайдерів, їй не буде тісно, адже справа проросте, наче корінням, мережу тих, хто пропонує подібні послуги. А міцніше та життєздатніше коріння завжди тіснить і виживає те, що слабше. Геніальні схеми і механізми швидко й продуктивно складались у голові Ірини, потребуючи якнайшвидшого втілення в життя. Хотілося скреготати зубами від усвідомлення, що у наших реаліях будь‑які процеси потребують чимало часу.
За тиждень підготовчої роботи Ірина остаточно «захекалася». Конкретних завдань тепер було стільки, що виникло питання штату, який становила поки що одноосібно директриса. Через тиждень‑два їй знадобиться десяток людей, щоб уже розпочати роботу. А тим часом потребувала принаймі одного помічника.
Це був отой перший, найважливіший етап, від якого залежало все. Етап проростання. Коли сім'я повинно проклюнутись, і перший паросток з'являється в суворому світі, щоби міцнішати і боротися за виживання. Найлегше зараз його знищити, затоптати. Момент, коли на карту ставиться усе. І тепер як ніколи у новій справі потрібен помічник. Такий, який не підставить, не схалявить, не спокуситься прокрутити власну комбінацію за її спиною. Той, кому можна повністю довіритися.
Претендент, про якого йшлося, міг і не бути досвідченим фахівцем із закордонного зв'язку. Не обов'язково. Її досвіду і компетентності поки що вистачить з головою. Далі ж, коли процес закрутиться, кілька грамотних тренінгів поставлять його на місце і допоможуть виконувати функції її «правої руки». А тим часом достатньо лише освіти. Головне – щоб йому можна було довіряти.
Розмірковуючи на цю тему, Ірина щоразу скрушно хитала головою, адже подальші думки незмінно потрапляли в одне й те саме русло. Наразі такий претендент був лише один. Зрештою цим думкам дала волю.
Маючи фізико‑математичну освіту, Олег був надзвичайно грамотним і навіть віртуозним користувачем комп'ютера з рівнем як мінімум системного адміністратора. Неабиякий інтелект і розвинутість відкривали йому можливість швидкого вузькофахового навчання. Ну, а стосовно того, щоб не зрадити і не підставити...
Від раптового розуміння ситуації в Ірини аж закрутилось у голові. Це вона знала й раніше, проте лише зараз чітко усвідомила. Людина, котра волею долі перебувала у становищі, в якому інші не здатні навіть елементарно обслужити себе, спромоглась у критичній ситуації подбати про іншу. Про жінку, якою надзвичайно дорожила і яка потрапила в халепу. І це у світі, де геть усе продається і купується.
Цей чоловік зробив із ризиком для власного життя можливе й неможливе. Холоднокровно розрахував та виконав, перевершуючи можливості багатьох, хто був здатний стояти на своїх двох. Несподівано Ірина усвідомила, що називає і справді вважає його чоловіком, причому саме на цьому якраз й акцентує. Адже не той чоловік, хто має бабло, прикид або у кого стоїть член... Підсвідомо вона завжди мала таку думку, проте варто було перейтися краєм прірви, щоби переконатись у своїй правоті.
Не будучи повною мірою людиною одного пориву, Ірина мала звичку всі свої раптові імпульси добре обдумувати і лише потім впроваджувати у життя. Як же ж захотілось їй зараз побачити цю людину! Обговорити тему, що раптом виникла. Хоча, ні. Тема – лише привід. Вона важлива – не те слово. І все‑таки зараз виконує роль лише приводу. А їй хочеться, як не дивно, побачити Олега.
Вставивши флешку, Ірина перейшлася кімнатою. Кого вона так захотіла побачити? Інваліда, який їздить по хаті візком? Але таке формулювання чомусь не складалось у голові. Ні, складалось, але не лежало. Валерій, до прикладу, більший інвалід. Або той Альбінин знайомий, який тримав кабак. Отже, усе відносно.
Інформація вантажилася на флешку, а Ірина, взявши мобільний, набрала номер. Діяти просто зараз, адже через п'ять хвилин може стати важко.
– Привіт. Як справи?
– Нічого.
– У розумінні «нічого нового»?
– Так.
– А у мене дим коромислом. Дещо сталося. Не погане, ні. Треба зустрітися й обговорити. Можна?
– Заїжджай.
Отак‑то краще.
Флешка сховалася в сумочці, й ключі вже поспіхом провертались у замку. «Лендкрузер», набираючи швидкість, відрулив від бровки.

XXXIX

еред дверима зупинилася лише на мить. Адже сьогодні за ними були вже не Казкова країна і не Царство померлих мрій. Те, що починалося там, зрештою таки перетворилося на щось пристойне та зрозуміле. Тепер там було поле діяльності. Проста й звична категорія.
Тиша після дзвінка тривала так довго, що палець уже повторно потягнувся до кнопки. Зрештою клацнуло. Олег сидів у чорній майці, повністю мокрій на грудях. Дихання його поступово відновлювався, проте по скронях рясно стікав піт.
– Пробач, не чекав так швидко. Ти казала – за дві години.
Ірина розгублено витягла телефон – минула лише одна.
– Ой... Це ж треба! Дуже поспішала, і само вийшло швидше. «Корків» не було... Я тобі перервала?
– Уже збирався закінчувати. Мусиш почекати хвилин п'ятнадцять – наберу нормального вигляду.
– Тобі й так добре. Бачу, ти на повну відриваєшся...
Вона з інтересом зазирнула до кімнати. Тренажер у розкладеному вигляді справив враження. А вага, зачеплена до тросів, змусила пересмикнути бровами.
– Ти оце тягнеш?!
– Як бачиш.
– Фантастика. З трудом віриться. Я сама взагалі‑то не настільки далека від спорту. В мене також тренажер удома. А крім цього, двічі на тиждень – басейн. Ну і бігаю, звичайно. Тому й здивувалася.
– Ну... бігати я не можу, – мляво посміхнувсь Олег. – Тому тут намагаюся удвічі. А «навантажити» дихалку без участі ніг, сама розумієш, не так просто.
– Справді, – згодилась Ірина. – А... можна тебе попросити – покажи. Дуже оригінальна конструкція тренажера. Як ти це робиш?
Він вагався лише мить. Крутнувши колесами, під'їхав до місця і, схопившись за поруччя, легко перекинув тіло на лежак. Від довгих тренувань ноги самі потрапили майже у належні місця, проте довелося поправити їх руками й зафіксувати спеціальним ременем. М'язи грали на його відкритих плечах, вправно готуючи пристрій. Зрештою Олег ліг, обхопивши руками гриф, що висів над головою. Конструкція тренажера виявилася геніальною. Вага більше ста кілограмів відірвалася від підлоги і полізла догори. Здулися м'язи на руках, які поки що самі тягнули цей вантаж. Коли руки спрацювали до кінця, груди його відірвалися від лежака, і запрацював черевний прес, продовжуючи тягнути гирі ще вище, а за секунду Олег уже сидів. Потім усе відбулось у зворотній послідовності. Залізо навіть не гримнуло, м'яко вкладаючись на своє місце.
– Атас... – тільки й мовила Ірина. – Повний.
Відстібнувши ноги, Олег вправно перескочив на візок. Шкіряні рукавички без пальців обхопили колеса.
– Я швидко, – пообіцяв.
– Можна, поки ти у ванні, я похазяйную? – запитала Ірина. – Каву зроблю. Дозволиш?
– Будь ласка. Ти бачила, де що стоїть.
Зашуміла вода у ванній і одночасно потекло на дно чайника, який свого часу скритикувала Ірина. Спалахнув газ на плитці. Кава була вже розсипана в горнятка, розставлені на столі. Уявилося, як м'язисте тіло з нерухомими ногами вправно перекидається до ванни. Напевно, і там у нього все облаштоване належним чином. І як виявилося, не лише собі. Перед очима мимоволі виникли картини тих, хто, маючи значно менші втрати, брудний та нікчемний просиджує у запльованих кутках метро та переходів, простягаючи руку. Все залежить від людини, від закладених у голові установок на життя.
Вода запарувала у філіжанках, розносячи аромат по кухні й не тільки. Принесене печиво розкладене на тарілці. Ця людина дуже добре вміла організуватися незалежно від ситуації, а внутрішнє прагнення до порядку в усьому проглядалося скрізь – від чистоти у кутках до розкладання виделок у ящику. Посміхаючись до самої себе, Ірина провела рукою по шафі. Сантиметрового шару пилюки, що, здавалося, мав повне право залягти тут, не було.
Лише зараз, повністю залишена, вільна від думок та не сповнена емоціями, вона мала змогу роздивитися докладно. У кімнаті також лад – жодної зморшки на килимку, не кажучи вже про брудні шкарпетки по кутах. Усе просто і раціонально. Повагавшись, Ірина прочинила дверцята шафи. Одяг, білизна охайно, поскладані. А пере він що – також сам?
На комп'ютері – заставка. Жінка легко торкнулася клавіш. Картинка щезла, відкриваючи рядки малозрозумілих рівнянь та пояснень до них. Дипломна робота. Ось як. Олег заробляв ще й так – пишучи дипломні випускникам університетів, яким бракувало розуму або терплячості.
У коридорі почувся рух. Цього разу візок їхав сам, а водій лише вправно тиснув на кнопки. Принади його тіла тепер були надійно заховані під вільну сорочку.
– Дякую, – мовив, глянувши на стіл. – Але не варто було так турбуватися.
– А я й сама досі ще не поїла, – виправдалась Ірина. – Попередній одяг тобі більше личив. Гріх таке під сорочку ховати.
– Справді, – іронічно гмукнув Олег. – На прогулянку часто у майці їжджу, щоби дівки оглядались. А тут хто може мене бачити?
– Мене що, до уваги не береш?
– Звісно, ні.
– Чому? – здивувалась Ірина.
– Ми надто близько знайомі, щоб намагатися справити враження дешевими ефектами, – пояснив. – То про що ми мали говорити?
– Хочу відкрити власну справу, – без будь‑якого вступу видала Ірина.
– Що означає – «справу»? – не зрозумів Олег. – Йдеться про бізнес?
– Саме так. Залишилася без роботи. Рівноцінної нема. Гіршої не хочу.
Вона всадовилася навпроти, дуже близько і взяла горнятко на коліна, зосереджено дивлячись у вічі тому, хто мав стати першим помічником у нових задумах.
– І... що?
Сірі спокійні очі впритул дивилися на неї.
– Ти зможеш вислухати мене до кінця, спробувати вникнути у те, про що я говоритиму, і не рубати з плеча відразу?
– Постараюся.
Філіжанки кави якраз вистачило на те, щоб окреслити ситуацію. Звідки узялася красномовність! Ірина говорила безперестанку. Про те, що побувши директором «Глобуса» по‑справжньому оцінила власні можливості й тепер не може перебувати під чужим керівництвом. Про те, що новий проект розрахований до дрібниць, а фінансове забезпечення цілком достатнє для старту. Про те, що сама компетентна у сфері бізнесу і має достатньо зв'язків, аби власні починання не стали авантюрою. Та головний наголос ставила зовсім на іншому.
– Ну ніяк не можливо самій, – доводила вона, – особливо на цьому етапі. Хоч розірвися. Потрібен ще хтось. Але не людина зі штату. Не найманець. Потрібен ще один ти сам. Розумієш? Як тобі пояснити? Ще одна я. Друга людина, головна риса якої – надійність. Усе решта – другорядне. Вміння, навички – поки що вони не настільки потрібні. Це набудеться у процесі. Повір мені, у нас гарно вийде. Я пропоную тобі. І... прошу.
Те, що пропозиція не викликала у нього захоплення, було видно відразу. Як і просила Ірина, він не «рубонув з плеча». Кілька уточнюючих запитань, аби дійти до суті.
– Я розумію, це для тебе не найголовніше, – продовжувала старатись Ірина, – але фінансовий фактор також не останнє. Не хочу рахувати твої теперішні прибутки, тим паче знаючи, що тобі це не сподобається. Але повір: це – непорівнянне. А найголовніше... Ти також є людиною, яка не полюбляє стояти на місці у своєму розвитку. От подумай – нехай ти досягнув досконалості у тому, що робиш тепер. Нехай твої педагогічні методи і знання дають добрий ефект і ти його бачиш. Приємно, не заперечую. Але далі – повтор. Наступного року прийдуть такі самі учні, ти їм тлумачитимеш той самий матеріал, і результат виявиться таким самим. А ще через рік – знову те саме... Розумієш? Усе. Ти перетворюєшся на конвеєр. Хоч і надзвичайно досконалий та кваліфікований, але конвеєр. Далі цикл за циклом – і так до кінця. А тут! Нехай справа нова. Хоч і доведеться вдосконалюватись і навіть вчитися. Зате який простір для розвитку! Ми створимо величезну і досконалу фірму, яка здійснюватиме зв'язок, котрий найбільшою мірою задовольнятиме потреби людей. Тільки не кажи, що це не потрібно! Згадай, чим був зв'язок для нас, коли ми познайомилися. Згадай. Це було потрібне як вода, як повітря. І таких людей є багато. Ти робитимеш справу, усвідомлюючи її велике значення. Ну скажи, що я не права!
Олег поставив горнятко на стіл, так і не допивши каву. Обличчя його залишалося «закритим», хоча погляд і не намагався втекти набік. Ця людина не мала такої звички.
– Ну що ти скажеш? Тільки не починай про те, що проблемним буде діставання до роботи або засвоєння її специфіки...
– Я й не збираюся, – знизав плечима той. – Якраз це – дрібниці.
– А що не дрібниці?
Упевненість, що пропозицію буде відхилено, не полишала її. Які ще висмоктані з пальця перепони вигадає цей упертий чоловік, котрого з різних причин їй дедалі більше хотілося бачити біля себе? Вона готова рознести в пух і прах усі почуті. І навіть ту, яка збоку могла б здатися найважчою, найнезручнішою. Уявилось, як зміниться раптово його погляд і вона почує щось на кшталт... «Знаєш, я вже одного разу наблизився до тебе, хоч і ніколи не бачив, як ти виглядаєш. Наблизивсь, а потім довелося шкодувати. Не хочу цього вдруге. Бути біля тебе, дивитися на тебе, згадувати твої слова про те, що є для тебе дефективним створінням, не придатним для будь‑яких стосунків... А потім спостерігати, як навколо тебе з'являтимуться такі, що вважаються придатними, і як вони займатимуть достойне місце... Я не забув нічого. Тому це надто боляче. Краще не стикатися взагалі й робити свою справу окремо». Ірина ще не знала, що саме, але відчувала у собі здатність відповісти на таке ствердження і не сумнівалася ні на йоту, що відповідь її буде щирою та переконливою.
Але нічого подібного почути не довелося.
– Скільки часу займе цей період? – запитав Олег.
– Вважаю, близько місяця.
Він думав недовго.
– Скажу тобі так. Якщо у тебе категорично нема інших варіантів і ти впевнена, що це у моїх силах – можу допомогти. До вересня, коли прийдуть нові учні, ще більше трьох тижнів. Але... Далі я займатимуся своєю звичною справою.
– А якщо у нас добре вийде? Якщо це буде цікаво для тебе? – не вгавала вона. – Якщо втягнешся і відчуєш смак?
– Ні, – похитав головою Олег. – Вирішено.
– Чому?
Ось тепер його вагання проявилися сповна. Сказати чи ні. Промовити чи змовчати... Він обрав відвертість. А як інакше, якщо саме її завжди обирала ця жінка, не переймаючись, варто чи не варто щадити іншого?
– Я не хочу працювати з тобою.
– Ти хотів сказати – під моїм керівництвом? Керуй сам. А я буду слухатись і лише давати поради.
– Ти не зрозуміла, – сказав Олег і повторив: – Я не хочу працювати з тобою.
– Чому? Поясни, будь ласка!
Ірина дивилася йому в очі й знала, що от зараз почує про те, що «він не забув» і усе решта. До цього йшло. Давай! Ну, не бійсь, адже навіть я цього вже не боюся...
– Бо така робота передбачає наше майже постійне перебування разом, регулярне й тісне спілкування. А мені цього не хочеться.
«Ну, скажи ж нарешті! Скажи! Що не забув мене. І після того, що я відповім, ти думатимеш інакше. І усе стане на місця».
– Чому ж так? – підштовхнула Ірина.
– Ти мені не симпатична, – мовив Олег і додав: – Як людина. А з таким багатством як гарна жінка у моєму становищі також нічого не зробиш. Того й не бачу сенсу в нашому регулярному і тривалому спілкуванні. Робота ж як така мене теж не цікавить, адже цілком працевлаштований. Пробач, але ти сама полюбляєш відвертість.
– Справді відверто, – погодилась Ірина. – І навіть більше ніж. А як же я була тобі симпатична стільки часу?
– А увесь цей час ми стикалися тільки одним – самотніми душами. А самотня душа не несе інформації про людську сутність. Вона – наче вогонь: коли до неї наближаєшся, відчуваєш лише тепло, жар, і неможливо визначити, що є його причиною – дрова, нафта чи...
Ця пауза з підшукуванням потрібного слова зробила свою справу.
– Я зрозуміла тебе, – зітхнула Ірина. – Біля вогнища на дровах ти б не відмовився посидіти щовечора. А виявилося, це смітник підпалили. Так? І того тепла вже не хочеться, коли задумаєшся, з чого воно. Усе справедливо. Декому неприємно перебувати біля людини з фізичними дефектами, а іншому... Скажи, я що – справді моральна потвора?
– Так не вважаю, – спокійно заперечив Олег. – Але твої життєві установки мені не імпонують. Тому це – остаточна відповідь.
– Тоді дякую, – звелася на ноги Ірина. – Прохання своє забираю назад. Цього разу не гину, тому жертв не потрібно. І нехай у тебе все буде добре. А виникне потреба – звертайся.
Колись така ситуація викликала б у неї скажену лють. Більше того: будь‑коли раніше вона взагалі не змогла б її уявити. Нею знехтували. Її відхилили. Від неї відмовились. Її не захотіли. Не забажали як партнера, друга, подруги... Як людини. Бо не підійшла. В усіх цих розуміннях була не такою як потрібно. І зробила це людина, котру вона, Ірина, поважала й хотіла дужче й дужче, незважаючи на жалюгідний стан Олега. Фантастична, нереальна ситуація.
...Перші вересневі зміни проглядались у всьому – від школярів, які поспішали на уроки, до холодного ранкового неба в калюжах, де починали відбиватися жовтяві кольори. І усе воно разом спричиняло враження, що осінь настає у житті. Не загалом, звичайно. У її житті.

XXXX

овий рік наближався невпинно, маючи при собі звичні атрибути, якими були завантаженість, поганий настрій і самотність. Щоправда, відмінності від попередніх впадали в очі. Для Ірини завантаженість утратила сенс. Якщо раніше у ній проглядалась якась доцільність, а запарка мала перспективи на вирішення та досягнення результату, заради якого варто напружуватися, то тепер усе виглядало значно сумніше. Результату вже досягнуто, і з нього вимальовувалась єдина перспектива – тягти лямку з дня на день.
Її фірма офіційно розпочала свою діяльність, за три місяці повністю створивши ефект наочності. Прибутки отримали мінімальні, й після видачі платні працівникам Іринина не завжди виявлялася більшою. Ефект від різного роду «ривків» та геніальних проектів щоразу був мізерним, а зусиль доводилося докладати понад міру. Вкрасти також стало неможливо – у себе ж не потягнеш. Навпаки, мусила пильнувати, щоби цього не зробили інші – ті, які вважали себе особливо мозковитими.
Атмосфера на підприємстві була також не з найкращих. Народ не сприймав закликів затягнути до пори до часу пояси з метою вийти на належний рівень і не збирався вірити у проекти та довіряти чеснотам Ірини. Умовляння не діяли, санкції викликали протести. Кращі перешіптувалися за її спиною, коли вона зникала за дверима кабінету, гірші нишком потрапляли туди й найпримітивнішим чином пліткували. А вона ж добирала кожного і кожну, витрачаючи на співбесіди й аналіз анкет години та дні!
Перший Новий рік на щойно створеному дітищі не вийшов. Його «проїхали» тупо й незграбно. Більшість знайшла причини бути в іншому місці, хоча вона запрошувала парами і на широку ногу, незважаючи на власну бережливість та невизначеність виробничої ситуації. Згодилися лише кілька блюдолизів, від яких її вже починало нудити.
Поганий настрій для такої ситуації – закономірність. Тож Ірині «зносило дах». Не трапилося нічого поганого. Ба більше – вдалося здійснити заплановане, але життя, м'яко кажучи, не клеїлось. Одна за одною визначалися невтішні перспективи. Усі маршрути, якими доводилося пхатись, якщо й не впиралися в глухі кути, то, безсумнівно, ріки Ірининої енергії швидко перетворювалися на маленькі потічки, готові пересохнути. Вода щезала невідомо куди.
За такого стану справ самотність нависала холодною чорною хмарою, що опускалася на все. У ній важко прокидатися, не клеються думки, а кожне зусилля робиться через «не можу». Не раз у такі хвилини поставав у спогадах той, кого слід було вважати значною мірою винуватцем. Ця людина незворушно продовжувала своє життя, яке вважала нормальним, і далі порпаючись у старому мотлосі й переливаючи з пустого у порожнє. Цей чоловік, упертий, таталановитий та сильний виявився не здатним до глобальних висновків і не спроможним об'єктивно оцінити перспективи та пожертвувати стереотипами. Що ж, кожному своє. Прикро тільки, що вона дозволила його вадам позначитися на власному добробуті.
Прикро.
Та коли настає цей день, у кожній людині утворюється бодай маленький спалах, виникає хоча б іскорка бажань кращого, і дай Бог, щоб вистачило пильності не проґавити її появу, знайшлися сили й прагнення забезпечити розгоряння. Їй усе‑таки вдалося не проґавити. А вишукувати сили ця жінка уміла завжди.
Спалах відчувся саме тоді, коли шлях проліг поблизу кварталу, де розташувався знаменитий салон мобільного зв'язку і ноги наче самі завернули на вуличку, де мав стояти при вході той, кому здалося б виставити претензії за усе. Цікаво, чи на місці він? Якась завзятість оволоділа Іриною, хоча це й віддаляло її від майданчика, де залишилася гора заліза, котра чомусь уже не радувала. Це був дивний феномен. Скільки часу довелося промріяти про новий «Лендкрузер» – спочатку безпідставно, а потім цілком заслужено. І ось, на тобі... Нехай агрегат був куплений на тлі подій, котрі важливістю і фатальністю могли поглинути усі інші відчуття. Але ж потім? Шикарна й омріяна «тачка» чимдень здавалася меншою, звичною, більше гуцала на ямах і дратувала різного роду неув'язками. А скільки бабла пішло!
Він стояв на звичному місці, щоправда, трохи глибше, оскільки тепер був не сам. Поруч і дещо спереду примостилася мала й непереконлива снігурочка, яка посміхалася, розтягнувши рота до вух, конопата й нахабна. «Ну, ти й знайшов...» Бовдур виправдовував своє призначення. Що з такого питати!
Альбіна зателефонувала ближче до обіду.
– Привіт, стара...
– Не зрозуміла... Це що, новорічні приколи? До свого паспорта давно заглядала?
– Чого пінишся? – не зрозуміла подруга. – Твоїми словами з тобою й говорю. Що, тобі можна все, а іншим – нічого?
– Усе тобі можна, заспокойся.
– Ну, тоді вітаю. З тим, що минає.
– А чому так рано? – здивувалась Ірина. – Ще встигнемо. Коли зустрічаємося?
– Не знаю, – засумнівалась Альбіна. – Взагалі‑то я ще без найменшого уявлення, де справлятиму. Є одна прикидка. Запросили друзі. Я тобі розповідала про Машку, ну, ту, якій наречений обіцяв спа‑салон відкрити. Ото вони зібралися святкувати. А у нього партнер не при ділах. Ну, в особистому плані, маю на увазі...
– Зрозуміла, що в даному випадку маєш на увазі, – зовсім іншим голосом промовила Ірина. – Давай. Гарно святкуйте.
– Чого ти?!
Вимкнула канал зв'язку. Цей рік, ні, не «Новий», узагалі цей рік претендував стати у певному розумінні винятковим. І вона не наважувалася визнати, в якому саме. Звісно, такого не буває, а подібні думки – лише наслідок чергового «депресняку», яких пережито вже ого‑го скільки! Чи ж варто перейматися ще одним, черговим? Проте одна й та сама думка вперто розштовхувала інші, намагаючись таки вилізти найвище. Ірина ніколи не страждала синдромом «страуса», тому дала їй шлях.
Рік справді мав одну неприємну особливість. Якщо раніше в усіх розуміннях Ірина була нарозхват, то упродовж нього визначилася чітка тенденція – її припинили потребувати. Усе дотеперішнє життя цій жінці тільки й доводилось обирати серед безлічі різноманітних пропозицій, що звучали раз за разом. Бракувало навіть часу, щоби вникнути у них, тому більшість мусила відкидати гуртом, зчищаючи їх із себе, немов павутиння, що заважає нормальній життєдіяльності. З нею хотіли спілкуватися, дружити, працювати. Її хотіли кохати. І коли час від часу «криголам» її ходи змучувавсь або ж набридало щось старе, залишалося тільки кинути оком та обрати.
Чому змінилися розклади? Що – постаріла? Втратила шарм і драйв? Чому життєва ситуація вийшла з‑під контролю? Завівши двигун, Ірина продовжувала сидіти нерухомо. У чому заморочка? Ціле життя вона гризла методично й наполегливо – усе, що потрапляло під гострі й невтомні зуби, збільшуючи апетит. Останній рік ознаменувався тим, що почало відламуватися величезними шматками, такими, що не могла проковтнути. А з чим іще порівняти аферу з промінвестбудом? Або двобій із Дроботом? Або...
Третє «або» виявилося справді найважчим. Цей шмат так і не проковтнувся, розкришившись по підлозі настільки дрібно, що не позбирати. Кохання, якого не буває, обломилось їй несподівано і неочікувано. Здобич виявилася надто великою і, не маючи відповідного досвіду, Ірина не зуміла нею розумно розпорядитися. Тож «обломилось», а потім і «обламалося».
Чого хотіти від людини на тлі таких подій? Неможливо залишитися морально неушкодженою за такого зростання темпів життя. Час зупинитись і зробити справжній перепочинок, інакше... Навіть цього «крузака» можна загнати, якщо їхати швидко та безперервно. Що вже казати про початок, який сидить у жіночому тілі? А щодо цих безглуздих сумнівів – то вона нічого не втратила. Усе при ній. Просто коли голова не «стягає» і нерви позав'язувалися ґудзами, людина відлякує інших. Тоді не діють ані розум, ані привабливість, ані шарм. І ні до чого тут «дідморози», які не можуть упоратися зі своїми обов'язками. Чорта лисого тобі! Не буду я сама Новий рік справляти. Ще чого бракувало!
Рука знову витягнула телефон, тим часом інша обертала кермо. Пропозиції були й будуть. А кризу вона створює сама. Насамперед – у власній свідомості. До того ж, штучно.
Пальці натиснули на рядок з написом «Андрій». А чому ні? Цей чоловік, незважаючи на «контору», в якій працював, мав приємний вигляд, манери, умів спілкуватись і дружив із розумом. Та й фахова спорідненість створювала додатковий інтерес. Цікаво, скільки йому років? Утім, яке це має значення, особливо зараз, коли йдеться лише про святкування Нового року? Згадалось, як Андрій дивився на неї під час розслідування Дроботових справ. Гаразд, подивишся. Ну, де ти?
Нарешті, озвався:
– Слухаю, Ірино! Радий чути.
– Навзаєм. Є одна тема, треба обговорити.
– Наскільки терміново?
Безглуздість запитання змусила її здивовано роззявити рота:
– Якнайшвидше. І навіть негайно.
– Добре. Я у торговому центрі. А де ви?
– А я... якщо зараз поверну вліво, то опинюся там хвилин за десять. Ось... Уже повернула.
Виглядало не те щоб зовсім жалюгідно, проте, як на неї, кумедно. Ота, «дідморозова», Їй‑Богу, здавалася кращою. А ця? Маленький зріст і якісь дитячі риси обличчя створювали враження такої непереконливості, що відразу виникало запитання – що робить це створіння поруч із симпатичним та впевненим у собі чоловіком, який нарозхват у серйозних структурах. Ефект довершувало морозиво, незграбно затиснуте в руці.
– Знайомтеся: це – Ірина Ігорівна, – почав Андрій, – відомий фахівець у сфері зв'язку, а це – Валя, моя подруга.
Он воно як... Це Ірина Ігорівна, а це Валя. На що ж натяк – що дуже відомий фахівець чи що тітка у літах? Гаразд. Зараз ми вам влаштуємо маленьку виставу на тему хто є хто.
– Дуже приємно, – посміхнулась Ірина, подаючи руку дівчинці у безформних китайських штанятах, яка відверто не могла визначитися, куди вилуплюватись у першу чергу – на «Лендкрузера», з якого вона вийшла дама, чи на чоботи, в яких вона це зробила. – Андрію, у мене залишилося, власне, кілька штрихів, останні висновки, так би мовити, щодо справ Дробота. Не знаю, чи можу говорити на цю тему...
– Та чого ж, – знизав плечима той. – Валя не вникає у таке, але, якщо хочете, відійдемо на кілька хвилин. Я зараз. Кажіть, пані Ірино.
Його погляд також перебіг по тому, на що було важко не зважати. Ще б...
– Знаєте, Андрію, це загалом не напряму стосується справ, до яких нам з вами довелося бути причетними, хоча першопричина тягнеться звідти... Ой... у вашої дами зараз по штанах капатиме...
Морозиво й справді зрадницьки текло, та дівчатко лише кліпало очима. Він знітивсь і подав Валі відповідний знак, а «елегантність», із якою смакоту було облизано, змусила Ірину зробити рух бровами, помітний лише йому. Подивися, хто за тобою лазить...
– Андрію, ви розумний чоловік і вмієте заглядати не лише до комп'ютерних програм, а й у людей. Гадаю, ви побачили в мені серйозну і зважену людину.
– Безперечно, – всміхнувся той, ще не розуміючи, куди вона хилить.
– Сподівалася, що це так. Я справді завжди добре думаю перед тим, як щось зробити. Але якщо вже надумала і зважилася, то далі хочу все й одразу. Тож, аби продовжувати тему, ви мусите сказати мені – у вас що, сім'я? Ви збираєтесь одружуватися?
– Хмм... власне... про це якось не було мови... Валя просто подруга... а... чому ви запитуєте?
– Тому що також дивилася на вас, Андрію, коли ми працювали разом. Тільки не дивуйтеся. Лише чоловіки роблять це так, що не знаєш, куди подітися. Жінки – завжди непомітно. Ви й не зауважили, правда? А я дивилася. Тому тепер хочу святкувати з вами Новий рік. І не тільки.
Його розгубленість тривала мить, не більше, не роздумував і над відповіддю. Склалося враження, що вона була давно готова, варто лише простягнути руку.
– Ірино... Ви справді в усіх розуміннях ефектна жінка, і я вражений, що звернули на мене увагу. Не чекав. Але... так чи інакше я не можу святкувати з вами. Тим паче, не можу чогось більшого. Пробачте.
Тепер її брови скинулися так, що вгледіла й ота позаду.
– Ви... маєте на увазі жінку, яка стоїть за вами?! Ви що, насміхаєтеся? Вона ж скатертини від прапора не відрізнить!
– Чому? – не зрозумів Андрій.
– Тому що всі покоління її родини на клейонці обідали. Їй же шнурівки на черевиках потрібно зав'язувати! Часом не робите цього?
Обличчя його залишалося цілком серйозним, не промайнуло навіть тіні образи за подругу.
– Ірино... Розумієте, якщо жінка подобається, то і зав'язати їй шнурівки також приємно.
– А... ви хочете сказати, що ця дівчинка подобається вам більше, ніж я? Чому ж ви тоді цілий місяць червоніли й слину ковтали?
– Як вам пояснити, Ірино... Я ж не казав, що ви мені не подобаєтесь як жінка. Взагалі, навряд чи є такі, кому ви не сподобалися б. Але... ви цього ще не знаєте – під час роботи з тією справою мені довелося стикнутися з деякими документами. Через нестачу часу не хочу вдаватись у подробиці, словом, я виявився не настільки тупим, як вам здавалося. Ви добряче наслідили у багатьох місцях. І намагалися «прибрати» за собою на совість. Гадаю, не ви скручували шию своєму директорові, проте ваша участь у темних справах навколо його загибелі не обмежується тим, що фігурує в протоколах. І мене не цікавить ваша справжня роль. Достатньо, що для себе я вчасно усвідомив, що ви – підступна і жорстока людина, яка не зупиняється ні перед чим задля задоволення власних інтересів. Стосунків із такою жінкою, прямо кажучи, не хочеться. А те, що сподобалися мені, змусивши нерівно дихати... то саме це винне у тому, що ви не перейшли з категорії свідків до менш престижної і зараз вас не прасують слідчі у тій самій справі. Та й мені робити це було б надто неприємно. Важко кривдити жінку, до якої щось відчув. Тож святкуйте спокійно, пані Ірино, і не згадуйте мене лихим словом.
Відійшовши від співрозмовниці та обійнявши худенькі плечі подруги, Андрій нахилився до неї, щось промовляючи. Обоє зникли у натовпі. А Ірину буквально розносило на частини. Не від того, що відкрилися можливі «перспективи», про які вона досі не здогадувалася та яких лише за збігом обставин вдалось уникнути. І не від розуміння, що насправді, як виявилося, не зуміла переграти людину, котру не сприймала серйозно. Щойно, вкотре за останній час, повторилось явище, яке раніше могло б трапитися хіба у вигляді винятку. Цього ж року вперто напрошувалося похмуре слово «тенденція». І зараз Іриною не просто черговий раз знехтували. До неї проявили поблажливість, і дякувати за це належало власним ногам та третьому розмірові грудей.
Хотілося розтрощити геть усе кругом. Натиснути на «газ» і летіти по прямій, руйнуючи те, що навколо. Але й такі уявлення не давали полегшення. Повна нісенітниця! Навіть «Лендкрузер» менший за будинки або вантажівочки, що возять продукти. Не надто щось зруйнуєш. Як висловився на цю тему Олег? Коли на душі лад, приємно й старим чайником скористатись. А коли ні – не подарує задоволення і шикарне авто.
Що робить він зараз? Найімовірніше, також готується. Сидить в інтернеті, розсилає новорічні вітання таким як сам. Хоча... Цього вона не могла не визнати навіть зараз, навіть у далеко не найкращому стані. Таких людей більше нема. Цікаво, чи значиться вона у його планах стосовно новорічного привітання? Чому ні? Хіба ж вони вороги чи незнайомі люди? А що, як це вітання вже вдома? У комп'ютері, треба лише розпакувати... Що, як в Олега – також наслідки важкого періоду, які нарешті минули, повертаючи йому здоровий глузд і здатність мислити тверезо?
Думка взяти й завітати отак просто з привітаннями виникла раптово. Розумна, нічого сказати. Тільки от... скільки разів за останній час Ірина вже робила такий крок? Не один і не два – точно. І що? А нічого. Її там не потребували. І навряд чи щось змінилося лише тому, що за кілька годин почнеться новий відлік часу. Хоч... емоційно обтяжена людина у такий момент здатна на зміни настрою. Що, як він справді сам і збирається без будь‑кого зустрічати Новий рік? Тоді – один розклад. А найімовірніше, зараз у нього інший Олег, який, можливо, привів ще когось, аби інвалід не почувався самотнім.
За цими думками й доїхалося додому. Відкривши ноут, Ірина зазирнула до пошти. За кілька днів набралось усякого. І ось воно. Лист від Олега таки прийшов. Лише годину тому. Тож це – новорічне вітання. Без зайвих роздумів клацнула по кнопці. Сьогодні взагалі усе робила без зайвих роздумів, наче в ній увімкнувсь якийсь передбачений для подібних випадків «автопілот», оскільки «вручну» вже не витримувала. Очі швидко пробігли кілька рядків.

Вітаю з Новим Роком. Бажаю приємно провести старий рік, а у наступному  – здоров'я, успіхів та доброго настрою. 
           Олег.         

Привітання «попахувало» якоюсь не те щоб сухістю – радше раціональністю і разило відбувайлівкою. Щось подібне пишуть тим, кого незручно не привітати. Добре, що він не скористався дурнуватим новорічним віршиком, варіанти яких пропонують у соціальних мережах, – обирай та відсилай куди бажаєш, хоч усім одразу, аби зекономити час. Цих кілька слів Олег усе‑таки спромігся набрати, хоча, можливо, той самий текст, скопійований, пішов з його компа до ще багато кого. Що ж, не відповісти також неввічливо. Пальці побігли клавіатурою. І робив це також «автопілот».

          Вітаю і бажаю у відповідь. Сподівалася на тепліше привітання. Як святкуватимеш Новий рік?         

Відповідь не затрималася:

          Прийшли Олег та ще кілька друзів. Так і святкуватимем.         

Отже, вгадала. І його не цікавило, як це робитиме вона. Що ж, нехай дізнається.

          А я зустрічатиму сама. Зовсім.         

Цього разу чекала довше. Вочевидь, йому довелося радитись. А можливо, думав – варто чи ні.

Якщо хочеш  – приїжджай. 

Найімовірніше, він добре розумів, що їй – не місце у такій компанії, та руки вперто лягли на клавіатуру ноута. Цей недосконалий «автопілот» сьогодні від початку намірився робити безглузде й непотрібне, дедалі більше погіршуючи ситуацію, проте Ірина не бажала втручатися.

          А ти?         

          Ідеться насамперед про твої потребу а не чиїсь бажання. Я та мої гості будемо раді.         

Що ж, він рубав так, як вона навчила. Точніший вислів: «...як заслужила» розум не сприймав навіть тепер. Чітко, доречно, по суті, не відволікаючись на зайве... Віддати б тобі зараз відповідним чином. Але те, що сиділо усередині, продовжувало свою згубну справу:

          Хочеш дати шматок хліба помираючому в пустелі?         

Його відповідь припиняла подальшу полеміку:

          Новорічний келих шампанського іноді важить не менше. Облиш важкі думки і приходь.         

Лише тепер Ірина зробила зусилля, перехоплюючи ініціативу. Це було вже занадто.

          Я не беру милостиню. Гарного вам свята!         

Вона вийшла до кухні й відчинила дверцята холодильника. Оливки, ікра, сир та інші дорогі продукти опинилися на столі. Пляшку оригінального французького коньяку розкоркувала упродовж кількох секунд, і келих наповнила майже наполовину. Будьмо, Ірино Ігорівно! І пішли ви усі щонайближче до бісової матері. Проводимо старий рік. Він цього заслуговує, адже прожити його виявилося нелегко. А вона змогла, наперекір усім охочим зашкодити їй. Тепер вдавіться.
Та в міру спорожненню пляшки, у той час, як смаколики залишалися майже неторканими, думки чомусь набували дещо іншої спрямованості, такої небажаної з огляду на момент. Ті, хто допоміг їй перейти у новий рік, також належали до «всіх», щойно відправлених доволі далеко.
Нею вже добряче хитало. Зхопившись за спинку крісла, вона дісталася до дивана і потягла на коліна ноут. Кнопки розпливалися перед очима, шрифт здавався задрібним, а збільшити літери ніяк не вдавалося. Та треба їй того ящика! Рука намацала на полиці аркушик білого паперу і маркер. Оцим уже буде добре видно. Ковтнувши з майже порожнього келиха, вона поділила грубою рискою папір на дві частини і почала писати. Букви виходили кривими, проте слова можна було розрізнити. Кожне займало лише один рядок, і усі розташовувалися на лівій половині.
Першим вивела слово «фірма», далі – «Крузак», потім – «меблі» й наприкінці – «шуба». Вони важили багато, проте список виглядав чомусь недостатньо переконливим. Чого бракує? Чи мо', мало? А пора починати з іншого боку. В цьому світі живеш, наче на безлюдному острові. Отже, підбиття підсумків у подібній формі завжди доцільне. Свого часу так вчинив відомий персонаж на ім'я Робінзон. Тож уперед!
Але друга половина аркушика залишалася чистою. Що, протягом цього скаженого року не було втрат? Подумавши, Ірина написала «робота». Але ж, якби довелося працювати там далі, не було б і фірми! Її власної фірми. То рахувати чи ні? Поставивши знак запитання, вона перейшла до наступного рядка. Що ще? «Кашкай» продала за бажанням, отже, це також не втрата. Хіба нерви, здоров'я... Скільки довелося втратити цього багатства в обмін на те, що стоїть по кутках та їздить вулицями? Але ж у процесі досягнення благ нерви та здоров'я – наче бензин. Без нього нікуди. Лише на такому «паливі» працює «машина», яка поліпшує якість життя. То як його запишеш? Виходило, рік ознаменувався лише здобутками. Чому ж тоді їй так хреново?!
А ось чому. Бо, поклавши руку на серце, приписувати жодне з надбань тільки власним заслугам не виходило ніяк. Якби не Олег, котрий зумів те, що навіть з висоти осмислення не вкладалось у голові, чорта лисого були б і бізнес, і машина, не кажучи вже про шубу. Її самої б на цьому світі слід вихолов. Якби не Андрій, зараз би також не сиділа б за багатим столом, не пила б французький коньяк і не переймалася філософськими питаннями. Бути б тоді підозрюваною номер один з усім, що випливає з цього. Якби не Дід Мороз, не спробувала б отого сраного кохання у виконанні інваліда. Та й без дурнуватої Альбіни з її забаганками ніколи б не добралася до істини і не розшурупала б, що й до чого. Нічого б не вдалося втнути самій – так вимальовувалося.
Гидко доходити до подібних висновків. Вона ковтнула коньяку і знову взяла аркушик. Тепер написане вже майже не читалося, та Ірина пам'ятала текст. Ось чому список як з одного, так і з іншого боку здавався неповним! Тепер зрозуміло. Вона геть забула про той дідморозівський подарунок. Саме Олег мав стояти на першому місці і в першій, і в другій колонці. Адже це надбання вона упродовж року вважала найціннішим за всі свої роки, а потім позбулася його.
Узявши маркер, Ірина спробувала написати. Нічого не виходило – алкоголю виявилося забагато. Ще кілька невдалих спроб, адже має бути завершеність. Тим паче, це правда. Очі заплющилися, голова скажено оберталася, та думки працювали на диво чітко. Усе правильно. До початку старого року в неї й так було усе. Практично все. Але постійно хотілося ще більшого. Та скільки б грошей не вдалося заробити, вона б незмінно втілювала їх в одне й те саме. Ще кращими стали б машина, квартира, одяг і багато чого іншого, ще крутішим – літній тур, проте нового у житті не з'явилося б нічого. Нічогісінького.
І от, волею випадку, їй вдалося заволодіти тим, чого не мала ніколи. Чого, як упевнено вважала, не буває взагалі. От якби вчасно облишити інші турботи і дбати лише про те, щоби воно не зникло, нікуди не поділося... Адже виникла така думка, і не раз! Чому ж тоді не догледіла? Як сталося? Тепер байдуже. Так чи інакше, зараз узахлин пила біля «розбитого корита». Інакше не скажеш. Вона зіжмакала аркуш і кинула геть. Коньяку більше не хотілось, адже ним проблем по‑справжньому не заллєш проблем, а тимчасовий ефект уже відбувся.
Куди тепер подітися від таких думок? Вона схилилась і затиснула голову руками. Полегшення не надходило. Попереду – безрадісне життя з купою марних зусиль та головного болю. Чого воно варте?
Не довго думаючи, Ірина відкрутила кран і запхала під воду голову. Холодне‑гаряче спрацювало належним чином. Алкоголь відступив, і очі вже знову починали щось бачити навколо. Розтерши рушником обличчя, всілася на місце і взяла телефон. Той самий, минулорічний. Тепер розрізняла навіть прізвища у списку. Ось. На екрані відкрилася сторінка Валерія.
Ні, вона й близько не збиралася використовувати таким чином останній шанс не зустрічати на самоті. До цього ще не дійшло. На кого‑на кого, а на нього вона б не кинулася, навіть якби загрожував монастир до кінця життя; це по‑перше. А по‑друге, якщо уявити, що і цей би відповів, що вже зайнятий, тоді вже точно відразу вішатися, не переживши ганьби, більшої за яку годі уявити. Тим часом накладати руки ще зарано, і той, кого вона відверто не сприймала ні як людину, ні як чоловіка, потрібен зовсім для іншого. Ось як несподівано можуть викрутитися думки людини у новорічну ніч!
Лише зараз Ірина остаточно усвідомила, що гризе найбільше, не даючи жити. Сумніви. Вони – чи не найгірше, що буває у житті. Це те, з чим упоратися самотужки справді важко. Саме вони винні. Картини втраченого щастя, яке почалося після минулого нового року, вперто сиділи у спогадах, не бажаючи відступати і краючи до нестями. Як же щиро вона тоді повірила, що досі помилялась і усе це насправді буває. Дуже рідко, як виняток, але буває. І їй, не будь‑кому, а саме їй вдалося знайти це й отримати! Яка ж тоді впевненість оволоділа нею, яке бажання змінити життєві установки!
Та вже невдовзі усе це виявилось ілюзіями. Звичайними дурними жіночими ілюзіями, на які, виходило, здатна навіть вона. Насправді нічого такого на світі не буває. І впевненість, що вона жила досі правильно і нема за чим шкодувати, повернулася на місце. А що ж діється зараз? Схоже, воно таки існує. Усе спочатку? Не від пляшки ж коньяку її так ковбасить! Що за життя... Як це витримати? Адже, якщо таки існує – то трапляється, справді, лише раз у житті, ще й далеко не кожному. Отже, їй більше не світить.
У слухавці пішов виклик. Від дурнуватого шансону, яким Валерій «озброїв» свій номер, мало не знудило. Нічого. Задля такого варто витримати. Бери трубу, телепню... Нарешті.
– Ірочко, йо‑майо, вухам не вірю! Ну невже згадали про мене і вирішили привітати з Новим роком? Щастя‑здоров'я, бабла і форсажу! Ви де?
– І вам також усіх благ, можливих і неможливих.
– Ірочко! Ой, блін... Ірино Ігорівно! Забув, пробачте. Ірино! Можливі блага у мене усі оптом в арсеналі. А з неможливих знаю лише одне. Та й те від вас залежить!
– Валерію, я чую, що ви раді. Я також. Але про можливість чи неможливість ваших мрій давайте поговоримо потім. У мене до вас – конкретна справа. Ви можете стати на кілька хвилин серйозним і вирішити її так, як вирішуєте усі ділові питання? Чітко й конкретно. Хочу вас про це просити.
– Ірочко, все що завгодно. Аби тільки у моїх силах...
– У ваших – без сумніву. Але мусите облишити жарти і постаратися. Це не новорічний прикол і не привід для мого дзвінка. Конкретна справа, в якій мені потрібна саме ваша думка. Ви добре мене розумієте?
Нарешті до нього дійшло. Каламбурні інтонації зникли, й орангутанг у людському обличчі заговорив зовсім по‑іншому. Вона продовжила:
– Ну ось, тепер, чую, справді зрозуміли. Постарайтеся вникнути і бути уважним. Хочу, щоб ви відповіли на одне запитання. Мене цікавить саме ваша особиста думка. Розумієте? Це ніяк не пов'язано з тим, що ви добиваєтеся мене як чоловік. Така обставина в даному випадку не має жодного значення, і відповідь ваша ніяк не вплине на наші подальші стосунки, якою б не була. Хочу знати лише вашу «голу» думку. Але відповідь повинна бути щирою і правдивою. І не намагайтеся визначити, який варіант мене більше влаштує. Не дай Бог, збрешете – я це обов'язково відчую, а тоді вже точно ніколи до вас не зателефоную.
– Так, звичайно... – розгубився Валерій. – Обіцяю. Як на духу. Як на сповіді, хоча ніколи гм‑гм... Уважно слухаю.
– Скажіть, ви вірите у кохання? Справжнє. На вашу думку, воно буває? Чи це у нашому світі повна хрінь? Прерогатива хворих на голову та елемент політики у людських стосунках і більше нічого? Чи, можливо, двоє людей усе‑таки можуть бути одне для одного найдорожчими й найпотрібнішими за все, незалежно хто та що вони у цьому світі, скільки у кожного з них бабла і яке місце займають у суспільстві?
– Ірочко, що за питання?
Тепер його розгубленість була відвертою, проте мала зовсім інакшу природу, ніж рік тому, коли вона пояснювала йому, як запхати суші до задниці. Валерій тяжко кумекав, і можна було заприсягнутися: не з приводу того, яка відповідь їй має сподобатись. Аж ніяк. Намагався збагнути, чи справді чує від неї запитання такого роду.
– Відповідайте, не мовчіть, – підштовхнула вона. – Тут нема над чим думати. Так або ні. Вам за сорок, у цьому віці чоловік давно повинен визначитися щодо такого.
– Так... а що ж тут визначатисья... Вірю, звичайно, – збентежено промимрив він. – Чому ж ні? Не на кожному кроці, канєшно, воно буває, річ дефіцитна, особливо у наші часи, але... Ви питаєте – я відповідаю. А чого раптом...
– І ви вірите, – перебила Ірина, – що у вашому житті може трапитися жінка, яка не продасть вас за гроші й не піде до крутішого, а залишатиметься з вами навіть якщо втратите усе? Говоріть як є, не думайте!
– Ні, це звиздець! Що за питання? Ви й так мене за тупого маєте, який під крутого косить. Думаєте, не доганяю? Минулого тридцять першого з мене прикалувались, а сьогодні хочете, щоб я взагалі себе повним лохом виставив...
– Ви обіцяли, – залізним голосом відчеканила Ірина, – то будьте мужиком і дотримуйтеся слова!
– Вірю! – мало не заревів той. – Б‑блін... А якого хера тоді на світі жити?!
– Ось тепер зрозуміла, – з цілком іншою інтонацією промовила Ірина. – Дякую, Валерію! Дякую, що вчинили шляхетно. Я справді була про вас гіршої думки, не ображайтесь. І пробачте...
– Так... може... – ще більше розгубився той. – Ірочко!
– Може, – безбарвно повторила вона, – може. Але не зараз. І не у найближчу годину. Мені потрібно завершити деякі справи. Я зателефоную.
Не дослухавши його «буду чекати», вона кинула телефон і вмилася ще раз. Тепер пляшки коньяку наче й не випила. Ірину й далі похитувало, але думки працювали на диво чітко і злагоджено. Он воно як... Навіть такі примати упевнені, що це все‑таки існує і реально буває. Отже, так і є насправді. І то не були ілюзії. Допросилася. Рік тому бовдур у червоному балахоні під гарячу руку вділив їй значно більше, ніж замовляла. Вділив по максимуму. Знав кому...
Уявилося, що, провертаючи якусь комбінацію, отримує гроші, незрівняно більші за той дроботовий «спадок», а в останню мить робить прикру, навіть дитячу помилку – й вони зникають. Ні, не те враження. Зовсім. Кілька днів повного сказу, а потім прикрі спогади на місяць, не більше. Вся гризота. Що б іще уявити? Її призначають напостійно директором корпорації, а раптом з'являється інший. Власне, це вже було. І що? Давно у «корзині» й навіть не згадується. Чорти... У багатства, про яке йшлося, нема порівняння.
Дика втома оволоділа нею раптово. Воно й не дивно. Скільки можна! Так товктися по цьому світі як вона – будь‑хто запариться. Коли довго працюєш на тренажері, у м'язах виникає біль від гострої перевтоми. Але на неї намагаєшся не зважати, бо в тому й користь тренування. Продовжуєш через «неможу». Та настає мить, коли край... Щось подібне відбувалося саме тепер, щоправда, не з м'язами – якимось іншим елементом організму, котрому ще більше потрібна витривалість, адже він визначає усе. Елемент з невідомою назвою, адже душі у нього нема.
Лягти і відпочити – просто зараз. Ні, не те. Щойно голова торкнулася подушки, Ірина звелася на ноги. Не допоможе. Враження, що саме тепер, хоча гірше давно позаду, життєві оберти стали максимальними, не покидало її. Саме від цього «пливе» голова та їде розум. До чого тут коньяк?
Відчинивши двері, вона хапнула холодного повітря. Над дахом на тлі чорного неба пропливали сиві снігові хмари. Внизу серед інших машин заснув, скупо припорошений снігом, її «Лендкрузер». Якби запустити двигун та, не вмикаючи передачі, поставити ногу на «газ» і так довго тримати, поступово підтискаючи більше й більше. Вуха майже реально вловили зростаючий звук та вібрацію кузова. Сильніше й сильніше. Оберти двигуна зростають, салон хитає, він гріється, п'ючи бензин і кидаючи вихлоп. Від деренчання болять вуха не лише її, а й довколишніх. Стрілка тахометра доходить до червоної межі, а потім зашкалює. Здається, потужний апарат готовий розірватись. А руху вперед нема. Скільки це може тривати?
Щось подібне відбувалося і з нею самою. Витримувати більше неможливо. Понад усе захотілося спокою. Вже, негайно. І не того, що настає ненадовго, коли тіло заспокоюється на ліжку й на короткий час непритомніють думки. Справжнього. Такого, щоб припинилися муки. І більше ніколи...
Вона нахилилася через поруччя, які виявилися надто високими і неприємно тиснули в груди. Зазнати наостанок болю не хотілось, а туди, униз продовжувало тягнути з непереборною силою. Там спокій. Такий, що гамує все, розв'язує будь‑які проблеми. Ще одне зусилля – і муки скінчаться, просто усе, що робиш, вона звикла робити по‑людськи.
Ірина підсунула ящик із журналами і стала на нього. Майже повний, тому верхня кришка лише ледь‑ледь увігнулася. Стояти м'яко, і тепер перила сягали низу живота. Зручно. Лише один рух уперед. Далі – свобода та спокій. Тільки б не трапилося чогось такого, що перешкодило б! Ця думка злякала. Проте Ірина таки спромоглася на погляд назад. Ні, усе нормально. Звідти не кликало нічого. Отже, рішення виважене.
Тіло похилилось уперед. Пальці обхопили гладке поруччя. Кульбіт у темряву, яка ніскільки не лякала, відбудеться швидко та безболісно. Незважаючи ні на що, її життя закінчиться щасливо. Вага перенеслася на руки, і нога намацала стіну позаду, щоб відштовхнутися. Все, годі розтягувати задоволення!
Позаду задзижчало неприємно й нав'язливо. Забутий телефон на журнальному столикові.
Дідько! Навіть у таку мить це паскудне життя намагалося набридати до останнього, пхаючи палки у колеса. Навіть тоді, коли знайдено вихід і проблеми близькі до остаточного розв'язання. Чорти б забрали! Можна не зважати і зробити оце кінцеве зусилля, але так неприємно, коли в останній момент щось муляє, заважає. Їй завжди вдавалося добитися високоякісного життя. Чому ж закінчення має бути капарним? Зараз. Вона навіть не дивитиметься, хто доривається. Проте смартфон невдало замовк ще до того, як рука торкнулася корпуса. Ніхто не телефонував, це був сигнал про надходження есемески. Ще б, Новий рік, як‑не‑як...
Ірина дуже поспішала, тому випадково торкнулася пальцем сенсорних кнопок, коли табло ще світилось, і незнайомий номер, одразу збільшений на весь екран, таки потрапив на очі. Зовсім незнайомий. А перші слова есемески, які завжди одночасно з'являлися рядком нижче, чітко давали зрозуміти, що це аж ніяк не вітання. Більше того – повідомлення про лист електронною поштою, адже інформація, яку комусь припекло відсилати їй за годину до Нового року, не влазила у допустимі обсяги смс.

До Вас випадково потрапила... 

Яка в біса різниця, що потрапило до неї, коли все вирішено? Маса справ, її особистих, надважливих відсунуті геть, навіть викреслені назавжди з порядку денного, щоб тепер перейматись отаким?! Але як збиратися втихомиритися, коли воно до останнього сидітиме маленькою скалкою у свідомості, що бажає спокою? Справжнього, коли ніхто й нічого... Гаразд. Власне, що таке зайва хвилина перебування на цьому світі порівняно з тим, що позаду? І тоді вже нічого не перешкодить.
Клацнувши по табло, Ірина відкрила текст. Вона надзвичайно поспішала, тому, щойно встигло зафіксуватися зображення, очі вже механічно бігли рядками.

До Вас випадково потрапив цей електронний лист. У старі часи людина, яка зазнавала катастрофи на морі, клала подібне послання у пляшку, довіряючи свою долю хвилям. У мене  – повна життєва катастрофа, хоча зі стороннього погляду і не скажеш, усі інші можливості зарадити собі вичерпані, а більший океан, ніж інтернет, годі уявити. Я завжди намагавсь у житті боротися до кінця, але це таки край. Оцей лист  – остання надія. Мені не потрібні ні гроші, ні якісь інші пожертви, я справді на безлюдному острові, й це жахливо. Якщо Ви не можете або не бажаєте мені допомогти  – «киньте» листа назад, нехай пливе далі, до когось іншого. Якщо ж Вам зовсім байдуже і Ваш телефон або комп'ютер стане кінцевим пунктом цього послання, то я, найімовірніше, загину. 
З повагою  – Вадим. 

Добігаючи поглядом до останніх рядків, Ірина зрозуміла, що читає вже не лише очима. Написане сприймала й осмислювала. На перший погляд людина, котра надіслала листа, як не дивно, перебувала у схожій з нею ситуації – «більше не могла». Так, цей Вадим також більше не міг. От тільки...
Порівняння напрошувалося само собою, проте відмінність – кардинальна, принципова – відразу ж впадала в очі. Той, хто підписався Вадимом, на відміну від неї ще на щось сподівавсь і, вперто не бажаючи «заспокоюватися», продовжував до останнього чіплятися за життя. І тоді вона знову майже реально відчула отой свій стан, у якому перебувала у фіналі боротьби з Дроботом. Воно відчулося раптово, не те що свідомістю, – усією шкірою, всім тілом. Коли останні надії тануть, а ти продовжуєш хапатися за пилюку, не те що соломинку. Бо хочеш вижити. Бо любиш життя.
Ось що відбувалося з Вадимом. Ірина заплющила очі. Якби тоді, коли вона потребувала хоча б маленької допомоги, хтось зовсім незнайомий, проте байдужий та безжальний, одним рухом або ж, навпаки, бездією відібрав у неї той останній примарний шанс... Це був би справді кінець. Вона б точно не витримала. А загинути тоді, коли любиш жити, а не як зараз – оце справді жахливо.
Вона вийшла на балкон і відсунула в кут ящик із журналами, на кришці якого утворилася заглибина. До кращих часів. Морозяне повітря, що несподівано стало відчутним, одразу майнуло під тонку сукню й перейшлося тілом. Ого... Як можна було стояти тут стільки часу! Й не помічалося. Від наступної думки Ірину пересмикнуло, проте, обережно нахилившись через поруччя, вона ще раз глянула вниз, у чорну темряву на висоті дванадцятого поверху, яка закінчувалася холодною й твердою бруківкою. З роззявлених балконних дверей дихало теплим і те, що внизу, набувало ще більшого страхіття. Несподівано потекли сльози, яким, здавалося, не буде кінця.
Ірина плакала, не намагаючись зупинити цю скажену річку. Здавалося, зі сльозами виходило те непотрібне, що заважало жити, і водночас інший бурхливий потік заповнював простір, який утворювався натомість. Ніколи б вона не уявила, що такі думки лізтимуть одна наперед іншу, вируватимуть у бажанні зайняти своє місце там, де щойно гуляла смерть. І охопити й розмістити їх усі разом справді неможливо. Та Ірина крізь сльози намагалася.
І найпершою була та, що реально лише якась хвилина‑друга вирішувала долю незнайомого чоловіка на ім'я Вадим, і навіть таке маленьке запізнення могло навічно залишити його «послання у пляшці» в глухому куті, позбавивши останнього шансу. Й означало це значно більше, ніж бажання передчасного закінчення власного шляху. Адже прагнення і право однієї людини жити важить незрівняно більше, ніж іншої – померти.
Помирати більше не хотілось. Особливо тепер, коли на неї дихала одночасно з двох боків дійсність – чорною та холодною безоднею знизу й теплим домашнім затишком із дверей. Особливо зараз, коли знайшлася по‑справжньому важлива справа, яку не можна облишити. Особливо у момент, коли відкрилося нове бачення життя, для якого знадобилося ні багато ні мало – триста шістдесят шість днів випробувань. Рівно рік тому вона врятувала людину, неохайно клацнувши по кнопках телефона. Олег був правий. Реалізоване, нехай навіть випадково, добро таки повернулося до неї один в один, наче навмисно, і тепер вона вчинить те саме вже свідомо і без розрахунку на віддачу. Хоча, чого ж... Ця незнайома людина, не підозрюючи й потерпаючи сама, зробила їй добро авансом. До того ж, неабияке: продовжила життя. А це для людини найголовніше, адже справді нічого не можна змінити лише тоді, коли воно закінчилось. А доти...
Вона повернулася до кімнати і зачинила балкон. Стрілки годинника показували, що до кінця року, за іронією високосного, ще залишалося неповних п'ятнадцять хвилин. А отже, є можливість подарувати людині порятунок ще у старому. П'ятнадцять хвилин – по суті, нічого, якщо комусь добре, і дуже багато для того, кому зле.
Плутаючись у дротах, вона квапилась «оживити» свій ноут, посилати з якого емейл значно зручніше. Та й з огляду на Новоріччя телефонна есемеска може блукати до ранку, адже кожен у цей час, засмічуючи ефір до неможливого, поспішав зробити приємне друзям та родичам. Тим, кому добре й без того. Увімкнутий комп'ютер повільно вантаживсь, а пальці Ірини подумки вже перебирали по клавішах, комбінації яких складалися в голові у слова і фрази.

...Я – Ірина. Це до мене припливла твоя «пляшка» з посланням у той час, коли нормальні люди вже тримають пляшку із шампанським. І мені не байдуже, що буде з тобою, хоча півгодини тому не цікавила навіть власна доля. Тепер усе інакше. Я тут. Благаю, не нароби дурниць і відгукнися негайно, я хочу знати, що ти мене чуєш... 

Матеріалізовані в слова думки, котрі за кілька хвилин уже полетять до того, хто, незважаючи ні на що, чекає і сподівається на підтримку... І не буде у них нічого чудодійного або хоча б особливого – звичайне розуміння життя, те розуміння, яке іноді приходить до людини у нетиповому для подібних осмислень віці та у найнепередбачуваніші моменти. Втім, ці слова зроблять своє.
Бо світ людей справді подібний до океану. Цей світ – безмежний. А отже, у ньому не може не зможе бодай однієї людини, яка матиме бажання й зможе зрозуміти і врятувати тебе, якою б не була катастрофа та яким би не був ти сам. Ми міряємо світ своїми думками та уявленнями, і в цьому наша біда, адже за такого підходу навіть найдосконаліша людина не здатна на об'єктивність. І тоді лише надія спроможна до останнього зіграти роль рятівного кола, такого собі невидимого біополя, яке тримає на поверхні, підштовхуючи загублених у безпросвітному мареві одне до одного...

        Січень 2013‑Лютий 2016       

Олексій Волков народився 1965 року у м.Тернополі. Лікар хірург за фахом. Літературною діяльністю займається зі студентських років. Друкується від 2000 року в жанрі гостросюжетного роману, детективу. Переможець найпрестижніших літературних конкурсів ‑ «Золотий Бабай» (2002 р.), «Коронація слова» (2005р.), дипломант конкурсу «Гранд‑Коронація» (2010, 2015 р.р.), володар першої в Україні спеціальної відзнаки «Золотий Пістоль» за внесок у розвиток гостросюжетної літератури. Найвідоміші романи Олексія Волкова: «Виконавець», «День відбуття», «Амністія для хакера», «Слід на воді», «Емісар», «Мертві квіти», «Вовчий місяць».
«Гра у три руки» ‑ дванадцята книжка, була замислена як психологічний роман, де уперше головна героїня ‑ жінка. Та як висловлюється сам автор ‑ «я не можу написати не детектив». Герої книжок Волкова «неголівудського» типу. Це люди з натовпу, з якими читач мимоволі ототожнює себе. Втім, б'ються вони завжди до останнього, а кохають щиро. Тому перемагають.