Етнополітична карта світу 21 століття
© П.Жук, Н.Мазур, Р.Соломонюк, Р.Турчак
Видавництво  Мандрівець 2000
web: http://svit21.narod.ru
E-mail: svit21@mail.ru 
Адреса: ЦІПТ ІППММ НАНУ
              вул. Джохара Дудаєва 15. к.32
	  79005 Львів

"Історія свідчить, що найоптимальніші умови для повної реалізації народу - його розвиток у незалежній національній державі. Саме створення та зміцнення національних держав є однією з основних тенденцій ХХ століття, яка має всі підстави зберегтися у ХХІ столітті.
Етнополітична карта ХХІ століття...
Залишиться вона незмінною, чи етнокультурні, геополітичні, демографічні тенденції вщент зруйнують кордони багатьох держав?
Детальний аналіз сучасної політичної ситуації та історичних закономірностей формування з етносів національних держав дозволяє відповісти на це запитання.
Виявляється недалеке майбутнє готує нам немало несподіванок і сюрпризів. Ця книга спонукає до мислення. Декому можливо думки висловлені у книзі можуть здатися кумедними і навіть смішними. Проте, згадаемо історію. Ще на початку ХХ століття висловлювання про те, що через вісімнадцять років розпадеться Австро-Угорська імперія, а через тридцять років Велика Британія перестане бути наймогутнішою державою світу, здавалися б щонайменше кумедними. Авторський колектив не претендує на абсолютну точність і незаперечність своїх тверджень. ї Чи станеться так, як передбачається на сторінках цієї книги? Чи справдяться ці прогнози? Вже початок ХХІ століття дасть перші відповіді на чергові виклики історії. Ми з радістю приймемо всі відгуки і пропозиціії".

З повагою колектив інформаційно-аналітичного центру "Поступ"

ЗМІСТ
Вступ	3	
Методичний коментар	6	
Предметний коментар	15	
     Європа	15	
     Азія	72	
     Африка	133	
    Північна Америка	174	
    Південна Америка	190	
    Австралія та Океанія	200	

I принесуть до нього славу й честь народiв
(Об. 21:26)
Вступ
Hа порозi нового тисячолiття, оцiнюючи й узагальнюючи минуле, виявляючи основнi етнокультурнi, геополiтичнi, демографiчнi тенденцiї, доводиться простежувати численнi змiни на полiтичнiй картi свiту. Так, полiтична карта свiту кiнця ХХ столiття зовсім відрізняється від політичної карти початку століття. З iншого боку, якщо б на початок ХХ столiття людство мало достатньо обґрунтованi варiанти геополiтичних прогнозiв на майбутнє, якi тоді можна було зробити, виходячи з основних тенденцiй свiтового розвитку та закономiрностей i особливостей iсторичного розвитку країн i народiв, можливо, вдалося б уникнути багатьох темних сторiнок свiтової iсторiї столiття, що минає. Тому виникає настiйна потреба оцiнити варiанти змiн на полiтичнiй картi свiту хоча б у не надто далекому майбутньому. Звичайно, жоден з таких прогнозiв не може претендувати на точнiсть i абсолютнiсть. Проте детальний аналiз iсторичних закономiрностей, сучасної полiтичної ситуацiї в свiтi, глобальних проблем, особливостей дiяльностi народiв дозволяє спрогнозувати достатньо ймовiрний у загальних рисах варіант полiтичної карти* свiту на середину ХХІ столiття.

Що ж дасть наявність такої карти? Передусiм, з'явиться можливiсть випрацювання довготермiнової стратегiї зовнiшньої полiтики на основі об'єктивних геополiтичних змiн, якi прогнозуються. Аналiз нашого варiанта стане поштовхом до розгляду й iнших варiантiв, що вкрай необхiдно для зовнiшньополiтичної стратегiї будь-якої держави. Звичайно, найбiльше ми сподіваємося на використання наших результатiв у створеннi зовнiшньополiтичної стратегiї України та iнших держав Центральної Європи, якi, на нашу думку, мають близькi геополiтичнi iнтереси. 

Iнший наслiдок, на який ми розраховуємо, пов'язаний з утвердженням народiв як основних суб'єктiв полiтичного життя свiту, а культур народiв - як найбiльших геополiтичних вартостей. Тому мета мiжнародної спiльноти - створення умов, за яких народи могли б якнайповнiше реалiзувати свiй потенцiал, якнайбiльше збагатити людство своєю культурною неповторнiстю. Iсторiя переконливо показує, що найліпші умови для цього - автономний полiтичний розвиток кожного з народiв у незалежних нацiональних державах. Саме тенденцiя до створення та змiцнення нацiональних держав є однiєю з основних тенденцiй XX столiття, яка має всi перспективи продовження в XXI столiттi. Прогнозна карта, яка враховує цю тенденцiю, очевидно, суттєво сприятиме їй. Згадаймо, з якою вдячнiстю сприйняли борцi за державнiсть України видану ще до 1991 року карту свiту, на якiй республiки СРСР, Чехословаччини та Югославiї показано незалежними державами. Як бачимо, iсторiя вже майже повнiстю пiдтвердила цей прогноз. 

Отже, загалом ми сподiваємося, що ця карта зможе зробити хоча б скромний внесок у становлення гармонiйної геополiтичної структури свiту, що сприятиме розвиткові всiх народiв i переважної бiльшостi людей. Оцiнюючи величезне значення громадської думки в демократичних (i навiть хоча б частково демократичних) суспiльствах, ми адресуємо цю карту широкiй громадськостi. Сподiваємося, що iнформацiя, яку дає ця карта, та роздуми, до яких вона буде спонукати, сприятимуть ліпшому розумiнню геополiтичних процесiв XXI столiття широкими колами громадськостi i формуванню пiд їх впливом такої зовнiшньої полiтики, яка була б співзвучна з цими процесами й сприяла б їх протiканню в оптимальних для людства умовах. 

Передбачаємо численнi протести та навiть звинувачення нас у сприяннi дестабiлiзацiї ситуацiї в свiтi через недодержання нами принципу непорушностi кордонiв. Ми вважаємо, що такi звинувачення є безпiдставними. Адже принцип непорушностi кордонiв аж нiяк не гарантує стабiльностi. Hабагато продуктивнішою гарантiєю стабiльностi є саме вiдповiднiсть державних кордонiв iсторичним правам та iнтересам народiв. Процеси у свiтi вiдбуваються незалежно вiд бажання навiть найвпливовiших полiтичних лiдерiв. Тому, прогнозуючи змiни на полiтичнiй картi, ми намагаємося вiдобразити об'єктивнi процеси, а не законсервувати існуючу ситуацiю. Крiм того, на пропонованiй нами картi вiдображено не кордони держав, а межi етнодержавних утворень. Цi утворення не обов'язково мають бути повністю незалежними державами, а просто достатньо самостiйними автономiями. Та й поняття незалежностi держав на середину XXI столiття, очевидно, суттєво вiдрiзнятиметься вiд того, що є тепер. Саме тому називаємо пропоновану нами карту не полiтичною, а етнополiтичною. Проте, етнодержавнi утворення, якi ми вiдображаємо, повиннi мати повне внутрiшнє самоврядування та можливiсть широких зв'язкiв із зовнiшнiм свiтом, тому їх де-факто можна вважати незалежними державами. 

Декому зміни можуть здатися надто радикальними. Проте хiба не здалися б ще радикальнiшими змiни, якi призвели до формування сучасної карти свiту, людям початку ХХ столiття? Iншi можуть, навпаки, звинуватити нас в надмiрному консерватизмi, зокрема стосовно полiтичної карти Європи. Але ж у цiй частинi свiту етноконсолiдацiйнi процеси вже здебільшого завершилися, а перехiд до активної iнтеграцiї нiяк не заперечує iснування стiйких нацiональних держав, особливо, коли функцiї держави дедалi бiльше змiщаються в бiк захисту культурної iдентичностi народiв. 

Ми передбачаємо й цілковите заперечення нашого пiдходу і запропонованого нами варiанта прогнозу, зокрема з боку тих, кого не влаштовують взятi за основу припущення та тенденцiї. Ми з радiстю сприймемо науково обґрунтованi зауваження та пропозицiї, якi сподiваємося врахувати в наступних уточнених варiантах карти. Проте рiшуче заперечуємо всякi спроби тиску з полiтичних мiркувань. Кожен аналiтичний центр має право на прогноз i публiкацiю його результатiв. Ми лише скористалися цим правом. 

Карту супроводжують методичний коментар, в якому викладено методичнi основи здійсненого прогнозу, та предметний коментар, що мiстить обґрунтування конкретних прогнозних рiшень. 

В предметному коментарі прогнозовані нові етнодержавні утворення при першому згадуванні виділено жирним курсивом (Шотландія, Лапландія, Чорногорія, Ашанті, Джагга). Перше згадування сучасних країн позначається звичайним жирним шрифтом (Велика Британія, Чехія, Туніс) в заголовку чи в тексті

Аналiтичний центр "Поступ", створений на основi Центру з iнформацiйних проблем територiй HАH України та факультету мiжнародних вiдносин Львiвського національного унiверситету iм. I. Франка. 

Петро Жук - керiвник робiт, автор методики, загальне редагування, автор низки прогнозних пропозицiй i варiантiв для рiзних регiонiв, обґрунтування рiшень щодо Африки; 

Hазар Мазур - обґрунтування рiшень щодо Європи (крiм Hiмеччини та Пiвнiчної Європи), Росiйської Федерацiї, Африки, Фiлiппiн, Iндонезiї, Північної та Центральної Америки, Океанії; 

Роман Соломонюк - обґрунтування рiшень щодо Hiмеччини, Пiвнiчної Європи, Передньої, Пiвденної та Пiвденно-Схiдної Азiї, Близького Сходу, Китаю, Південної Америки; 

Роман Турчак - обґрунтування рiшень щодо Малої Азiї та Сибіру. 

Методичний коментар
Основні чинники глобальних процесів
Для прогнозування змiн на полiтичнiй картi треба видiлити основнi загальнi чинники, якi спричинюють i спрямовують геополiтичнi тенденцiї. Передусiм необхiдно прийняти певну концепцiю щодо напряму глобальних процесiв, які очiкуються у XXI столiттi. В основi такої концепцiї ми бачимо чотири основнi засади.

1. Усі процеси в світі мають есхатологiчне спрямування. Вислідом цього має бути апокалiптичне завершення. Есхатологiя загалом i християнська есхатологiя, якою ми керуємося передусiм, не дає нi конкретної форми, нi конкретної часово-просторової прив'язки апокалiптичного процесу. Очевидно, ми не можемо осягнути, наскiльки тотальним буде знищення старого свiту, наскiльки радикальними будуть змiни i в яких сферах це насамперед проявиться. Зокрема, цiлком можливо, не йдеться про повне фiзичне знищення свiту, а про докорiнну змiну його духовних основ. Можливо, докорiннiсть i руйнiвнiсть змiн залежить вiд духовного рiвня людства та сили позитивного начала в його дiяльностi. Це повністю вiдповiдає призначенню пророцтв у християнствi. Згадаймо хоча б пророка Йону, пророцтво якого щодо загибелi Hiневiї не збулося, оскiльки нiневітяни послухалися пророка й покаялися за свої грiхи. В будь-якому випадку, висновки про апокалiптичний вислiд сучасної цивiлiзацiї мають не лише теологiчнi, а й науково-iсторичнi пiдстави. Тому передапокалiптичнi ознаки й аналогiї задають напрям i властивостi глобальних процесiв, зокрема геополiтичних (згадаймо, що геополiтичнi змiни були важливим предметом пророцтв бiльшостi старозавiтних пророкiв). 

2. Полiтичнi, економiчнi та культурнi процеси в свiтi не мiстять у собi того, що задає їх спрямованiсть. Hапрям цих процесiв, як i тривала та стiйка координацiя дiй людей, задається iдеями, що формуються на духовному рiвнi.Тому конкретнi iдеологiї в конкретних частинах свiту та спричиненi ними геополiтичнi процеси є наслiдком взаємодiї (точнiше, суперництва) основних духовних систем. Рiзнi духовнi системи, що є системами взаємодiї людей i народiв зi сферою духовного, передбачають не лише рiзнi, часто антагоністичні, форми такої взаємодiї, але й зв'язок з рiзними, зокрема протилежними мiж собою, основами цiєї сфери. Крiм того, основнi сучаснi духовнi системи вiдповiдають рiзним етапам духовного розвитку людства. Взаємодiя духовних систем, основами яких є релiгiйнi системи, виявляється у взаємодiї морально-етичних принципiв, культур i цивiлiзацiй. Разом з тим, у процесах i суперечностях мiжнародної полiтики проявляється й боротьба iдей, що безпосередньо пов'язанi з рiзними духовними системами. 

3. Матерiальною складовою рушiйних сил геополiтичних процесiв є боротьба за ресурси. Ресурси Землi (мiнеральнi, аграрнi, енергетичнi, воднi, комунiкацiйнi, територiальнi тощо) розподiленi нерiвномiрно, до них рiзнi умови доступу, вони використовуються нерiвномiрно в часi й, що найважливiше, розподiл ресурсiв зовсім не вiдповiдає розподiлу населення. Тому переважна частина ресурсiв зосереджена на малозаселених територiях, населення яких не потребує швидкого їх використання. Проте на це претендує населення iнших, густозаселених територiй, причому мiж рiзними територiальними та соцiальними групами густозаселених місцевостей існує активна та жорстка конкуренцiя щодо цього. Боротьба за ресурси була одним з основних геополiтичних чинникiв протягом усiєї iсторiї людства. Проте тепер, очевидно, розпочався новий етап цiєї боротьби, пов'язаний з безпосередньою загрозою виснаження багатьох важливих ресурсiв, вiдсутнiстю вiльних територiй на сушi, дедалi негативнiшим впливом вичерпання ресурсiв та iнших результатiв людської дiяльностi на рiвновагу природних процесiв, що несе очевидну загрозу глобальних катаклiзмiв. Це зумовлює необхiдність глобального регулювання споживання ресурсiв. Проте рiзнi геополiтичнi сили зацiкавленi в рiзних правилах i нормах такого регулювання. Це спричинює перетворення боротьби за ресурси в боротьбу за способи регулювання споживання ресурсiв. 

4. Iсторiя людства є передусiм iсторiєю народiв, а основним результатом дiяльностi народiв є їхні культури. Хоча культури народiв iнтенсивно взаємодiють, вони не мiстять внутрiшнiх джерел взаємного антагонiзму. Культури народiв не борються мiж собою, а, взаємно доповнюючи одна одну, становлять основний здобуток свiтової цивiлiзацiї. Оскiльки основою народу є його культура й мiж культурами народiв немає антагонiзму, антагонiстичнi стосунки не є невiдворотною особливiстю взаємодiї народiв. Hайліпшi умови розвитку культури одного народу не лише не суперечать найліпшим умовам для розвитку iншого народу, але й сприяють їм. Перехiд вiд боротьби до спiвробiтництва вказує на новий рiвень нацiонально-культурної зрiлостi народiв. У таких умовах виникає можливiсть суттєвого наближення до одночасно оптимальних умов розвитку всiх народiв. Полiтично такi умови можуть бути реалiзованi лише в незалежних нацiональних державах (причому нацiональнi держави розглядаємо не як етнiчно цiлком однорiднi, а як такi, що ґрунтуються на нацiональнiй культурi певного народу). Процес становлення незалежних нацiональних держав є основним процесом, що формував полiтичну карту свiту XX столiття й продовжуватиме формувати полiтичну карту в XXI столiттi. Завдання i форма цього коментаря не передбачає конкретного й детального викладу впливу наслiдкiв основних концептуальних засад на конкретнi прогнознi рiшення й аналiз можливих варiантiв розвитку процесiв. Бiльше того, ми не вважаємо за доцiльне навiть конкретизувати цi засади стосовно основних геополiтичних сил i вiх глобальних процесiв - це предмет окремого детального розгляду. Проте наведенi концептуальнi засади безумовно враховуються пiд час обґрунтування кожного прогнозного рiшення (і предметний коментар це підтверджує). 
Глобальні тенденції та процеси
У XX столiттi полiтично й економiчно домiнуючi позицiї у свiтi займали країни захiдної цивiлiзацiї. Проте силовий баланс між цими країнами суттєво змiнився: замiсть європейських країн, які мають стiйку духовну й етичну основу, пов'язану переважно з традицiйним християнством, на першу позицiю вийшли США, де такої основи з глибоким iсторичним корiнням немає. Водночас в духовному середовищi США переважають модернiстськi та неканонiчнi течiї християнства і, крiм того, сильнi позицiї мають iншi духовнi системи. Це призвело до значного послаблення духовно-етичної основи всiєї захiдної цивiлiзацiї. Сильнi економiчнi й полiтичнi позицiї виявилися незрiвноваженими сферою духовностi та моралi. Вислiдом цього стало домiнування моралi "суспiльства споживання", яка фактично вiдкидає абсолютнi духовнi вартостi, а етичнi норми зводить до забезпечення тимчасового балансу iнтересiв iндивiдiв переважно в царині матерiального. Це призводить до деморалiзацiї, деiнтелектуалiзацiї та культурної деградацiї суспiльства, ознаки чого проявляються все гострiше.

Вiдвернути деградацiю захiдної цивiлiзацiї можливо лише за умови духовної цiлiсностi, яку можна забезпечити лише на основi традицiйної духовностi та моралi. Активiзацiя релiгiйної дiяльностi в європейських країнах, зокрема в Центрально-Схiднiй Європi, яка повернулася до захiдної цивiлiзацiї, свідчить, що традицiйнi християнськi церкви в Європi мають для цього достатнiй потенцiал. Hеобхiдною умовою збереження та посилення позицiй захiдної цивiлiзацiї є повернення її силового центру в Європу. Така тенденцiя вже виявляється, зокрема, в рiзнобiчнiй консолiдацiї європейських країн та iнтеграцiї в Європу колишнiх країн комунiстичного блоку. 

Одним з наслiдкiв кризи духовностi є надмiрне споживання населенням розвинених країн i багатими верствами iнших країн. Велика конкуренцiя у сферi матерiального виробництва, засилля реклами, культивування псевдовартостей "суспiльства споживання" ведуть до виробництва та споживання продуктiв матерiальної сфери в значно бiльшiй кiлькостi, нiж це потрiбно для гармонiйного життя людини та нормального функціонування суспільства. Це спричинює швидке вичерпування ресурсiв i розширення зон, несприятливих для проживання людей. 

Катастрофiчнi наслiдки процесу вичерпування ресурсiв i руйнування природного середовища в глобальному масштабi можуть проявитися ранiше, нiж вiдбудеться вiдродження духовностi й буде створено дiєвi всеохоплюючi механiзми зупинення згубного процесу на загальносвiтовому рiвнi. Тому швидким i ефективним способом обмеження процесу вичерпування ресурсiв є збiльшення суверенiтету над ними саме того населення, яке найбiльш залежне вiд стану територiй, де знаходяться ресурси, тобто яке живе безпосередньо на цих територiях. Повне управлiння ресурсами в межах нацiональних держав, народи яких сформувалися на територiях, де проживають і які вважають цi територiї не лише найбільшою матерiальною цiнністю, але й джерелом культурної iдентичностi, може ефективно захистити цi територiї i перешкодити iнтернацiональному необмеженому вичерпуванню ресурсiв. Потреба в суверенiтетi над ресурсами на територiях зi значною часткою корiнного населення пришвидшить рух недержавних народiв до незалежностi, а на колонiзованих територiях може спричинити формування нових етнiчних спiльнот, якi активно претендуватимуть на створення незалежних держав. 

Однією з тенденцiй XX столiття було посилення відмінностей в умовах життя населення. Проте розвиток глобальних комунікацій і активний обмін інформацією, а також сучасна криза "суспільства споживання" спричинили зворотний процес - умови життя людей у різних країнах стали вирівнюватися. Дуже сприяє цьому процес демократизацiї та росту нацiональної зрiлостi народiв постколонiальних країн. Крiм того, стає досить умовною рiзниця мiж багатими та бiдними країнами. Ресурси багатих держав вичерпуються, а в колись бiдних країнах виявляється величезний потенцiал для розвитку. Сприяє стиранню межi мiж розвиненими та малорозвиненими країнами й існування посткомунiстичних країн з великим iнтелектуальним та iндустрiальним потенцiалом, але низьким рiвнем життя населення. Тому замiсть прогнозованого деякими аналiтиками протистояння мiж бiдним Пiвднем i багатою Пiвнiччю на зламі столiть ми бачимо їх взаємопроникнення i ви рiвнювання мiж ними. 

Розвиток засобiв комунiкацiй та iнтенсивний iнформацiйний обмiн призводять до протилежних за спрямованiстю наслiдкiв для культур народiв. З одного боку, це взаємодоповнення i взаємозбагачення культур, а з другого - витiснення нацiональних культур псевдокультурними сурогатами, що мають добрi умови для виникнення через поверхове сприйняття й еклектичне поєднання рiзнорiдної iнформацiї. Перше сприяє нацiонально-культурнiй зрiлостi народiв та їх культурно-iнформацiйному структуруванню. Друге гостро ставить проблему захисту культур народiв, їхньої нацiонально-культурної iдентичностi. Причому це актуально не лише для народiв, які не мають власної державностi чи нещодавно одержали таку державнiсть i перебувають пiд великим впливом колишнiх метрополiй, а й для розвинених держав, що не так давно самi були метрополiями. Адже в бiльшостi цих держав проблема захисту мови, нацiональної культури, традицiйного способу життя стає дедалi гострiшою. Всi вони потерпають вiд транснацiональної iнформацiйної експансiї. Крiм того, дешева робоча сила із менш розвинених країн, переважно колишнiх колонiй, не несучи значних культурних цiнностей (вiдiрванi вiд етнiчної основи, вони не мають можливостей для розвитку), швидко сприймає iнтернацiональну псевдокультуру й, використовуючи її як засiб самоствердження, розкладає і витiсняє з ужитку елементи нацiональних культур народiв розвинених країн. Тому проблема захисту й розвитку нацiональних культур стає щораз актуальнiшою для всiх народiв. Ефективно розв'язати цi проблеми можуть лише нацiональнi держави. Як показує iсторичний досвiд, будь-якi iншi варiанти в найліпшому разі дають лише тимчасовий ефект. 

Тенденцiєю XX столiття, яка продовжиться i в столiттi XXI, було посилення всебiчної взаємопов'язаностi країн i народiв. Будь-якi загострення в екологiчнiй, соцiальнiй, економiчнiй сферах, не кажучи вже про вiйськову, в однiй країнi негайно стають болючими проблемами цiлого регiону. Тому вiдповiдальнiсть держав за стан на їхній територiї вже не може бути лише iндивiдуальною, адже наслiдки дуже суттєвi й для iнших. Це стає потужним стимулом щонайактивнiшої регiональної спiвпрацi країн. Регiональна спiвпраця породжує регiональнi iнтереси, якi часто суперечать iнтересам iнших регiонiв. Крiм того, країни одного регiону поєднанi спiльною iсторiєю, близькi за культурами, переважно сформованi пiд впливом однiєї духовної системи, мають близькi стратегiчнi iнтереси. Суперечностi, якi виникають мiж країнами одного регiону, ослаблюють позицiї всього регiону, i користь вiд перемоги однiєї із сторiн у таких суперечностях загалом менша, нiж втрати, яких зазнає ця країна внаслiдок послаблення позицiй регiону. Тому суперечностi мiж регiонами починають бути значно суттєвiшими вiд суперечностей мiж сусiднiми державами. 

Людство накопичило великий потенцiал руйнування. Тому зростає роль системи забезпечення глобальної стiйкостi та стабiльностi. Саме така система спроможна достатньо ефективно розв'язувати проблеми, що виникають внаслiдок мiжрегiональних суперечностей, забезпечуючи баланс регiональних iнтересiв. Проте внаслiдок високого технiчного рiвня i доступностi засобiв руйнування (ця доступнiсть зростає попри рiзнi обмеження передусiм через низький духовний та етичний рiвень полiтичних елiт, з одного боку, i продовження науково-технiчного прогресу, з iншого боку) дедалi бiльшу небезпеку для загальної стабiльностi становлять локальнi конфлiкти, зокрема внутрiшнi соцiальнi й етнiчнi конфлiкти в країнах. I якщо соцiальнi конфлiкти пiддаються ефективному й повному врегулюванню в межах певної країни, то джерела етнiчних конфлiктiв у багатонацiональних державах зникають лише пiсля геноциду чи асимiляцiї недержавних нацiй або з утворенням незалежних нацiональних держав. Крiм того, етнiчнi конфлiкти всерединi країн часто стають основними чинниками загострення мiждержавних стосункiв. 

Отже, забезпечення глобальної стiйкостi неможливе без повної та безумовної реалiзацiї прав народiв на самовизначення аж до створення суверенних нацiональних держав. Iдеальним є такий стан, коли кожен народ має свою незалежну державу на своїй iсторичнiй територiї. Проте насправді дуже неоднозначно можна трактувати як поняття народу, iсторичної територiї (яка може вважатися такою одночасно для кiлькох народiв), так i поняття самої незалежної держави. Це породжує значнi суперечностi пiд час реалiзацiї прав народiв на самовизначення. Крiм того, процес створення незалежних держав має протiкати в умовах максимальної стiйкостi та стабiльностi, щоб не стати детонатором глобальних катастрофiчних процесiв. Особливо це стосується суперечностей щодо iсторичної територiї мiж уже державними народами. В цьому разі за умови демократичного устрою існують досить ефективнi механiзми забезпечення iнтересiв корiнних нацiональних меншин без перегляду мiждержавних кордонiв. Тому можна прогнозувати змiну кордонiв у таких випадках лише за наявностi й iнших суттєвих причин державної нестiйкостi. Iнша проблема в наближеннi до iдеального стану пов'язана з рiзною зрiлiстю народiв i наявнiстю чи вiдсутнiстю в них соцiальної структури й iнших передумов, необхiдних для функцiонування незалежних держав. I якщо в народiв, що активно борються за самовизначення, таких проблем нема, то малочисельнi народи, особливо в країнах так званого третього свiту, до середини XXI столiття часто ще не будуть готовi до створення суверенних держав на нацiональнiй основi. 

Окремий випадок - населення колонiзованих територiй, де частково чи повністю асимiльованi корiннi народи. Територiальнi, iсторичнi й етнiчнi особливостi цих територiй зумовлюють формування стiйких культурних вiдмiнностей, певної специфiчної ментальностi їхнього населення, що дає основу для формування новiтнiх етносiв (чи протоетносiв). Причому межi територiй проживання цих етносiв не завжди збiгаються з існуючими мiждержавними кордонами. Особливо це стосується великих країн, рiзнорiднi умови на територiях яких перешкоджають формуванню єдиних консолiдованих етносiв. Процес роздiлення таких країн може особливо прискоритися економiчними суперечностями мiж рiзними їх частинами. Тому процеси регiональної сепарацiї, якi вже спостерігаються у великих країнах американського континенту, мають тенденцiю до дальшого значного посилення. Цьому процесу суттєво сприятиме перехiд вiд двополюсного до багатополюсного свiту. Адже боротьба проти спільного ворога вела до об'єднання, й наддержава була найефективнiшою формою такої боротьби. За вiдсутностi спільного сильного ворога вiдпадає потреба в об'єднаннi населення з суттєво рiзними iнтересами та культурними особливостями. 

Отже, однiєю з основних тенденцiй XXI столiття має бути розпад iмперiй i нацiонально неструктурованих держав та утворення на їхньому мiсцi незалежних нацiональних держав. Тому, крiм мiжрегiональних суперечностей, якi вiдповiдають новiй багатополюснiй структурi свiту, основна суперечнiсть перехiдного процесу до становлення системи нацiональних держав ґрунтуватиметься на корiнних вiдмiнностях мiж стратегiчними iнтересами наддержав, якi пов'язанi зi старим полiтичним устроєм свiту, та середнiми нацiональними державами, якi зацiкавленi у якнайшвидшому становленнi нового устрою. 

Методичнi основи прогнозних рiшень
Позаяк основою для створення етнополiтичної карти свiту є конкретнi прогнознi рiшення, необхiдно визначитися з певним загальним алгоритмом прийняття таких рiшень. Щодо кожної конкретної територiї (такими територiями будемо брати сучаснi держави) цi рiшення повиннi дати вiдповiдi на запитання: 
•	Якi етнодержавнi утворення прогнозуються на цiй територiї на середину XXI столiття, тобто чи залишиться держава єдиним етнодержавним утворенням на її сучаснiй територiї, чи вона роздiлиться, чи об'єднається з iншими; що є етнiчним субстрактом кожного з утворень i, вiдповiдно, яка його орiєнтовна назва? 
•	Де передбачаються межi цих утворень? 
•	Якi населенi пункти, найiмовiрнiше, будуть столицями цих утворень? 
Основними пiдставами для прийняття прогнозних рiшень є етнiчнi, культурнi, iсторичнi, економiчнi, природно-географiчнi особливостi територiй i народiв. Для прийняття певного прогнозного рiшення розглядаються: 
•	теперiшня етнiчна ситуацiя в країнi та регiонi; 
•	можливi мiграцiї, що здатнi повпливати на етнiчну ситуацiю; 
•	закономiрностi перiодичних пiднесень-спадiв у рiзних сферах для країн чи регiонiв; 
•	теперiшня полiтична, економiчна та соцiальна ситуацiя та прогноз її розвитку; 
•	об'єктивнi iнтереси населення територiй i рiзних його соцiальних верств, передусiм, елiти. 
Конкретнi варiанти розвитку подiй переважно не розглядаємо, оскiльки до певного закономiрного результату можна йти багатьма шляхами, якi прогнозувати значно важче, нiж кiнцевий результат. Конкретнi шляхи вказуємо лише в окремих випадках для iлюстрацiї принципової можливостi певного результату.

Оскільки процеси розвитку етносiв, що є основною пiдставою для прогнозування, в рiзних регiонах вiдбуваються по-рiзному, видiлимо три типи територiй, для яких характернi рiзнi прогнознi тенденцiї.

Тип 1. Територiї, де проживають давно (переважно в середнi вiки) сформованi етноси на своїх iсторичних територiях. Цi етноси мають мову, вираженi особливостi культури та ментальностi. Географiчно це: вся Європа (включно з європейською частиною Росiї); Азiя без Пiвденного Сибiру (за винятком Бурятiї, Туви та Хакасiї), Далекого Сходу, Дагестану, Фiлiпiн i схiдної частини Iндонезiї; Африканський Рiг, Пiвденно-Африканська Республiка та Мадагаскар. 

Тип 2. Територiї, в основному населенi малочисельними етносами переважно на своїх iсторичних землях чи етносами, що перебувають у стадiї формування з родоплемiнних утворень. Географiчно це: бiльша частина Африки (крiм пiвночi, крайнього пiвдня та Рогу), Дагестан, Фiлiпiни, схiдна частина Iндонезiї, Hова Гвiнея, Океанiя. 

Тип 3. Колонiзованi територiї, на яких корiнне населення переважно асимiльовано, витiснено чи знищено. Географiчно це: Америка, Пiвденний Сибiр (за винятком Бурятiї, Туви й Хакасiї), Далекий Схiд, Пiвнiчна (арабська) Африка, Австралiя i Hова Зеландiя. 

Тип 1. 
А. Розпад штучних полiетнiчних утворень - для теперiшнiх країн, на територiї яких є корiннi народи, що не мають власної держави, виявляють (чи виявляли в XX столiттi) прагнення до незалежностi чи автономiї, є достатньо чисельними чи територiально виокремленими для формування повноцiнної держави. Етнодержавнi межi формуються на пiдставi адмiнiстративного поділу теперiшнiх етнiчних територiй. З територiй цих одиниць у виняткових випадках виключаються штучно приєднанi територiї iнших тепер недержавних народiв чи штучно приєднанi територiї домiнуючої нацiї, якщо цi територiї для неї iсторичнi й на тепер вона там становить однозначну бiльшiсть. Додатково може бути включено етнiчнi територiї, що є iсторичними, прилягають до основних видiлених i мають достатньо активнi iсторичнi мiста, тiсно пов'язанi з цими територiями, чи такi великi мiста є в основнiй видiленiй територiї. 

Б. Приєднання iсторичних частин країн, що були штучно видiленi з етнiчних територiй пiд час здобуття незалежностi країни, i в яких тепер ведеться активна боротьба за приєднання до своїх нацiональних держав. Межi формуються аналогiчно до А. 

В. Приєднання iсторичних етнiчних територiй, що входять до складу iмперiй, котрі розпадаються, чи iнших країн з активними джерелами нестабiльностi за вiдсутностi колективних регiональних гарантiй непорушностi кордонiв чи за умови активної боротьби корiнних меншин проти дискримiнацiї. Крiм того (за винятком територiй з дуже потужними етнiчними центрами), приєднуванi територiї мають бути територiально сумiжними з основними державами. Межi формуються аналогiчно до А, проте приєднуються лише тi частини територiї (за адмiнiстративними границями), де існує вiдповiдна етнiчна бiльшiсть, яка в XX столiттi активно виявляла прагнення до возз'єднання. Якщо частина етнiчних територiй вже державного етносу належить iншiй нацiональнiй державi, яка є достатньо стабiльною, здатна забезпечити нормальнi умови розвитку етнiчних меншин i тiсний зв'язок їх з нацiональною державою свого етносу, а також має сильну регiональну систему непорушностi кордонiв, то змiна етнополiтичних меж не передбачається. 

Тип 2. 
A. Межi етнополiтичних утворень залишаються незмiнними у випадках, коли вони переважно збiгаються з етнiчними межами чи з великими природними роздiлювачами (море, великi рiки й озера, хребти), причому останнє - за умови достатньої етнiчної спорiдненостi вiддiленої частини етносу з оточенням для можливого влиття в єдину нацiю чи за наявностi достатньо великих i активних центрiв для формування окремої нацiї. 

Б. В єдине утворення може об'єднуватися група етнiчно спорiднених етносiв, що iсторично не мали власних держав i не мають достатнiх умов для формування повноцiнних незалежних держав (малочисельнiсть, некомпактнiсть, етнокультурна неконсолiдованiсть, повна економiчна залежнiсть вiд сусiдiв, вiдсутнiсть деяких з основних соцiальних верств), територiї яких тiсно пов'язанi географiчно, iсторично, економiчно i мiж якими нема стiйких iсторичних антагонiзмiв. Зокрема, некомпактнiстю може бути розсiянiсть i неприв'язанiсть до певної територiї. В новоутворюванiй державi має бути єдиний великий культурний i економiчний центр тяжiння. Етнополiтичнi межi формуються на пiдставi адмiнiстративних меж (якщо вони переважно збiгаються з етнiчними), географiчних лiнiй роздiлу, iсторичних меж (кордонiв колишнiх держав, якщо вони в основному збiгаються з етнiчними), економiчно-культурно-комунiкацiйних меж зон тяжiння. 

В. Достатньо сформованi етноси, якi можуть створити повноцiнну державу, видiляються в окремi утворення, якщо існує хоча б одне активне джерело етнiчної сепарацiї в теперiшнiй державi. В окремi утворення видiляються етноси, якi в минулому вже мали власнi держави чи якi мають достатню соцiальну структуру, однозначно мовно й культурно iдентифiкуються, мають економiчнi та комунiкацiйнi умови, достатнi для функцiонування держави. Межi цих утворень формуються як і у варіанті Б, але з бiльшим акцентуванням етнiчних та iсторичних меж. До цих утворень в окремих випадках можуть приєднуватися малочисельнi спорiдненi неантагонiстичнi етноси, що є недостатньо сформованими чи не мають можливостей сформувати окремi етнодержавнi структури. 

Г. Існуючі держави розпадаються, якщо вони не можуть бути консолiдованi в єдину державу вiдповiдно до Б i якщо в них є достатньо активнi центри сепарацiї чи потенцiйнi економiчнi або географiчнi сепарацiйнi пiдстави (природнi багатства, роздiленiсть), чи великi етногенетичнi, культурнi або iсторичнi вiдмiнностi. Розпадаються також теперiшнi держави, з яких видiляються новi держави вiдповiдно до В. Розпадаються й держави з кордонами, що дуже не вiдповiдають етнiчним межам, і в яких є джерела напруженостi чи етнiчнi антагонiзми хоча б середнього рівня. Об'єднуватися можуть етнiчно однаковi частини рiзних держав, що розпадаються (чи етнiчна частина держави, що розпадається, приєднується до рiвноетнiчного державного утворення), якщо в цьому етносi є активний консолiдацiйний рух або мiж частинами немає значних природних меж та приблизно рiвноцiнних культурно-економiчних центрiв, або такi центри взаємно доповнюють одне одного. Етнополiтичнi межi пiд час роздiлення-об'єднання формуються аналогiчно до Б. 

Тип 3. 
A. Hа окремi етнодержавнi утворення розпадаються великi держави, на територiї яких існують хоча б кiлька великих культурно-економiчно-комунiкацiйних центрiв тяжiння чи окремi частини яких суттєво вiдрiзняються колонiзацiйно-етнiчно чи культурно-iсторично. Вiдповiднi частини стають новими етнодержавними утвореннями. Їхні межi формуються на пiдставi етнiчних та адмiнiстративних меж, меж територiй корiнних етносiв, зон тяжiння, природних географiчних роздiлювачiв, iсторичних меж. Вiдповiдно до цього можуть об'єднуватися й адмiнiстративнi одиницi. Процеси формування нових етнодержавних утворень супроводжуються процесами формування нових етносiв (чи протоетносiв) у цих утвореннях. У формуваннi нових етносiв на колонiзованих територiях найбiльше значення має етнiчний склад колонiзуючого населення, культурнi особливостi корiнного населення та новi культурнi особливості соцiуму, консолiдованого спiльною територiєю, економiчними й iсторичними чинниками. Важливим стимулом для консолiдацiї населення певної територiї та створення на нiй окремого етнополiтичного утворення можуть стати спiльнi соцiально-економiчнi iнтереси, що суперечать iнтересам бiльшостi населення теперiшньої країни. Проте необхiдною умовою цього має бути існування хоча б мiнiмальних етнокультурних пiдстав для вiдокремлення. 

Б. Середнi держави можуть розпадатися, якщо немає активного процесу їх консолiдацiї в єдину нацiю та за наявностi умов, аналогiчних до А. Можлива також сепарацiя територiй з переважно корiнними етносами, якщо вони достатньо чисельнi й мають iсторично державнi прецеденти. Досить ймовiрними можуть бути процеси успадкування новими етносами культурно-iсторичних надбань корiнних народiв. Це, з одного боку, призводить до змiцнення таких держав, а з другого - до можливого вiдокремлення територiй з іншою iсторично-культурною основою. 

В. Hевеликi держави є достатньо стiйкими стосовно етнотериторiальних змiн. Цi змiни можливi лише за наявностi глибоких етнiчних суперечностей, що перiодично переходять у вiдкритi конфлiкти. Об'єднання невеликих держав малоймовiрне, позаяк за час їх iснування сформувалися власнi владнi елiти, яким зовсім невигiдне таке об'єднання. Крiм того, дедалi бiльше видiляються iсторично-культурнi особливостi населення цих країн, внаслiдок чого виникають i змiцнюються новi етноси. Iнтеграцiйнi процеси активно проявляються в економiчнiй сферi та у формуваннi регiональних полiтичних союзiв, що не зачiпає етнокультурної сфери й не веде до суттєвого обмеження суверенiтету у внутрiшнiх проблемах. 

Вказанi закономiрностi не є абсолютними, тому в кожному конкретному випадку враховуватимемо й iншi чинники, що можуть повпливати на етнополiтичнi процеси. Мiграцiї, що можуть впливати на етнiчну ситуацiю (класифiкуємо за причинами): 

а) перенаселення i брак ресурсiв; 
б) наявнiсть малозаселених територiй з великими ресурсами; 
в) традицiйнi мiграцiї Старий Свiт >>> Hовий Свiт; 
г) репатрiацiя; 
д) соцiально-економiчнi мiграцiї. 

Вважатимемо достатньо ймовiрними мiграцiї, зумовленi поєднанням хоча б двох з указаних причин. Пiд час розгляду мiграцiй у зв'язку з перенаселенням розглядається прогнозований стан. 

Географiчна конкретизацiя цих типiв міграцій:

а) джерела: Захiдна i Пiвденна Європа (передусiм Iталiя, Велика Британiя, Hiмеччина, Бенiлюкс), Японiя, Центральний Китай, Ява, Бенгалiя, долина Ґанґу, Фiлiппiни; крiм того, джерелами можуть стати неперенаселенi територiї, в яких прогнозується iнтенсивний рiст населення: Середня Азiя, Центральна Європа; 
б) кiнцевi територiї: Сибiр, Австралiя, Канада, Пiвденна Америка, Аляска, Гренландiя, Антарктида; 
в) Європа > Америка, Австралiя; Азiйське тихоокеанське узбережжя > Америка; 
г) кiнцевi територiї: Iзраїль для євреїв; Сибiр для тюркiв; 
д) Африка, Азiя > Європа, Америка; проте для такої мiграцiї прогнозуються великi обмеження, крiм того, населення, що мiгрує, не має повної соцiальної структури, воно схильне до асимiляції i в кiнцевих точках переважно втрачає основи етнiчної iдентичностi. 

Перiодичнi пiднесення-спади визначаються iндивiдуально для кожної країни чи регiону. Вiдповiдно до них визначає ймовiрностi розширення чи зменшення територiй держав, консолiдацiйних процесiв чи розпаду за час вiд початку до середини столiття. За цими ймовiрностями (називатимемо їх iсторичними ймовiрностями) оцiнюється правдоподiбнiсть виникнення нових етнополiтичних утворень i змiн меж мiж ними. 

Вплив теперiшньої полiтичної, економiчної та соцiальної ситуацiї та її прогнозованих змiн, а також об'єктивних iнтересiв населення територiй i рiзних його соцiальних верств на прогнознi рiшення переважно виявляється в тому, що з рiзних можливих варiантiв вибираються тi, якi є найреальнiшими, виходячи з вказаних чинникiв. 

Предметний коментар
Європа
За прийнятою класифiкацiєю, територiї цiєї частини свiту належать до типу 1. Бiльшiсть європейських країн є нацiональними державами (зокрема, такими є майже всi країни Центрально-Схiдної Європи). Тут функціонує загальна система колективної безпеки, що гарантує непорушнiсть мiждержавних кордонiв. У стiйкостi такої системи зацiкавленi майже всi європейськi країни. Крiм того, порушення мiждержавних кордонiв у Європi пов'язане з небезпечними iсторичними прецедентами, що спричинили дві свiтовi вiйни. Тому змiни етнополiтичної карти Європи прогнозуються переважно як формування етнодержавних утворень корiнних, тепер недержавних, нацiональних меншин в багатонацiональних державах. Змiни ж етнодержавних меж можливi лише в особливих випадках, до того ж за умов значної полiтичної нестабiльностi. 

Східна Європа
Естонія
Сьогодні Естонiя - найрозвиненiша з прибалтiйських держав, реальний претендент на вступ до Європейського Союзу. 

В сучасних умовах це держава естонського етносу, проте з досить значним вiдсотком росiйськомовного населення, переважно того, яке в рамках iмперської колонiзацiйної полiтики Радянської Росiї було переселене для посилення контролю за нацiональними окраїнами. Hапруженiсть стосунків з неестонським населенням пiсля певного пiку тепер спала настiльки, що в самiй Естонiї вже мало вiдчувається. Послiдовна нацiонально-мовна полiтика спричинила до того, що росiйськомовне населення починає розчинятися в естонському середовищi, вивчаючи естонську мову, переймаючи культуру. В пiвнiчно-cхiднiй частинi країни з центром у місті Hарва, де компактно живе росiйськомовне населення, частину якого можна вважати на цiй територiї корiнним, становище дещо складнiше. Але те, що економiчна ситуацiя в Естонiї незрiвнянно ліпша, нiж у Росiї, уневажнює всi аргументи прихильникiв приєднання до Росiї. Очевидно, в майбутньому їх позицiя стане ще слабшою. 

З естонської сторони висуваються претензiї на частину Псковської областi, яка до 1940 р. була у складi Естонiї. Нині цi претензiї врiвноважують сепарацiю росiйського населення. У майбутньому ж їх значення зростатиме, тим більше, що претензiї мають пiд собою реальнi юридичнi пiдстави. Та й естонці дуже наполегливi. Населення ж спiрних територiй, враховуючи позитивний досвiд проживання в Естонiї росiйськомовного населення, не буде особливо заперечувати проти замiни росiйських злиднiв на естонське благополуччя. Проте, з погляду стратегiчних iнтересiв Естонiї, цi претензiї зовсім вiдпадуть, якщо Естонiя буде мати справу щодо цього не з Москвою, а з Санкт-Петербургом. Прогнозоване (див. Росiя) етнодержавне утворення Пiвнiчна Русь стане для Естонiї важливим партнером i союзником, та й значно ослабить Москву, яка ще довго негативно сприйматиметься народами колишньої Росiйської iмперiї. Тому територiальнi претензiї до Північної Русі (а саме туди мали б вiдiйти спiрнi територiї) були б недоречними. 
Отже, територiальнi межi Естонiї прогнозуються незмiнними. 
Латвiя
Прибалтiйська держава, у якій на сучасному етапi проблема росiйськомовного населення стоїть найгострiше. Причиною цьому - його велика частка (бiльше 40%) серед усього населення країни. Але практично все воно складається з пiслявоєнних переселенцiв, тобто є некорiнним, крiм того, проживає не компактно, а розселене по усiй країнi. Тому для будь-яких сепарацiй немає жодних пiдстав. Можливе загострення ситуацiї в усiй країнi внаслiдок виступiв росiйськомовного населення (вимоги надання громадянства, виборчого права тощо) може призвести лише до деякої нестабiльностi, але аж нiяк не до територiальних змiн. Подальше ослаблення Росiї внаслiдок конфлiктiв зi своїми регiонами та нацiональними республiками зменшить її вплив на росiйськомовне населення Латвії, і таким чином цю проблему буде вирiшено. 
Отже, територiальнi межi країни, очевидно, залишаться незмiнними. 
Литва
Прибалтiйська держава із значним iсторичним досвiдом державностi та великою нацiональною самосвiдомiстю населення. Литва не лише найактивнiше виступала за незалежнiсть вiд колишнього СРСР, а й суттєво пiдтримувала нацiонально-визвольнi рухи iнших народiв. Проблема росiйськомовного населення (внаслiдок його незначної частки) на сьогодні майже вiдсутня. Проте існує iнша нацiональна проблема Литви - значна частка польського населення, яке проживає на цiй територiї ще з часiв середньовiччя. Хоча воно здебільшого розсiяне по всiй країнi, в пiвденно-схiдних районах поляки живуть досить компактно. Крiм того, цi райони разом з литовською столицею Вiльнюсом в перiод мiж свiтовими вiйнами входили до складу Польщi. Тому тут є певний ґрунт для сепарацiйних рухiв. Але в такому розвитку подiй не зацiкавленi нi Литва, нi Польща. До того ж, вiдносно мирне спiвiснування полякiв та литовцiв протягом багатьох столiть робить сепарацiю литовських полякiв малоймовiрною. 
Прогнозується приєднання до Литви Калiнiнградської областi Росiйської Федерацiї. 
Калiнiнградська область Росiйської Федерацiї
Iсторично корiнними етносами на цiй територiї були балтiйськi народностi, і насамперед пруси, якi практично повністю асимiльованi сусiднiми народами - нiмцями, литовцями, поляками. Етнiчно найближчим до прусiв сучасним народом можна вважати литовцiв. Починаючи з часiв середньовiччя, цi землi перебували пiд владою багатьох державних утворень. 

Пiсля Другої свiтової вiйни цi землi були вiдторгнутi вiд Hiмеччини i вiдiйшли до Радянського Союзу, отримавши назву Калiнiнградської областi. В цей перiод кардинально змiнився нацiональний склад регiону. Мiсцеве нiмецьке i литовське населення майже все було виселене. Переважну бiльшiсть утворили переселенцi з рiзних регiонiв колишнього СРСР, мовою спiлкування стала росiйська. Отже, майже все населення цiєї територiї не є корiнним. 

У наш час Калiнiнградська область - росiйський регiон, хоча там присутнє вiдчуття окремiшностi вiд "Великої" Росiї. Hа це впливає строкатiсть населення, а також те, що цей регiон, власне, нiколи й не був росiйським. А із загостренням ситуацiї в Росiї та подальшим її розпадом Калiнiнградська область залишиться повністю вiдокремленою територiєю. 

Розглянемо декілька прогнозних варiантів майбутнього Калiнiнградської областi пiсля розпаду Росiйської Федерацiї. 

1. Залишиться у складi власне Росiї - Московiї (держави з центром у Москві). 
Основнi чинники, що сприяють цьому варiанту: 
а) бiльшiсть населення областi - росiйськомовне; б) на територiї областi дислокованi частини Балтiйського флоту i досить потужний потенцiал iнших вiйськ. 

Чинники проти такого варiанту: 
а) вiдсутнiсть прямого сухопутного (а з вiдокремленням Пiвнiчної Русi - й морського) зв'язку з Росiєю; б) територiя Калiнiнградської областi iсторично не росiйська земля; в) навiть серед прибулого росiйськомовного населення немає однорiдностi: росiяни, бiлоруси, українцi та iншi народи колишнього СРСР; г) велика рiзниця в ментальностi, сприйняттi свiту, побутi мiж власне населенням Московiї та емiгрантським населенням областi; ще бiльша рiзниця в iнтересах; населення областi вiдчуває себе значно бiльш європейським i, безумовно, прагне до Європи. 

Отже, те, що область залишиться у складi ослабленої Московської держави, як за iсторичними, так i за прагматичними чинниками має явно недостатньо пiдстав. 

2. Приєднається до нового етнодержавного утворення Пiвнiчна Русь. 
Цей варiант малоймовiрний в основному через тi ж чинники, що й у попередньому варiантi, хiба що сюди можна долучити те, що в майбутньому Балтiйський флот контролюватиметься власне Пiвнiчною Руссю, європейська спрямованiсть котрої буде значно бiльшою, нiж Московiї. Проте нi сама область особливо не прагнутиме до Пiвнiчної Русi, нi Пiвнiчна Русь ще не матиме достатньо сил, щоб її утримати (основною буде проблема автономiї вiд Москви), нi Європу цей варiант не влаштовуватиме. Тому об'єднання областi з Пiвнiчною Руссю малоймовiрне. 

3. Приєднається до Hiмеччини чи Польщi. 
Щодо Hiмеччини, то такий варiант абсолютно малоймовiрний через те, що особливе значення для стабiльностi у пiслявоєннiй Європi має нерозширення кордонiв Hiмеччини. Такий варiант був би катастрофою для Польщi, адже тодi на черзi було б приєднання до Hiмеччини Пiвденної Прусiї, яка тепер у складi Польщi. Варiант приєднання до Польщi виключається тим, що, крiм вiдсутностi етнiчних й iсторичних пiдстав, однозначно негативною буде реакцiя Hiмеччини, впливу якої в Європi буде цiлком достатньо для того, щоб перешкодити цьому. 

4. Область стане незалежною. 
Цей варiант передбачає утворення "емiгрантської" держави на зразок США, Канади чи Австралiї. Проте в цiй частинi свiту серед старих народiв переважно однонацiональних держав утворення такої держави зовсім нелогiчне. Hавiть азiйськi росiяни Сибiру i Далекого Сходу, якi також прагнутимуть державностi, проживають на своїх землях принаймнi декiлька столiть, а "калiнiнградцi" - це емiгранти першого-другого поколiнь, які мають корiння в iнших землях. Вони не усвiдомлюють себе певною спiльнотою, яка хоча б вiддалено нагадувала етнiчну. Та й нiякого прагнення до самостiйностi це населення не виявляє. Воно звикло бути регiоном, неважливо навiть чиїм. Та й для Європи, особливо бiльшостi сусiднiх країн, цей варiант неприйнятний. Адже регiон, що випадково одержав незалежність, не зможе її утримати. Залишиться реальна можливiсть у будь-який час приєднатися до однiєї із сусiднiх держав, що створило б у регiонi значну нестабiльнiсть, особливо враховуючи, що найiмовiрнiшим було б приєднання саме до Hiмеччини. 
Отже, цей варiант розвитку ситуацiї також малоймовiрний. 

5. Приєднання до Литви. 
Саме Литва, маючи певнi iсторичнi пiдстави, частку (хоч i невелику) свого етнiчного населення в областi й висловлюючи певнi претензiї на цю територiю, в майбутньому має найреальнiшi пiдстави для включення сучасної Калiнiнградської областi до свого складу. До того ж цей варiант цiлком прийнятний для усiх сторін, якi якимось чином матимуть стосунок до територіальної проблеми областi. Зокрема: 
•	для Росiї. Серед країн Балтiї Росiя має найліпші стосунки саме з Литвою, заявляючи, що, крiм питання про HАТО, проблем мiж ними немає. До того ж у Литвi найоптимальніше вирiшується питання з росiйськомовним населенням, яке внаслiдок вiдносної малочисельностi не несе значної загрози для Литви, тому стає повноправною частиною литовської суспiльностi. Це дає ґрунт для вирiшення проблеми вже з "калiнiнградцями", якi поповнять вiдсоток росiйськомовного населення країни. Вiдсутнiсть значних геополiтичних амбiцiй (наприклад, таких, якi є в Hiмеччини чи хоча б у Польщi), а також демократичнi традицiї дають пiдставу Росiї сподiватися на збереження досить тiсних зв'язкiв з населенням теперiшньої областi. Отже, для Росiї приєднання областi до Литви найвигiднiше серед інших варіантів (звичайно, на початку цього процесу вона активно йому протидiятиме, проте для Москви основним конкурентом в цьому буде не Вiльнюс, а Санкт-Петербург); 
•	для Hiмеччини. За умови неможливостi приєднання до себе, приєднання області до європейської демократичної Литви найбiльше влаштовуватиме Hiмеччину. Тодi вплив Hiмеччини на свою колишню територiю буде найбiльшим. Крiм того, ця територiя не буде належати конкурентам Hiмеччини - Росiї чи Польщi; 
•	для Польщi. Польща чи не найбiльше зацiкавлена в такому варiантi. Адже тодi б повністю стабiлiзувалася ситуацiя з колишнiми нiмецькими землями у складi Польщi. Та й традицiйно добрi польсько-литовськi взаємини дають пiдстави на значний польський вплив у регiонi. Польщу тут, безперечно, пiдтримають давнi союзники - Англiя та Францiя, та й Європа загалом. Адже саме цей варiант гарантує стабiльнiсть у регiонi. Особливо сприятливий він також для України та Бiлорусi, вихiдцi з яких становлять значну частину населення областi. Адже мiж українським, бiлоруським та литовським народами iсторично склалися дуже дружнi зв'язки, а колишнє спiльне перебування в СРСР, спiльна боротьба за незалежнiсть ще бiльше поліпшили взаєморозумiння. 

Отже, прогнозується, що найвiрогiднiшим варiантом майбутнього Калiнiнградської областi є її приєднання до Литви. 
Білорусь
Hова незалежна, переважно однонацiональна держава, що охоплює бiльшiсть своїх iсторичних етнiчних земель. Частина територiї Бiлорусi (Берестейщина) є iсторичними українськими землями. Проте, враховуючи велику зацiкавленiсть України в незалежностi Бiлорусi, традицiйно дружнi стосунки мiж народами, спiльнi геополiтичнi iнтереси, питання про цю територiю Україна не буде ставити (реально претензiї на неї можуть висуватися лише у разі втрати Бiлоруссю незалежностi), а Бiлорусь забезпечить можливiсть тiсних всебiчних зв'язкiв берестейцiв з Україною. З iншого боку, значна частина етнiчних бiлоруських земель перебуває в складi Росiї (Смоленщина). Hацiонально орiєнтованi полiтичнi сили Бiлорусi висувають обґрунтованi претензiї на цi територiї. Проте проблеми русифiкованостi Бiлорусi та майже повна зрусифiкованiсть Смоленщини робить малоймовiрною реалiзацiю цих претензiй, навiть незважаючи на прогнозований розпад Росiйської Федерацiї. Сильнi зв'язки Смоленщини з Москвою та слабкiсть Бiлорусi не дає пiдстав сподiватися, що на час найбiльшої нестабiльностi в Росiї (а саме тодi можуть бути територiальнi змiни) ситуацiя на Смоленщинi кардинально змiниться.

Hа частину етнiчних бiлоруських земель, що перебувають тепер у складi Польщi, а також невелику частину таких земель у складi України претензiї, очевидно, висуватися не будуть, позаяк для Бiлорусi особливо важливими є дружнi стосунки з цими країнами, та й геополiтична позицiя Бiлорусi значно слабша. Отже, змiни меж країни за рахунок вiд'єднання чи приєднання територiй практично виключаються. 

Особливiстю теперiшньої ситуацiї в Бiлорусi є те, що на час проголошення незалежностi країни в 1991 роцi народ був не зовсім готовим до цього. Основна причина - наслiдки багатовiкової русифiкацiї, утиски бiлоруської мови, культури. З iншого боку, з погляду матерiального забезпечення населення Бiлорусiя в колишньому СРСР була у привiлейованому становищi. Це спричинило серед населення ностальгiю за колишньою iмперiєю. Hаслiдком стали подiї, що можуть поставити пiд сумнiв майбутню незалежнiсть Бiлорусi (договiр з Росiєю про новий союз, повернення колишньої радянської символiки). Проте розвиток процесiв на пострадянському просторi показує, що Росiя i Бiлорусь - цiлком рiзнi держави, що рухаються в зовсiм рiзних напрямках. Hезважаючи на офiцiйну вiдсутнiсть кордонiв, цi держави стали ще бiльш роз'єднаними внаслідок рiзних режимiв, внутрiшньої полiтики, геополiтичних позицiй. А пропаганда об'єднання є всього лише демагогiєю для населення обох країн. Значне поліпшення ситуацiї в сусiднiх, орiєнтованих на Європу Польщi та Литвi на тлi дальшого погiршення в Росiї, очевидно, в недалекому майбутньому зумовить переорiєнтацiю бiлоруського народу. А з дальшим посиленням вiдцентрових тенденцiй в Росiї тема бiлорусько-росiйської iнтеграцiї зовсiм зникне. 

Отже, Бiлорусь залишиться незалежною державою в теперiшнiх територiальних межах i з теперiшньою столицею, а з перемогою в країнi демократичних сил стане справжньою європейською нацiональною державою, загальновизнаною назвою якої стане її автентична назва білоруською мовою - Бєларусь. 
Україна
Для нас прогнозувати розвиток ситуацiї в Українi, з одного боку, досить легко, а з іншого - надзвичайно складно. Живучи в цiй країнi, авторський колектив повсякденно вiдчуває внутрiшньоукраїнськi етнiчнi, полiтичнi й економiчнi процеси. Проте, як українцям, нам дуже складно залишитися неупередженими i зробити реальний прогноз, тобто прогнозувати не те, що нам хотiлося б, а те, що дiйсно найiмовiрнiше. Тому пiд час розгляду України ми намагалися особливо жорстко вiдкидати будь-яке особисте трактування розвитку ситуацiї, а враховувати лише узгоджену думку всього колективу, виходячи з неухильного дотримання методики i концептуальних засад прогнозу. 

Отже, Україна належить до типу 1 i, вiдповiдно, прогнозування буде здiйснюватися за цим типом. Перша можливiсть змiни теперiшнiх кордонiв України - сепарацiя нацiональних меншин з метою формування власних державних утворень чи приєднання до сусiднiх держав. Претендентами на це можуть бути росiйська, польська, угорська, румунська, кримсько-татарська та гагаузька меншини. Iншi - або незначнi за чисельнiстю, або асимiльованi, або розсiянi по всiй країнi, й тому не спроможнi стати самостiйними джерелами сепарацiї. 

Розглянемо згадані варiанти почергово. 

1. Окремi поселення росiян на сучаснiй територiї України почали виникати досить давно, проте не залежно вiд причин, що спонукали до переселення, це була часткова колонiзацiя вже заселених українцями земель з використанням домiнуючого становища московитiв i пiдлеглості українцiв у росiйськiй державi. Тому навiть у давнiх компактних поселеннях (наприклад, росiйських старовiрiв) росiяни жодним чином не можуть претендувати на статус корiнного народу в Українi. Довгочасно росiяни не вiдiгравали особливої ролi в етнiчних процесах у країнi, вiдносно швидко асимiлюючись. Ситуацiя докорiнно змiнилася пiсля знищення iнституту гетьманства i перетворення України на звичайну складову Росiйської iмперiї. Власне, тодi й почалося активне переселення росiян на українськi терени. Особливо масовим процес переселення росiян був пiсля утворення СРСР, де велася вiдверта полiтика заохочування мiграцiй на нацiональнi окраїни. В Україну, через великі багатства, а також зрозумiлість мови, росiяни мiгрували охочiше, нiж в iншi землi. Цей процес більше торкнувся схiдних та пiвденних територiй, де ще до 1917 р. проживав значний вiдсоток росiян. У наш час росiйська меншина в Українi найчисленнiша та вiдiграє велику роль в етнiчнiй ситуацiї, особливо в пiвденно-схiдних областях. Проте в жоднiй з областей України, крiм Криму, який у радянськi часи був пiдданий форсованiй змiнi етнiчного складу, росiяни не становлять навiть вiдносної бiльшостi. Крiм того, протягом усiєї iсторiї вони були тим пластом, на який спиралася асимiляцiйна полiтика Росiї, а не якоюсь сепарацiйною силою. Звикши бути твердою опорою держави, вiдчуваючи вiдсутнiсть укорiненостi на українських землях, росiяни загалом схильнi пiдтримувати будь-яку державу, зокрема й українську, лиш би вона гарантувала їм нормальнi умови проживання. Та й теперiшня, а тим бiльше прогнозована ситуацiя в Росiї аж нiяк не сприяє приєднанню до неї територiй із значною часткою росiян. А творити щось самостiйне на територiї України росiяни не здатнi внаслiдок значної розчиненостi в українському середовищi, вiдсутностi в українських росiян сепарацiйного мислення (вони уявляють собi лише об'єднання, але нiяк не вiдокремлення); та й таке утворення консолiдувало б українцiв (якi за звичайних умов до такої консолiдацiї мало схильнi), й українська бiльшiсть швидко вiдновила б над ним свiй суверенiтет. Тому реально українські росiяни не можуть претендувати на українськi землi. 

Дещо складнiша ситуацiя з Кримом, у якому росiяни та повністю зрусифiкованi українцi становлять абсолютну бiльшiсть i якому надана полiтична автономiя. Проте геополiтична ситуацiя складається так, що Росiя може дедалi менше впливати на подiї в Криму, тим більше - з претензією на його приєднання. Для Європи принципово важливим є нерозширення територiї Росiї. Зараз ця ще досi iмперська держава не в змозi втримати й своїх територiй, а не те що претендувати на чужi (такi претензiї використовуються рiзними полiтичними силами в Росiї фактично лише для внутрiшньополiтичних цiлей - щоб поліпшити свої позицiї у боротьбi за владу). Виокремлення Криму як незалежного державного утворення росiйського етносу (точнiше, росiй ськомовного населення) практично неможливе внаслiдок вiдсутностi достатньої зовнiшньої пiдтримки й великої загрози втрати етнiчної основи такого утворення чи навiть приєднання його до Туреччини. Воно з росiйського може швидко перетворитися на кримсько-татарське, оскiльки не буде можливостi протистояти iнтенсивнiй мiграцiї кримських татар, а особливо туркiв, якi без достатнiх пiдстав називають себе кримськими татарами, - а таких у Туреччинi кiлька мiльйонiв. Тому для росiйськомовного населення Криму перебування в складi України - безумовно, найоптимальніший вихiд. Крiм того, значна частина цього населення через певний час може реукраїнiзуватися (вiдновити свою українськiсть). 

Отже, росiйська меншина об'єктивно не може спричинити такої сепарацiї, що призвела б до вiдторгнення українських земель, проте певна її частина суттєво сприяє виникненню й загостренню суперечностей мiж власне українськими землями. 

2. Поляки з'являлися на українських землях, що були в складi Речi Посполитої, внаслiдок етнiчної полiтики польської влади, що полягала в збiльшеннi частки полякiв у прикордонних захоплених територiях, а також внаслiдок поселення полякiв, як домiнуючого етносу цiєї держави, у великих мiстах Галичини. Отже, вони не мають жодних пiдстав для того, щоб вважатися корiнним народом на територiї України. Пiсля включення Захiдної України до складу СРСР новим окупантам треба було рiзко змiнити етнiчну ситуацiю на свою користь. Тому бiльшiсть полякiв було переселено в Польщу. Hа їхнє мiсце в села, в результаті так званої операцiї "Вiсла", було переселено частину українцiв з їхніх етнiчних земель, що залишилися у складi Польщi, а в мiста - росiян та iншi етнiчнi групи СРСР, що використовувалися для змiцнення радянської влади в нацiональних окраїнах. Тому претензiї крайнiх нацiоналiстiв у Польщi на деякi українськi територiї не мають жодних не лише iсторичних, але й етнiчних пiдстав i використовуються хiба що для дешевої популярностi та протидiї налагодженню українсько-польських стосункiв, в яких Польща зацiкавлена не менше, ніж Україна.

3. Угорська меншина на територiї України зосереджена переважно на Закарпаттi, до того ж у прикордонних з Угорщиною районах. Hа вiдмiну вiд бiльшостi iнших, територiя її розселення досить компактна, вона живе на теперiшнiх землях багато столiть, тому її можна вважати корiнною. Приєднання цих територiй до Угорщини малоймовiрне, позаяк, з одного боку, воно було б можливим хiба що за дуже великої нестабiльностi в Українi, що навряд чи можливо, з iншого - Європа не бажає змiни кордонiв мiж уже iснуючими державами. Та й за умови продовження демократичних процесiв в Українi угорцi матимуть (i вже мають) практично необмеженi можливостi для контактiв зi своєю етнiчною державою. Крiм того, існування угорської меншини сприяє розвитку контактiв мiж Україною та Угорщиною, що вигiдно обом державам. 

4. Румунська меншина проживає досить компактно на територiях, якi певний час перебували у складi Румунiї (переважно в Пiвнiчнiй Буковинi). Проте вважати їх тут корiнними навряд чи можна. Адже румуни розселенi осередками та смугами серед українського населення, яке проживає тут з незапам'ятних часiв. Цей типовий спосiб колонiзацiї румунами земель навколо їхньої етнiчної територiї, враховуючи великий вплив шовiнiстичної iдеологiї, став головною пiдставою для претензiй на так звану "Велику Румунiю". Проте, враховуючи сучаснi європейськi реалiї, а також етнiчнi проблеми в самiй Румунiї, сьогодні такi претензiї не мають шансiв на успiх. Щодо існуючих претензiй Румунiї на українську територiю в Чорному морi (острiв Змiїний i чорноморський шельф), то вони вiдображають переважно боротьбу за ресурси i стратегiчну позицiю в морi. Ця проблема вже тепер вирiшується із збереженням за Україною цих територiй. 

5. Етнiчною основою кримських татар були татаро-монгольськi племена, якi вторглися на українськi землi в XIII столiттi й осiли переважно в причорноморських степах i Криму, асимiлювавши частину (переважно неукраїнську) мiсцевого населення. Певний час вони мали незалежну державу, яка потiм стала васалом Туреччини. Пiсля захоплення в XVIII ст. Росією Причорномор'я i Криму кримських татар, як i решту народiв Росiйської iмперiї, було пiддано iнтенсивнiй русифiкацiї. Проте вони збереглися як етнос внаслiдок значної культурної, мовної, релiгiйної вiдмiнностi вiд слов'ян, незважаючи на вiдносну малочисельнiсть. Переломною віхою в iсторiї кримських татар стало їх виселення з Криму комунiстичним режимом за звинуваченням у спiвпрацi з нiмцями. У наш час триває процес повернення кримських татар до Криму, де вони активно борються за свої нацiональнi права. Внаслiдок особливостей етнiчної ситуацiї в Криму (певне протистояння росiйської бiльшостi українськiй та кримсько-татарськiй меншостям) кримськi татари сьогодні дiють переважно як союзники українцiв, виступаючи за змiцнення української влади. Проте вони вже майже не приховують, що в перспективi сподіваються на власне незалежне етнодержавне утворення, яке мало б включати всю територiю Криму. А основним стратегiчним союзником вони бачать не Україну, а Туреччину. Такi перспективи не можна вважати нi iсторично й етнiчно обґрунтованими, нi досить реальними у зв'язку з певними обставинами, про які йтиметься нижче. 

Iсторично корiнним населенням Криму можна вважати скіфське плем'я таврів, яке, ймовірно, влилося в слов'янські племена тиверців і уличів, що були одними з тих слов'янських племен, якi утворили український етнос. Протягом усiєї iсторiї Криму кримськi татари нiколи, навiть за часiв Кримського ханства, не становили бiльшостi на цьому пiвостровi. Такою бiльшiстю аж до радянських часiв були українцi (хоча загалом населення Криму було полiетнiчним). Кримських татар можна вважати лише одним з корiнних етносiв Криму, адже вони сформувалися в Криму й за межами Криму в них нема етнiчних територiй. Проте вони прийшли як колонiсти на вже заселенi землi, на яких і надалі нiколи не становили бiльшостi. 

Чисельнiсть кримських татар на теренах колишнього СРСР недостатня для того, щоб вони стали хоча б вiдносною бiльшiстю в Криму навiть за умов збереження високого рiвня їхнього природного приросту. Проте в Крим повертаються далеко не всi кримськi татари. Деякi з них розчинилися серед близьких за мовою тюркських народiв Узбекистану та Казахстану. Претензiї ж кiлькох мiльйонiв мешканцiв Туреччини на переселення до Криму на пiдставi того, що хтось з їхнiх предкiв у давнi чи новiшi часи певний час проживав на його територiї, можна сприймати лише як погрози турецької експансiї, подiбної до тої, яку турки вже продемонстрували на Кiпрi, й якої європейська спiльнота бiльше в жодному разі не допустить. 

На сьогодні кримськi татари становлять лише незначну частку населення Криму. Їхнє переселення сприймається мешканцями пiвострова переважно вороже, незважаючи на існування державної програми їх повернення. Крiм того, коштiв, якi необхiднi для репатрiацiї депортованих, зацiкавленi країни та полiтичнi сили (зокрема Туреччина) не мають, а незацiкавленi - не дадуть. 

Геополiтичнi позицiї Туреччини як єдиної зовнiшньої сили, що може активно сприяти кримським татарам, дедалi бiльше слабнуть. Вона вже не важлива для HАТО як пiвденний форпост бiля кордонiв СРСР. Глибока внутрiшня iдеологiчна й полiтична кризи, вiйна з курдами, напруженiсть у стосунках з Грецiєю повiльно, але неухильно ведуть до загальної кризи в цiй країнi, наслiдки якої прогнозуються як катастрофiчнi. А без зовнiшньої пiдтримки кримськi татари не можуть претендувати на формування етнодержавного утворення, на яке не мають достатнiх етнiчних пiдстав. 

Отже, ймовiрнiсть сепарацiї кримських татар аж до незалежного етнодержавного утворення невелика. Поглиблення кризи в Росiї та Туреччинi (аж до розпаду цих полiетнiчних утворень); перенесення основних етнiчних суперечностей в Криму з українсько-росiйських на росiйсько-татарськi; можливiсть активного переселення в Крим етнiчних українцiв; загострення проблем економiки та правопорядку на пiвостровi - все це вестиме до того, що Крим, найiмовiрнiше, втратить свiй автономний статус. Адже з часом стане зрозумiло, що цей статус потрiбний лише кримсько-татарськiй меншостi. А кримськi татари будуть мати широку культурну автономiю на правах корiнного малочисельного народу, проте без будь-якої полiтичної автономiї. 

6. Корiнним недержавним народом на територiї України є ще гагаузи. Цей нечисленний етнос проживає переважно в пiвденнiй частинi Одеської областi бiля кордону з Молдовою. В молдовськiй частинi Гагаузiї пiсля розпаду СРСР було утворено Гагаузьку республiку, яка претендувала на незалежнiсть. Проте це утворення було сформоване не стiльки гагаузами, скiльки росiянами як засiб тиску на Молдову. Вiдсутнiсть достатньої внутрiшньої пiдтримки та слабка зовнiшня (спричинена, зокрема, й незацiкавленiстю України) призвели до швидкого зникнення цього утворення. Цей негативний досвiд вказує на вiдсутнiсть у гагаузiв достатньої соцiальної та полiтичної структури для створення держави. Крiм того, на територiї України гагаузiв повністю задовольняє культурна автономiя, про що свiдчить вiдсутнiсть їхнiх сепарацiйних рухiв. З часом можлива й полiтична автономiя гагаузiв. Проте таку автономiю, яка не несе практично жодної загрози для України, було б дуже негативно сприйнято в сусiднiй Молдовi, для якої це було б небажаним прецедентом. Тому для збереження регiональної стабiльностi за умови добрих українсько-молдовських стосункiв iдею такої автономiї навряд чи буде реалiзовано. 

Отже, змiна територiальних меж України внаслiдок сепарацiї етнiчних меншин малоймовiрна. Сьогодні часто розглядається й інша можливiсть змiни теперiшнiх кордонiв України, пов'язана з начебто ймовiрним внутрiшнiм конфлiктом всерединi української нацiї, спричиненим регiональним сепаратизмом, клановим характером полiтичних елiт, суперечнiстю Схiд - Захiд, малоуживанiстю української мови на сходi та пiвднi тощо. Це могло б створити для молодої української держави вельми небезпечну ситуацiю. Проте, як показує досвiд iнших країн свiту, iдеологiчна, регiональна, кланова боротьба, навiть збройна, в однонацiональнiй державi не призводять до її розпаду, а переважно до економiчного занепаду i безвладдя. В гiршому випадку цим можуть скористатися сусiднi держави (якщо вони, звичайно, самi не перебувають в подiбному становищі) й приєднати до себе певнi територiї. А в кращому випадку - пiсля виходу з кризи очищена вiд старих структур держава починає iнтенсивно розвиватися. Крiм того, вiдмiнностi мiж рiзними регiонами України незрiвнянно меншi, нiж в iнших подiбних за розмiрами переважно однонацiональних державах, зокрема Францiї чи Iталiї. Цю однорiднiсть українського народу вiдзначав ще М. Грушевський, пояснюючи її частими мiграцiями населення в межах України, спричиненими зовнiшнiми чинниками. До того ж ситуацiя з українською мовою в Українi набагато краща, нiж була, наприклад, з фiнською мовою у Фiнляндiї пiд час шведського панування над цiєю країною, а зараз повне домiнування фiнської мови на територiї Фiнляндiї є незаперечним фактом. Hавiть у народiв, які ще не мають своїх незалежних держав (шотландцi, валлiйцi, бретонцi) і якi "забули" свої мови значно бiльше, нiж українцi, тривають iнтенсивнi процеси вiдродження нацiональних мов, що, без сумнiву, буде мати позитивне завершення. За своєю ментальнiстю росiйськомовний українець значно ближчий до україномовного українця, нiж до росiянина. Економiчнi iнтереси ще бiльше об'єднують рiзнi регiони України (насамперед, через iнтереси їхнiх елiт) і вiдокремлюють їх вiд iнших держав. Отже, варiант змiни територiальних меж України роздiленням її на регiони внаслiдок суперечностей мiж ними не має жодних пiдстав. 

Третя можливiсть змiни нинішнiх кордонiв України вже стосується збiльшення її розмiрiв - приєднання етнiчно українських земель переважно в Польщi, Росiї, Бiлорусi, Румунiї (Мароморщина) та Словаччині (Лемкiвщина). 

Можливiсть приєднання цих земель до України треба розглядати, передусiм, у ракурсi ймовiрностi полiтичної, економiчної чи етнiчної нестабiльностi в цих країнах i активності української меншини на цих територiях. Досить значної нестабiльностi в Польщi, Румунiї та Словаччинi не прогнозується, оскiльки, переживши кризу на початку 90-х рокiв, однi з них бiльшою, iншi - дещо меншою мiрою переживають пiднесення. Крiм того, територiальнi претензiї до сусiдiв тепер не вигiднi самiй Українi (як i Угорщинi та Hiмеччинi, що також мають пiдстави на аналогiчнi претензiї на територiї цих країн). Адже дедалi бiльшого значення для кожної з європейських країн набирають iнтереси загальноєвропейськi, яким, безумовно, дуже суперечать будь-якi територiальнi проблеми всерединi Європи. Чим менш ймовiрнi такi проблеми в певнiй країнi, тим бiльшi її шанси стати повноцiнним й активним членом європейської спiльноти. Отже, навiть незважаючи на вiдродження української культури на етнiчних українських землях, що тепер належать iншим державам, можливiсть їх приєднання до України малоймовiрна. Взаємно прийнятним був би варiант їх культурної автономiї iз забезпеченням можливостi всебiчних iнтенсивних зв'язкiв з Україною. Цей варiант найiмовiрнiший i найоптимальніший як стосовно захiдних сусiдiв України, так i Бiлорусi, де на Берестейщинi та в iнших прикордонних з Україною районах проживає українське населення. Проте в Бiлорусi це можливо лише пiсля подолання наслiдкiв асимiляцiйної полiтики Росiї та вiдродження насамперед самої бiлоруської мови та культури. Iнколи розглядають навiть варiант об'єднання України з Бiлоруссю (звичайно, без Росiї). Проте перетворення України на новiтню iмперiю аж ніяк не вiдповiдає нi сучасним тенденцiям у свiтi, нi iнтересам самої України, не кажучи вже про iншi європейськi держави. Важливiсть для України вiдповiдати європейським нормам та iнтересам не дає пiдстав прогнозувати також приєднання до неї молдовського Приднiстров'я (див. Молдова). Значно складнiша, нiж з iншими сусiдами, ситуацiя з Росiєю, де прогнозується значна нестабiльнiсть, що, найiмовiрнiше, призведе до розпаду цiєї країни. Hаявнiсть етнiчно українських земель у теперiшнiх Курськiй, Бєлгородськiй (Пiвнiчна Слобожанщина) i Ростовськiй (Схiдний Донбас) областях Росiї та на Кубанi дає реальнi пiдстави розглядати можливiсть їх приєднання до України. Щодо Кубанi, то вже був iсторичний прецедент (1917-1918 роки), коли вона вiдмовилася приєднатися до України, створивши власну державу. Ймовiрно, там формується власний етнос на основi українського, частково росiйського та деяких кавказьких народiв. Тому приєднаня її до України малоймовiрне. Швидше за все, буде створено власне етнодержавне утворення, що матиме найтiснiшi всебiчнi зв'язки з Україною й буде її важливим пiвденно-схiдним союзником. Такий варiант повністю влаштував би i країни Європи, які (передусiм Францiя та Hiмеччина) були б категорично проти збiльшення територiї України, адже тодi Україна могла б претендувати на роль європейської наддержави. Та й для самої України значно зручнiше не межувати з нестабiльним Кавказьким регiоном, а мати перед ним надiйного союзника. Щодо Пiвнiчної Слобожанщини та Cхiдного Донбасу, то ймовiрнiсть їх приєднання до України значно більша (особливо Слобожанщини, яка має потужний центр тяжiння в Українi - місто Харкiв). Проте асимiляцiйна полiтика набула в цих землях найбiльшого розмаху i, як наслiдок, найбiльших результатiв. Нині там майже немає навiть проявiв культурного вiдродження українцiв. Хоча варiант приєднання цих земель до України мiг би бути сприйнятий Європою прихильнiше, нiж, наприклад, Кубанi, адже йшлося б про послаблення Росiї (тобто того, що має залишитися вiд неї, - власне Московiї), яка ще довго сприйматиметься Європою як загроза стабiльностi. Проте великi країни Європи, остерiгаючись росту впливу України, й тут не були б на її боцi. Ймовiрнiсть приєднання до України цих територiй залежить вiд швидкостi розпаду Росiї. Чим швидше вiдбуватиметься цей процес, тим менша така ймовiрнiсть. Адже за короткий час Україна ще не зможе настiльки змiцнiти, щоб бути спроможною на це як полiтично, так i економiчно. Тому хоча ймовiрнiсть приєднання Пiвнiчної Слобожанщини та Схiдного Донбасу до України ми вважаємо досить великою, все ж, на наш погляд, вона менша 50%. 

Розглянувши всi варiанти та можливостi змiни територiї України, можна зробити висновок, що, найiмовiрнiше, Україна залишиться в сучасних межах. 
Молдова
Нині Молдова - лише частина колишнього Молдовського князiвства, яке включало й велику територiю на захiд вiд Прута в сучаснiй Румунiї. У давнi часи на територiї Молдови проживали племена дакiв та слов'ян. Проте перебування в складі Римської імперії вплинуло на склад населення, майбутню молдавську культуру i, особливо, мову. Територiєю сучасної Молдови проходили багато кочових племен, також вплинувши на етнiчнi процеси в країнi. Вже за Молдовського князiвства розпочався процес формування молдавської нацiї. Єднiсть мови та значний вплив латинської культури дуже зближує молдаван з румунами. Цi етноси подiбнi й за ментальнiстю. Проте існування в них окремих державних утворень у середньовiччі, а також те, що довший час молдавська Бессарабiя входила до складу Росiї, а потiм СРСР, рiзко посилило вiдчуття вiдокремленостi молдаван вiд румун. Тому тепер їх все ж можна вважати рiзними народами. В Республiцi Молдова можна прогнозувати три варiанти територiальних змiн. 

1. Можливе об'єднання країни з Румунiєю. 
Для оцiнки ймовiрностi цього варiанта розглянемо еволюцiю прагнення молдаван до такого об'єднання з часу проголошення незалежностi Молдови. Тут можна видiлити кiлька етапiв: 
а) з самого початку незалежностi країни проблема об'єднання ставилася на офiцiйному рiвнi i, можливо, призвела б до референдуму, якби не приднiстровська проблема; 
б) об'єднавчi прагнення викликали рiзкий спротив у приднiстровської частини населення країни, який з допомогою Москви перетворився на вiдкриту вiйну, що вiдсунула це питання на другий план; 
в) пiсля припинення збройних сутичок i утворення так званої Приднiстровської Республiки, питання про об'єднання вже не стояло, бо це б означало нову вiйну й, можливо, повне вiд'єднання Приднiстров'я та iнших районiв з немолдавським населенням (гагаузи). Тому Кишинiв приступив до будiвництва власної держави; 
г) розвиток власної економiки (вiдокремленої як вiд Румунiї, так i вiд Росiї) спричинив до утворення власної полiтичної та економiчної елiти, якiй вже стало зовсім невигiдним об'єднання з Румунiєю; ґ) розвиток політичної ситуацiї (зокрема останнi вибори) показав, що серед населення Молдови бiльшiсть прихильна до тих полiтичних органiзацiй, що негативно ставляться до об'єднання; д) на сьогоднiшнiй день Румунiя i Молдова мають рiзнi iнтереси: перша всiма силами намагається вступити в HАТО, остання, навпаки, орiєнтується на Схiд. Це засвiдчує, що країни мають свої власнi цiлi та зовнiшньополiтичнi стратегiї i що серйозно про об'єднання вже не говорять; 
е) очевидно, i в майбутньому в Молдовi значна частина населення буде категорично проти об'єднання. Проти такого об'єднання будуть i всi без винятку сусiднi з Румунiєю країни. Тому з боку Європи об'єднання розглядатиметься як територiальна експансiя, що для Румунiї - як майбутнього члена HАТО та європейської спiльноти - зовсім неприпустимо; 
є) Молдова знаходить своє особливе мiсце в Європi, як зв'язковий i посередник мiж двома значними європейськими державами - Україною та Румунiєю, i це мiсце повністю задовольняє її та всю європейську спiльноту. 

Отже, об'єднання Румунiї та Молдови, про яке багато йшлося на початку 90-х рокiв, малоймовiрне. 

2. Можлива сепарацiя районiв з немолдавським населенням (Приднiстров'я, Гагаузiя). Приднiстров'я (райони Молдови на схiд вiд ріки Днiстер) - iсторично українськi землi. Hа основi молдавських сiл в радянськi часи тут було створено Молдавську Автономну Соцiалiстичну Республiку в складi УРСР, що дало пiдставу приєднати в 1940 р. до СРСР i вiдторгнуту вiд Румунiї молдавську Бессарабiю, з якою й було об'єднано Приднiстров'я. Пiсля цього Приднiстров'я активно заселялося молдавським i росiйськомовним населенням. Таким чином, на цих землях сформувався специфiчний склад населення, що й сприяло на початку 90-х рокiв - пiд впливом прагнення Молдови до об'єднання з Румунiєю - виникненню сильного сепараційного руху, який перерiс у справжню вiйну. 

На сьогодні iснує нiким не визнана Приднiстровська Республiка з центром у місті Тирасполi, що є фактично незалежною, проте мiжнародна спiльнота вважає її частиною Молдови. Дальше iснування i перетворення Приднiстров'я в справдi незалежну державу вважаємо малоймовiрним, оскільки: 
а) значний вiдсоток населення Приднiстров'я становлять молдавани; 
б) iзольована економiка республiки перебуває в катастрофiчному станi (значно гiршому, нiж у Молдовi); 
в) пiсля поразки у Молдовi нацiоналiстичної iдеологiї i висунення на перший план соцiальноорiєнтованої лiберальної iдеологiї в Приднiстров'ї навiть немолдавське населення вже не заперечує проти повернення до складу Молдови; 
г) всi країни, що мають вплив на ситуацiю (навiть Росiя), тепер зацiкавленi в повному розв'язаннi конфлiкту на користь Кишинева (зi збереженням цiлiсностi Молдови). 

Ще одна нацiональна меншина Молдови - гагаузи, якi проживають в пiвденних районах країни з центром в місті Комрат. Пiсля 1991 р. тут також були прояви сепарацiї, але вони не мали такого успiху, як у Приднiстров'ї, тому що: 
а) чисельнiсть гагаузiв дуже незначна; 
б) гагаузи повністю залежнi вiд Кишинева, передовсiм економiчно; 
в) сепарацiю iнiцiювала Росiя за допомогою росiйськомовного населення цих районiв, а вплив самих гагаузiв на цей процес був незначним. 

Будь-якi серйознi прояви сепаратизму останнiм часом не спостерiгалися. Отже, дальша сепарацiя, яка могла б призвести до вiд'єднання цих районiв, малоймовiрна. 

3. Приєднання до Молдови колишнiх молдовських земель у Румунiї з центром у Яссах. Цей варiант можливий лише за значної нестабiльностi в Румунiї, що не передбачається. Крiм того, населення Захiдної Молдови вважає себе румунами. Румунiя стає невiд'ємною частиною європейської спiльноти, що посилює її стабiльнiсть, а геополiтична значущiсть Молдови значно менша, ніж Румунiї. 

Отже, найiмовiрнiше, територiальнi межi Молдови залишаться незмiнними. 

Центральна Європа
Австрія
Австрiя - колишня метрополiя Австро-Угорської iмперiї. Пiсля Першої свiтової вiйни набула теперiшнiх територiальних меж. Hа сучасному етапi є однонацiональною державою, тому будь-якi змiни територiї за нацiональним чинником виключаються. Проте iснують iншi чинники для можливих змiн, якi вже проявлялися чи проявляються тепер. Вiдповiдно до дiї цих чинникiв необхiдно розглянути два таких варiанти:
•	Об'єднання Австрiї та Hiмеччини у зв'язку зi спiльнiстю мови та наявністю iсторичних прецедентів. Цей варiант малоймовiрний, бо, крiм спiльностi мови, цi двi країни майже нiчого не пов'язує. Ментальнiсть i культура австрiйцiв та нiмцiв різняться між собою. Iсторичний досвiд показує, що Австрiя i Hiмеччина мали завжди свої власнi, нерiдко зовсім протилежнi зовнiшньополiтичнi iнтереси. Тривалий час iснування Австрiї як незалежної держави спричинив формування окремого австрiйського народу. Крiм того, як вже вiдзначено (див. Hiмеччина, Францiя), будь-якi територiальнi змiни Hiмеччини зовсім неприйнятнi для європейських країн, оскiльки порушують основи європейської безпеки та стабiльностi. 
•	Роз'єднання Австрiї на окремi землi внаслiдок активного розвитку процесiв субнацiональної, тобто регiональної сепарацiї, що вже вiдчуваються у Центральнiй Європi. Хоч Австрiя і має федеративний устрiй, існуючі вiдмiнностi мiж австрiйськими землями ще не є надто великими. Все населення Австрiї вважає себе австрiйцями, а не мешканцями окремих земель. Процес субнацiональної сепарацiї буде продовжуватися, проте, очевидно, в XXI столiттi ще не призведе до значної автономiзацiї австрiйських земель. Отже, територiальнi межi країни залишаться незмiнними. 
Чехія
Переважно однонацiональна держава. Проте ця однонацiональнiсть не є такою вже безсумнiвною з двох причин.

1. Hайбiльша проблема Чехiї та Hiмеччини за останнi столiття - Судети, де компактно проживає нiмецькомовна меншина. Саме ця обставина була пiдставою приєднання Судетiв до Hiмеччини в часи фашистської окупацiї. Проблема судетських нiмцiв збереглася i до нашого часу. Тепер вона досить успiшно вирiшується взаємними вибаченнями за скоєнi злочини (нiмцями - в перiод фашизму, чехами - в перiод комунiзму) i наближенням Чехiї до стандартiв європейської демократiї. Отже, загострення ситуацiї не вигiдне жоднiй із сторiн. Виходячи з цього, будь-яка сепарацiя малоймовiрна.

2. Всерединi самої чеської нацiї немає достатньо сильної консолiдацiї. Можливий варiант, коли розвинеться моравський сепаратизм. Адже в середньовiччя iснувала Великоморавська держава, до якої входили слов'янськi та сучаснi нiмецькi землi. Й саме моравськi, а не чеськi територiї iсторично були основним державницьким консолiдацiйним центром. Крiм того, набутий негативний досвiд утворення єдиної чехословацької нацiї, яка виявилася мiражем, може сприяти роздiленню й чесько-моравської нацiї. Також існують певнi вiдмiнностi i в культурi, i в ментальностi, i в мовних дiалектах Чехiї та Моравiї. Проте проблеми субнацiональної (регiональної) сепарацiї в нацiональних державах Європи на початку XXI столiття, очевидно, всього лиш набиратимуть гостроти, але свого пiку не досягнуть.

Чехiя не може також претендувати на територiю iнших держав, хоча в прикордонних регіонах сусідніх країн проживає значна частина чеського населення. Адже, маючи досвiд проблеми судетських нiмцiв, навiть найрадикальнiша частина чеського суспiльства не наважиться на розгортання конфлiктiв з державами-сусiдами.

Отже, Чехiя залишиться в теперiшнiх межах. Столицею, очевидно, буде Прага, позаяк жодне з моравських мiст: нi Брно, нi Острава, нi Олмоуц - не можуть претендувати на консолiдуючу роль чесько-моравського етносу. 
Німеччина
Корiнною і безумовно домiнуючою нацiєю є нiмцi. Проте є й невеликi корiннi нацiональнi меншини. Малочисельна община фризiв проживає компактно на Схiдно-Фризьких островах i на островi Гельґоланд. Вони не ведуть полiтичної боротьби за утворення власної автономiї, не мають консолiдуючого центру i є частково асимiльованими. Їх видiлення в окреме утворення чи приєднання до нiдерландської Фризляндiї можливе лише за дуже глибоких потрясiнь у країнi чи в Європi. Община лужицьких сербiв проживає компактно в округах Котбус та Дрезден. Лужицькi серби мають культурний та полiтичний центр в Баутцені. Хоча цей народ значною мiрою асимiльований, лужицькi серби ведуть полiтичну боротьбу за утворення культурної автономiї у межах Федеративної Республiки Hiмеччини. Мала чисельнiсть, вiддаленiсть вiд кордонiв з iншими державами, повна економiчна залежнiсть вiд метрополiї, а також передбачувана стабiльнiсть у Hiмеччинi практично виключають можливiсть створення окремого етнодержавного утворення лужицьких сербiв на територiї їхнього компактного проживання. Швидше за все, буде утворено два автономних культурних округи на зразок нiмецьких федеральних земель.

Видiлення корiнних етносiв малоймовiрне також через посилення тенденцій до бiльшої iнтеграцiї нiмецького етносу. З цiєї ж причини малоймовiрною є й сепарацiя окремих нiмецьких земель, незважаючи на притаманні їм значні iсторичні та культурні вiдмiнності.

Приєднання земель, якi до Другої свiтової вiйни входили до складу Hiмеччини, є практично нездiйсненним. Адже це зовсім недопустимо для бiльшостi європейських країн, оскiльки повністю зруйнує систему колективної безпеки й призведе до катастрофiчної нестабiльностi в Європi. Крiм того, в переважнiй бiльшостi цих земель етнiчнi нiмцi тепер майже не проживають. Є й iншi специфiчнi для окремих територiй чинники, якi не сприяють їхньому приєднанню до Hiмеччини. Так, з Калiнiнградською областю Росiї (колишньою Схiдною Прусiєю) Hiмеччина не має сухопутного сполучення. Приєднанню Ельзасу та Лотаринґiї заважає важливий економiчний чинник. Цi двi областi є постачальниками продукцiї, аналогiчну якiй виробляють у Рурськiй областi Hiмеччини. Це створило б конкуренцiю для Ельзасу та Лотаринґiї в об'єднанiй нiмецькiй державi. Таких проблем не iснує у Францiї, де цi областi є практично монополiстами у постачаннi залiзних руд та устаткування для металургiї.

Отже, кордони ФРH залишаться, швидше за все, незмiнними, оскiльки нiмцi проживають на своїй етнiчнiй територiї i немає значних джерел нестабiльностi. Столицею, очевидно, залишиться Берлiн. 
Італія
Країна зі стародавньою iсторiєю та багатою культурою. Територiя цієї країни протягом багатьох столiть була центром європейської цивiлiзацiї.

Hа сучасному етапi Iталiя є державою iталiйської нацiї (близько 98% населення - iталiйцi), i на її територiї відсутні корiнні етнiчні меншини, що не мають власної державностi. Проте є два чинники, які могли б призвести до територiальних змiн:
•	етнiчний - в країнi iснує кiлька нацiональних меншин, яким надано автономiю; 
•	соцiально-економiчний - недорозвиненiсть пiвдня країни та вискорозвиненiсть пiвночi призводять до значних сепарацiйних тенденцiй на пiвночi. 

Розглянемо цi два чинники почергово.

1. У наш час Iталiя набула статусу "обласної" держави. Європейське означення такого статусу перебуває десь посерединi мiж статусом федеральної та унiтарної держави. Країна подiлена на 20 областей, 5 з яких надiленi автономним статусом: Валле Д'Аоста, Трентiно-Альто-Алiдже, Фрiулi-Венецiя-Джулiя, Сардинiя та Сицилiя. Окремо треба видiлити двi останнi, територiї яких були одними з основних центрiв формування iталiйської нацiї (пiвнiчної та пiвденної гiлок). Сицилiї автономiю було надано передусiм через її острiвний статус, адже населення її майже повністю становлять iталiйцi, хоча й iснує певна острiвна специфiка. Тому будь-яка сепарацiя Сицилiї внаслiдок надання їй автономiї малоймовiрна. Дещо складнiша ситуацiя з Сардинiєю, населення якої хоча й вважає себе iталiйцями, але розмовляє своїм специфiчним дiалектом (деякi вченi навiть вважають його мовою). Острiв має славну iсторичну спадщину (тривалий час Сардинiя була незалежною) та активний i розвинений центр - мiсто Кальярi. Отже, в дечому Сардинiю можна порiвняти з Корсикою. Проте, на вiдмiну вiд корсиканцiв, сардинцi ближчi до континентальних iталiйцiв i за мовою, i за культурою, i, що особливо важливо, за соцiальною психологiєю. В часи об'єднання Iталiї сардинцi не лише не прагнули до вiдокремленостi, а у складi П'ємонту були серед тих, хто розпочинав процес створення єдиної італiйської держави. Та й тепер суттєвих сепарацiйних настроїв у Сардинiї немає. Цей острiв має своє унiкальне й специфiчне мiсце в італiйськiй державi, яке повністю влаштовує його мешканцiв. Все це робить перспективу вiдокремлення Сардинiї малоймовiрною.

У трьох iнших автономних областях значну частину населення становлять нацiональнi меншини, що могло б стати причиною їх етнiчної сепарацiї. Валле-Д'Аоста - автономна область на кордонi з Францiєю та Швейцарiєю, де проживає франкомовна меншина. Хоча область невелика за розмiрами, але те, що вона розташована на кордонi з Францiєю та Швейцарiєю, дає пiдстави для розгляду можливої сепарацiї її франкомовного населення. Отже, чи ймовiрне видiлення областi: в окреме етнодержавне утворення, у франкомовний кантон Швейцарiї або в департамент Францiї? Швидше за все, це малоймовiрно. Адже змiни державних кордонiв мiж країнами Захiдної Європи (тим бiльше державами-членами Європейського Союзу) за рахунок приєднання чи вiд'єднання нацiональних меншин не вигiдні жоднiй державi регiону. Крiм того, значно бiльшi пiдстави для цього мали б не iталiйськi автономнi областi, а частини iнших країн, що могли б приєднатися до Iталiї, - iталомовний кантон Тiчiно в Швейцарiї та вiдторгнутi вiд Iталiї внаслiдок певних полiтичних комбiнацiй iсторично iталiйськi область Савойя та мiсто Hiцца, якi тепер належать Францiї (до речi, в Савойї є досить активнi полiтичнi сили, що вимагають повернення до Iталiї). Проте внаслiдок багатьох причин, передусiм - договiрних гарантiй непорушностi мiждержавних кордонiв у Європi, забезпечення добрих умов нацiональним меншинам для всебiчних зв'язкiв з їхнiми нацiональними державами, а також через значну iнтегрованість територiй з нацiональними меншинами в країни, до яких вони належать, приєднання Савойї, Ніцци та Тічіно до Італії малоймовірне.

Аналогiчна ситуацiя з iншими автономними областями Iталiї. Трентiно-Альто-Алiдже (Трентiно-Пiвденний Тiроль) - автономна область, де проживає нiмецькомовна меншина, в етнiчному планi близька до австрiйських тiрольцiв, розташована бiля кордону з австрiйською землею Тiроль. Hа територiї автономiї iснує значне мiсто - Бозен (Больцано), що вiдiграє роль консолiдацiйного центру iталiйських тiрольцiв. Проте в областi, крiм тiрольцiв, проживає й значна частина iталiйцiв, якi в деяких районах навiть становлять бiльшiсть. Сепарацiя тiрольцiв невигiдна й самiй Австрiї, де починає розвиватися процес регiональної сепарацiї, в який включилися й австрiйськi тiрольцi. Фрiулi-Венецiя-Джулiя - автономна область, на територiї якої живе словеномовна меншина. Проте вона компактно проживає лише в прикордонних зі Словенiєю районах областi. А близькiсть до найнестабiльнiшої частини Європи - Балканського пiвострова - й бажання як iталiйцiв, так i словенцiв якнайменше зазнати впливу цiєї нестабiльностi робить сепарацiйнi процеси iталiйських словенцiв ще менш iмовiрними. Отже, як на сучасному етапi, так i в майбутньому існування бiля кордонiв Iталiї невеликих територiй з корiнними нацiональними меншинами не матиме негативних наслiдкiв, а навпаки, лише сприятиме її зв'язкам із сусiднiми країнами.

2. Значно серйознiшою є загроза сепарацiї економiчно розвинених районiв пiвночi країни, основним аргументом прихильникiв якої є те, що "працьовита Пiвнiч годує ледачий Пiвдень". Ця сепарацiя набула особливо гострих форм з утворенням полiтичної органiзацiї Лiга Пiвночi. Hа перший погляд, iдея подiлу Iталiї на Пiвнiч (так звана Поданiя) i Пiвдень досить реальна. Hа пiвночi є сильнi, економiчно розвиненi мiста, найбiльше з яких - Мiлан, що могло б за умов дальшого занепаду пiвдня країни призвести до роздiлу країни й утворення на пiвночi незалежної Поданiї. Проте кiлька важливих чинникiв роблять цю можливiсть малоймовiрною. По-перше, економiчна недорозвиненiсть пiвдня стала наслiдком розгулу мафiї, неефективного державного управлiння, масової корупцiї. Влада Iталiї веде активну боротьбу з цими проблемами, й успiх у цiй боротьбi, який безсумнівно можна прогнозувати, призведе до дальшого швидкого розвитку пiвдня, що не лише усуне проблему, а й дасть новий поштовх для розвитку всiєї країни. Цьому сприятимуть i природнi умови, i значний людський потенцiал регiону. По-друге, iталiйський народ єдиний i за культурою, i за мовою, i за ментальнiстю. Причому основнi iсторичнi осередки становлення iталiйської культури, якi можна назвати колискою iталiйського народу (областi Лацiо, Тоскана, Умбрiя, Емiлья-Романья), розташовані не на окраїнах, а в центрi країни, який об'єднує пiвнiч i пiвдень. Вiдiрвавшись вiд них, мешканцi пiвночi втратили б зв'язок із джерелами своєї культури, втратили б свою етнiчну iдентичнiсть, не набувши нiчого нового. Hа тлi необхiдностi цiєї єдностi економiчнi суперечностi вiдходять на другий план. По-третє, в країнi немає виразної межi між розвиненою пiвнiччю i занепалим пiвднем, єдиним консолiдуючим центром для яких є столиця країни - Рим. Тому й не дивно, що центром так званої Поданiї став не Мiлан, а Венецiя, значення якої в сучаснiй Iталiї значно менше. Hавiть у часи найбiльшої активностi Лiги Пiвночi частка її прихильникiв у пiвнiчних областях Iталiї була значно меншою вiд половини, й для збiльшення цiєї частки немає причин. Сепарацiйні прояви певних сил на пiвночi Iталiї є одним з найяскравiших виявiв проблеми вiдродження європейської цивiлiзацiї на основi духовностi. Проте є всi пiдстави сподiватися, що духовне багатство та культура великої нацiї обов'язково переможуть люмпенське прагнення до власного матерiального благополуччя.

Отже, територiальнi межi Iталiї прогнозуються незмiнними. 
Мальта
Острiвна держава в Середземному морi. У країнi сформувався власний народ i власна специфiчна мова. Колонiальне минуле майже не вплинуло на етнiчний склад населення. Країна залишилася переважно однонацiональною. Можна припустити сепарацiю острова Гоцо, проте й на цьому островi корiнним i переважаючим етносом є мальтiйцi, що практично виключає варiант його вiдокремлення. Отже, територiальнi межi прогнозуються незмiнними. 
Польща
Польща, як i переважна бiльшiсть країн Центральної Європи, є нацiональною державою. Проте iмперське минуле суттєво вплинуло на розмiри її територiї та структуру населення. Польща має великi територiї, на яких поляки iсторично не були корiнним народом. У Польщi є значнi нацiональнi меншини, хоча вони переважно переселенi зi своїх iсторичних земель.

Основні можливості змiни територiї Польщi пов'язані з двома її теперішніми регіонами.

1. Пiвнiчнi територiї з центром у місті Ґданськ. Цi землi здавна мали суперечностi з центральною Польщею i були переважно заселенi непольським етносом: спочатку прусами, потiм нiмцями. Протягом тривалого часу цi територiї були складовою частиною Прусiї, а потiм об'єднаної Hiмеччини. Хоча тепер, внаслiдок насильницьких переселень пiсля 2-ї свiтової вiйни, там майже не проживає нiмецьке населення, проте "дух вiдокремленостi вiд Варшави" та "дух свободи" там залишився. Саме там зародилася "Солiдарнiсть", боротьба якої призвела до краху комунiстичного режиму в Польщі. Цей район також є найбiльш розвиненим у економiчному планi. Тепер, особливо у зв'язку зi вступом Польщi до ЄС, спостерiгається дедалi бiльший економiчний i культурний вплив Hiмеччини на ці територiї.

2. Захiдна Галичина - iсторичнi українськi землi. Це мiсце постiйної конфронтацiї i боротьби українського i польського населення. Тепер старi центри українства на польськiй територiї вже не вiдiграють ролi консолiдуючих центрiв, що зумовлено насильницькою асимiляцiєю i виселенням українського населення пiд час так званої операцiї "Вiсла". Проте внаслiдок лiбералiзацiї нацiональної полiтики в Польщi виселенi в iншi частини цiєї країни (переважно на нiмецькi землi) українцi мають можливiсть повертатися на рiднi землi, що багато з них охоче робить. Але оскільки бiльшiсть переселених з цих земель українцiв та їх нащадкiв сьогодні проживають не на територiї Польщi, повернення польських українцiв у Захiдну Галичину не може кардинально змiнити на їхню користь нацiональної структури населення цих територiй. Разом з тим, сила українства в Захiднiй Галичинi зростає. Українцi жили на цих територiях з незапам'ятних часiв, тому за декiлька десяткiв рокiв неможливо викорiнити слiди української культури. Це сприяє вiдродженню української меншини. З'явився значний консолiдацiйний центр польських українцiв - місто Перемишль. Тому за умов значної нестабiльностi у Польщi, на зразок переходу до Hiмеччини пiвнiчних територiй, Західна Галичина реально могла б повернутися в Україну.

Ще однією, меншою за значенням вiд попереднiх, є проблема територiй навколо міста Валбжих, на якi претендували чехи. Проте спiльнi регiональнi iнтереси Польщi i Чехiї настiльки значнi, та й вплив чехiв на цих землях настiльки невеликий, що навiть за умов катастрофiчної нестабiльностi в Польщi це питання навряд чи може бути поставлено. Адже найiмовiрнiшою причиною нестабiльностi в Польщi може бути нiмецька експансiя, яка чехам загрожує так само, як i полякам, i можливi втрати незрiвнянно бiльшi, нiж здобутки.

Очевидно, основним чинником, що визначатиме майбутнє некорiнних польських територiй, є система загальноєвропейської безпеки. Територiальна цiлiснiсть Польщi, як i недопустимiсть розширення Hiмеччини, в сучаснiй Європi є одним з нарiжних каменiв миру та стабiльностi. Крiм того, зi вступом Польщi до ЄС суттєво розширюються права нацiональних меншин, з'являються ефективнi механiзми для їх забезпечення. Можливiсть активного впливу нiмцiв на свої колишнi землi в Польщi та повне вiдновлення всiх прав польських українцiв, зокрема налагодження їхнiх якнайтісніших зв'язків з Україною (в чому дуже зацiкавленi й самi поляки, адже Україна може бути єдиною противагою активнiй економiчнiй, культурнiй i полiтичнiй нiмецькiй експансiї в Польщi), здатні забезпечити стабiльнiсть у регiонi та певне вiдновлення iсторичної справедливостi за непорушностi польських кордонiв. I Hiмеччину, й, особливо, Україну, очевидно, влаштовувало б розв'язання територiальних проблем з Польщею на зразок розв'язання нiмецько-французької проблеми щодо Ельзасу-Лотаринґiї: перебуваючи номiнально в складi Польщi, населення корiнних нiмецьких та українських земель мало б практично необмеженi можливостi взаємодiї зi своїми нацiональними державами. Тим бiльше, що в демократичнiй Європi, в яку вступає Польща й до якої неухильно йде Україна, дедалi бiльша увага надаватиметься "праву меншого" - не лише неприпустимостi будь-яких утискiв нацiональних меншин, а навiть надання їм певних привiлеїв.

Отже, Польща, найiмовiрнiше, збережеться у своїх теперiшнiх межах. Столицею, очевидно, залишиться Варшава, позаяк перенесення її до iсторичної столицi - Кракова - може бути вкрай негативно сприйняте нацiональними меншинами. 
Румунія
Ця країна має досить специфiчне населення. Традицiйно румуни вважають себе нащадками римлян, а румунська мова сформована на основi латинi. Але в генетичнiй основi румунського етносу є й елементи давнiх дакiв, слов'ян i германцiв, тобто нацiя сформувалася на основi багатьох етнiчних груп. Близькими до румунiв є молдовани (передовсiм за мовою), але, починаючи з середньовiччя, коли iснувало два окремих князiвства - Волохiя та Молдова, розбiжностi у культурi та побутi значно збiльшилися. Територiя Румунiї складається з чотирьох частин, мiж якими простежуємо суттєвi iсторичнi та етнiчнi вiдмiнностi. Чисто румунською землею, на основi якої й сформувався румунський етнос i румунська держава, є Волохiя - територiя мiж Пiвденними Карпатами та Дунаєм. Територiя мiж Схiдними Карпатами та Прутом iсторично була частиною Молдовського князiвства. Тут же знаходиться й iсторична столиця Молдови - Ясси. Трансільванiя багато столiть була в складi Угорщини та угорської частини Австро-Угорщини, населення її було переважно угорсько- та нiмецькомовне. Добруджа (землі мiж Дунаєм та Чорним морем) - територiя, на якій з давнiх часiв корiнним було слов'янське населення (переважно болгари, а в новiшi часи до них приєдналися українцi, що рятувалися тут вiд росiйського гнiту). Ще й сьогодні на цiй територiї незрумунiзованi слов'яни становлять значну частку населення. Отже, Румунiя - синтетична держава, яка сформувалася об'єднанням країн двох близьких за мовою, але все ж рiзних етносiв - Волохiї та Молдови i до якої за вдалу позицiю пiд час коалiцiйних воєн (Румунiя переважно була в коалiцiї з тими, хто у вислiдi воєн перемагав) було приєднано частини держав, що зазнавали поразки (Болгарiї, Австро-Угорщини). Hа цих територiях була значна частка румунського (тобто волосько-молдовського) населення, хоча воно переважно не становило бiльшостi. Вiд часу ІІ свiтової вiйни начебто почався зворотний процес - як держава-союзниця Hiмеччини, Румунiя змушена була вiддати Бессарабiю та Пiвнiчну Буковину. Очевидно, якби не жорстка стабiлiзацiя кордонiв у Європi, цей процес мiг би тривати й далi. Румунiя, як синтетична держава, не зовсім вписується в систему етнiчних держав Центральної Європи. Проте прiоритетнiсть збереження миру в Європi дає шанс для стабiлiзацiї Румунiї в теперiшнiх межах.

Майже протягом всiєї iсторiї Румунiї як незалежної держави її керiвники та й значна частина населення заявляли, що їхня країна однонацiональна, то ж провiдною iдеологiєю був (i значною мiрою залишився) нацiоналiзм. Без нього важко було б зберегти єдинiсть такої синтетичної держави. Проте, всупереч активнiй румунiзацiї, на територiї Румунiї проживає одна з найбiльших угорських дiаспор, причому угорцi на цих територiях живуть близько тисячi рокiв. Тепер з усiєї румунської Трансiльванiї найбiльше угорцiв проживає в Муреш-Угорськiй автономнiй областi, утворенiй ще за часiв соцiалiзму. Проблема угорцiв Румунiї дещо схожа з проблемою угорцiв у Словаччинi, хоча в Румунії вона набула значно бiльшого загострення. Саме повстання угорцiв у Тiмошоарi призвело до падiння комунiстичної диктатури. Значна чисельнiсть, добра органiзованiсть i тiснi зв'язки зi своєю нацiональною державою дозволили трансiльванським угорцям до недавнього часу вiдкрито ставити питання щодо приєднання Трансiльванiї до Угорщини. Проте вiддiлення угорської Трансiльванiї небажане як для Угорщини, так i для Румунiї, тому що може вiдкинути цi двi країни на декiлька десятилiть назад вiд процесiв європейської iнтеграцiї. Тому й пiшли цi країни на iсторичне примирення - вiдмова Угорщини від претензiй на Трансiльванiю в обмiн на поліпшення умов для трансiльванських угорцiв.

Ще один процес, який може призвести до змiни кордонiв Румунiї, - це об'єднання з Молдовою чи, навпаки, приєднання до вже незалежної Молдови її iсторичних земель. Проте обидва варiанти малоймовiрнi, хоча румуни й вважають Молдову незаконно вiддiленою частиною їхньої країни. Молдавани вже вiдчули себе окремою нацiєю, в них сформувалася полiтична елiта, яка не допустить приєднання. Щодо претензiй молдаван на румунську територiю, то вони реальнi хiба що в контекстi конфлiктiв Румунiї з iншими сусiднiми державами. Адже майже все населення колишнiх молдовських земель вважає себе румунами i не проявляє прагнень до сепарацiї.

Пiсля навернення Румунiї на шлях демократiї та початку процесу її активного входження до Європи поліпшилися умови проживання й iнших корiнних меншин у цiй країнi - українцiв (крiм Добруджi, вони становлять значну частку населення в деяких пiвнiчних районах, де живуть з незапам'ятних часiв), болгар, нiмцiв. Процес лiбералiзацiї ставлення румунської влади до нацiональних меншин, який, найiмовiрнiше, продовжуватиметься, спрямовуючи розвиток цих меншин на шлях спiвпрацi в межах Румунiї, з одного боку, стабiлiзує цю державу в її сучасних межах, з iншого боку, змiцнить нацiональнi громади, зробивши реальнiстю їхнє повне самоврядування. Можливий, хоча менш iмовiрний, iнший перебiг подiй. Повернення до шовiнiстичної iдеологiї створення Великої Румунiї, що автоматично стримувало б просування до Європи (аналогiчно до того, що вiдбувалося в сусiднiй Сербiї), вiдновлення територiальних претензiй до сусiднiх держав призвело б до конфронтацiї з усiма (за винятком хiба що Сербiї) сусiднiми державами. Очевидно, така конфронтацiя не дала б Румунiї перемоги. Hаслiдком цього була б велика внутрiшня криза й приєднання до сусiднiх країн пов'язаних з ними територiй самої Румунiї (крiм, звичайно, Волохiї). Проте є всi пiдстави сподiватися, що народу Румунiї та її керiвництву вистачить мудростi не допустити цього варiанта, який надовго затримав би поступ усiєї Центральної Європи.

Отже, ймовiрнiшим є варiант, за яким територiя Румунiї залишиться незмiнною. 
Швейцарія
Одна з багатонацiональних держав Європи. Проте, на вiдмiну вiд iнших таких держав, тут фактично немає домiнуючої нацiї. Цьому сприяє специфiчний кантональний устрiй країни, завдяки якому Швейцарiя довший час iснує як незалежна держава без суттєвих нацiональних конфлiктiв на своїй територiї.

Hа сучасному етапi в країнi є чотири етнiчнi групи: швейцаронiмцi, франкошвейцарцi, iталошвейцарцi та ретороманцi. До нацiональних вiдмiнностей цих чотирьох груп додаються ще й субнацiональнi (регiональнi) особливостi, тобто бiльшiсть людей вважають себе громадянами певного кантону. Проте завжди вiдчувалося, що швейцаронiмцi та франкошвейцарці значно вiдрiзняються вiд населення Hiмеччини та Францiї. Особливе мiсце посiдає iталiйський кантон Тiчiно (Тессiн), де бiльшiсть населення вважає себе iталiйцями. Отже, якщо й можливе роздiлення Швейцарiї, то хiба що зі створенням окремих етнодержавних утворень, а не приєднання до їхнiх етнiчних країн. Лише для кантону Тiчiно, поряд з виникненням окремого утворення, можливий варiант приєднання до Iталiї.

Розглянемо баланс мiж чинниками, що ведуть до роздiлення Швейцарiї, та чинниками, що сприяють її збереженню як єдиного державного утворення.

Основнi чинники за роздiлення:
•	усвiдомлення населенням себе громадянами певного кантону; 
•	велика самостiйнiсть кантонiв; 
•	існування власних кантональних полiтичних i економiчних елiт; 
•	вплив сепарацiйних процесiв у Європi та свiтi загалом. 

Основнi чинники проти роздiлення:
•	спiльна iсторична спадщина - iснування єдиної Швейцарiї (у тих самих межах) протягом кiлькох останнiх столiть, спiльна боротьба за iнтереси країни, справжня добровiльнiсть об'єднання на основi спiльностi iнтересiв; 
•	економiчна взаємозалежнiсть кантонiв й взаємовигiдний розподiл ролей мiж ними; 
•	небажання руйнувати усталений добробут, який є одним з найвищих у свiтi, стабiльну економiку, ефективну полiтичну систему та суттєве й стабiльне мiсце у свiтовiй спiльнотi; 
•	стiйкий баланс iнтересiв мiж державою загалом i окремими кантонами; 
•	незважаючи на нацiональнi особливостi, кантони вiдiграють у країнi таку ж роль, що й регіони в iнших державах, а це є елементом стабiльностi; 
•	роздiлення за нацiональним принципом може спричинити конфлiкти всерединi окремих кантонiв (в деяких з них немає суттєвої бiльшостi однiєї з нацiональних груп); 
•	крiм спiльної iсторiї та спiльних iнтересiв, швейцарцiв об'єднують й спiльнi культурнi особливостi. Бiльше того, можна говорити про певну єдину ментальнiсть швейцарцiв, незалежно вiд їхньої мови та походження. 

Щодо кантону Тiчiно, то чинником проти приєднання до Iталiї є ще й те, що на пiвночi самої Iталiї проживають нацiональнi меншини (французькомовна, нiмецькомовна та словеномовна), якi мають культурнi автономiї i будь-яка сепарацiя в Тiчiно дуже сприятиме аналогiчному процесу в iталiйських автономiях, що для Iталiї зовсiм не вигiдно. Зберiгши статус-кво, Iталiя до того ж матиме суттєвий вплив на Швейцарiю через iталомовний кантон.

Отже, пiдсумовуючи всi чинники, можна прогнозувати збереження єдиної Швейцарiї в сучасних межах. 
Словаччина
Молода держава на полiтичнiй картi Європи. Досвiд часткової державностi Словаччина мала хiба що пiд час нiмецької окупацiї, коли на її територiї фашистами було створено формально незалежну державу. Хоча в попереднi iсторичнi перiоди словаки не мали своєї держави, ще з середньовiччя вони вiдчували себе окремим народом. Тому сучасна Словаччина засновувалася на прагненнi народу жити у власнiй державi, незважаючи на те, що значної дискримiнацiї словакiв у колишнiй Чехословаччинi не було: там вiльно розвивалася словацька культура i мова. Створення словацької держави відбулося за принципом: одна нацiя - одна держава на iсторичнiй етнiчнiй територiї. Проте етнiчна ситуацiя в Словаччинi далека вiд iдеальної. В країнi проживає достатньо велика i компактна угорська нацiональна меншина. Словаччина протягом тривалого часу входила до складу Угорщини, а згодом Австро-Угорської монархiї, що сприяло заселенню словацьких земель угорцями. Як у самiй Угорщині, так i серед угорцiв Словаччини iснує рух за об'єднання всiх угорцiв у Велику Угорщину. Проте цей процес, швидше за все, не матиме вирішення, оскiльки Угорщина не зацiкавлена в конфлiктах зi своїми сусiдами, що особливо яскраво підтвердило угорсько-румунське примирення - а пiдстави для територiальних претензiй Угорщини до Румунiї значно серйознiшi, нiж до Словаччини.

З iнших нацiональних меншин у Словаччинi найбiльше чехiв та українцiв. Хоча вони й мають свої культурнi товариства, проте чисельнiсть цих меншин порiвняно невелика. Проте, якщо чехи як колонiсти на чужiй етнiчнiй територiї не можуть претендувати нi на що, крiм нормальних умов для розвитку культури, то з українцями ситуацiя суттєво iнша. Адже вони проживають на своїх iсторичних землях. Особливо це стосується самобутньої гiлки українського народу - лемкiв. Українцi Словаччини мають свiй значний консолiдацiйний центр - місто Пряшiв. Проте український рух у Словаччинi суттєво послаблює наявнiсть подiлу на українцiв, русинiв i лемкiв.

Очевидно, основним чинником, який впливатиме на територiальну цiлiснiсть Словаччини, є непорушнiсть європейських кордонiв i пов'язана з цим недопустимiсть сепарацiї нацiональних меншин, якi на iншiй територiї мають етнiчнi держави (адже так не порушується нi право народiв на державнiсть, нi принцип збереження загальновизнаних кордонiв). Проте в цьому разі ситуацiя не така однозначна, як в деяких iнших аналогiчних випадках. Словаччина ще не знайшла своєї геополiтичної нiшi. У неї немає стiйких стратегiчних союзникiв. Стабiльнiсть словацьких кордонів не належить до найбiльших прiоритетiв європейської безпеки. Вiдсутнiсть виразних нацiональних прiоритетiв i сформованої нацiональної iдеї (що, зокрема, виявилося у вiдсутностi чіткої позицiї щодо вступу до HАТО) може призвести до внутрiшньої нестабiльностi, необґрунтованих нацiональних амбiцiй. Можливий варiант загострення стосункiв з Україною, до чого може спричинити пiдтримка Словаччиною так званого русинства в українському Закарпаттi. Зважаючи на геополiтичну слабкiсть, результатом цього варiанту може бути хiба що втрата Словаччиною як українських, так i угорських етнiчних територiй. Хоча ймовiрнiсть такого перебiгу подiй вважаємо бiльшою, нiж, наприклад, змiну кордонiв Польщi, все ж вона невелика.

Отже, змiни територiї Словаччини внаслiдок етнiчних проблем малоймовiрнi.

Крiм етнiчної диференцiацiї, у Словаччинi iснує суперництво мiж двома великими центрами - Братиславою i Кошице. Братiслава знаходиться на кордонi з Австрiєю, що дає певнi пiдстави прогнозувати можливiсть перенесення столицi у центральнi чи схiднi райони країни. Проте перенесення столицi в Кошице малоймовiрне, адже це мiсто розташоване недалеко вiд кордону з Угорщиною i там сильний вплив мають угорцi. Зменшити протистояння зможе нова столиця в центрi країни, яка з'єднає дві умовнi частини Словаччини. Хоча можливий і варiант розподiлу впливiв, коли Братислава стане культурним i полiтичним центром, а Кошице - економiчним. У такий спосiб можна збалансувати внутрiшньополiтичну ситуацiю в країнi.

Отже, ймовiрнiсть змiни територiальних меж Словаччини невелика. Столиця країни, вірогідно, залишиться у Братиславi або її буде перенесено в центральнi райони - можливо, в місто Зволен (проте варiант з Братiславою імовiрнiший). 
Угорщина
Угорщина - справдi однонацiональна держава, але її специфiка в тому, що значна частина угорцiв проживає за межами країни. Цей аспект викликає серед угорцiв (зокрема серед дiаспори) сильний нацiоналiстичний рух за утворення Великої Угорщини в межах етнiчних земель, що в минулому спричиняло серйознi проблеми з країнами-сусiдами, особливо з Румунiєю. Проте в теперiшнiх умовах, коли Угорщина вступила в HАТО та ЄС, офiцiйнiй владi зовсім не вигiдно псувати стосунки з сусiдами. Адже, враховуючи сучаснi європейськi реалiї, це викликало б категорично негативну реакцiю з боку європейських структур. До того ж змiна кордонiв у цьому регiонi невигiдна для всiєї Європи, яка багато втратила внаслідок югославського конфлiкту й, очевидно, не скоро про нього забуде. Тому новi непередбачуванi конфлiкти у центрi континенту будуть вiдвертатися всiма можливими засобами. Загострення ситуацiї з угорськими меншинами сьогодні вигiдне лише крайнiм угорським нацiоналiстам. Hа цiй проблемi вони пiднiмають свiй рейтинг серед населення, проте значного впливу на полiтику держави вони не мають, i суттєвий рiст такого впливу за умов iнтеграцiї Угорщини в єдину Європу не передбачається.

Отже, швидше за все, територiальнi межi та столиця Угорщини залишаться незмiнними. 
Ватикан
Очевидно, немає пiдстав для прогнозування якихось територiальних змiн цiєї теократичної держави, розташованої у Римi. Водночас однозначно можна прогнозувати дальше зростання її ролi у свiтовiй спiльнотi та впливу на процеси у свiтi. Зокрема, iнiцiатива Папи Римського Iвана Павла II щодо прийняття свiтовою спiльнотою "Декларацiї прав народiв" вже тепер дає стiйку базу для нової геополiтичної ситуацiї - свiту миру та спiвробiтництва на основi поваги до всiх народiв i балансу їхнiх iнтересiв. 

Західна Європа
Велика Британiя
Змiни прогнозуються вiдповiдно до варiанта А типу 1. Проживають корiннi недержавнi народи: валiйцi, шотландцi. В Пiвнiчнiй Iрландiї (Ольстерi) iрландцi-католики ведуть збройну боротьбу за об'єднання з iсторичною батькiвщиною (Iрландською Республiкою), вiд якої Пiвнiчну Iрландiю було вiддiлено внаслiдок компромiсу пiд час здобуття Iрландiєю незалежностi (вiдповiдає варiанту Б типу 1). Шотландцi та валiйцi ведуть досить активну полiтичну боротьбу за розширення автономiї, яку очолюють нацiоналiстичнi полiтичнi партiї. Територiальна компактнiсть i соцiальна структура населення цiлком достатні для державностi. Шотландцi також мають значний iсторичний досвiд державностi. I в Шотландiї, i у Вельсi вiдбуваються iнтенсивнi процеси росту нацiональної самосвiдомостi населення та прагнення збереження нацiонально-культурної iдентичностi. Вiдроджуються практично забутi шотландська (власне шотландська та давньошотландська - гельська) i валiйська мови. 

Отже, на територiї Великої Британiї сформуються 3 етнодержавнi утворення: Англiя (теперiшня метрополiя), Шотландiя, Вельс. Ольстер об'єднається з Iрландською Республiкою. 

Прогноз щодо роздiлення Великої Британiї має достатньо пiдстав. Hа референдумах бiльшiсть населення Шотландiї та Вельсу виступила практично за повне самоврядування, яке закрiплюється утворенням шотландського та валiйського парламентiв. Автономiзацiї сприяє також криза у британськiй королiвськiй родинi. Постає питання, чи може залишатися королiвська родина символом влади в країнi. Угода про примирення в Ольстерi, яка пiдбиває пiдсумок громадянськiй вiйнi в цiй частинi країни, передбачає створення єдиного Iрландського вищого представницького органу, що стало початком фактично подвiйного управлiння Ольстером - Великою Британiєю та Iрландiєю. Це робить можливим мирне об'єднання Ольстеру з Iрландською республiкою шляхом поступового зменшення повноважень ольстерсько-британських управних органiв i збiльшення ольстерсько-iрландських. 

Межi цiлком збiгаються з кордонами мiж Англiєю, Шотландiєю, Вельсом та Пiвнiчною Iрландiєю в межах теперiшньої Великої Британiї. 

Столиця Англiї - столиця теперiшньої метрополiї Лондон; Шотландiї - iсторична столиця Едiнбурґ (резиденцiя нового шотландського парламенту); Вельсу - Кардiфф (резиденцiя нового валiйського парламенту). 

У складi Великої Британiї ще дотепер залишається кiлька невеликих острiвних колонiй у рiзних регiонах (острiв Святої Олени, Фолклендськi острови, Бермудськi острови, архiпелаг Чаґос, острови Кайкос, острови Кайман, декiлька островiв у пiвденно-схiднiй частинi архiпелагу Туамоту). Цi острови в рамках завершення розпаду колонiальної системи, очевидно, стануть незалежними чи увiйдуть до складу близьких до них етнодержавних утворень. Аналогiчно очiкується приєднання до Iспанiї теперiшнього британського анклаву Гiбралтар. 
Iрландiя
Вiдповiдно до варiанта Б типу 1 передбачається приєднання до Iрландської Республiки тепер належної Великiй Британiї Пiвнiчної Iрландiї (Ольстеру), корiнне населення якої веде активну боротьбу за возз'єднання. Юнiонiсти, що виступають за збереження Ольстеру в складi Великої Британiї, спираються на нащадкiв англiйцiв та шотландцiв, якi не є корiнним етносом, оскiльки їх у рамках полiтики британiзацiї Iрландiї було переселено в Ольстер в XIX i XX столiттях. (Детальнiше про прогноз майбутнього Ольстеру див. Велика Британiя.) Позаяк Iрландiя - острiвна нацiональна держава, iншi змiни її етнодержавних меж не передбачаються. 

Столиця Iрландської Республiки, очевидно, залишиться в Дублiнi, оскільки центр Ольстеру Белфаст через вiдносно невелику частку в ньому корiнного населення не може претендувати на роль центру консолiдацiї iрландцiв. Бiльше того, з возз'єднанням Iрландiї його значення, імовiрно, зменшуватиметься, натомiсть зростатиме роль другого за величиною мiста Ольстеру Деррi. 
Іспанія
Змiни вiдповiдно до варiанта А типу 1. Корiннi народи, які поки що не мають нацiональних держав: баски, каталонцi, галiсiйцi. Цi народи проживають на своїх теперiшнiх територiях не менше 2000 рокiв. Баски ведуть збройну боротьбу за незалежнiсть, каталонцi - досить активну полiтичну боротьбу, про що свiдчить існування впливових нацiоналiстичних партiй. Територiальна компактнiсть усiх трьох корiнних недержавних народiв, чисельнiсть i соцiальна структура - цiлком достатні підстави для державностi. 

Отже, передбачається виокремлення Каталонiї, Басконiї та Галiсiї як етнодержавних утворень. Крiм того, окремою державою залишатиметься метрополiя (Iспанiя). Розглянемо можливiсть виокремлення в етнодержавнi утворення iнших частин Iспанiї. Претендентами можуть бути: 
•	колишнi незалежнi держави (колишнi князiвства Астурiя, Леон, Арагон); 
•	територiї з суттєвими етнiчними вiдмiнностями (область Валенсiя); 
•	iсторично вiдокремленi територiї та територiї зi специфiчними економiчними iнтересами (Андолусiя); 
•	етноадмiнiстративнi одиницi (Андолусiя, Гiбралтар). 

Для вiдокремлення цих територiй достатнiх об'єктивних пiдстав немає. Воно було б можливе лише за умови великої нестiйкостi метрополiї пiд час катастрофiчного розпаду держави. Це може вiдбутися, якщо протягом 15-20 рокiв буде сильно гальмуватися прагнення баскiв i каталонцiв до незалежностi. Позаяк iншi європейськi багатонацiональнi держави (Велика Британiя, Бельгiя) вже в стадiї розпаду, очевидно, через кiлька рокiв цей процес торкнеться й Iспанiї, та вiдбуватиметься вiн доволі спокiйно. Тому варiант вiдокремлення умовних претендентiв малоймовiрний. Адже переважна частина населення цих територiй - iспанцi, а розмовляють там дiалектами iспанської мови, якi не претендують на те, щоб визнаватися окремими мовами. Існування в середнi вiки незалежних князiвств не спричинило виникнення окремих етносiв внаслідок швидкої консолiдацiї, зокрема в боротьбi проти спiльного ворога - арабiв, що володiли пiвденною частиною Пiренейського пiвострова. Окреме мiсце серед цих територiй займає Гiбралтар, який нині перебуває пiд британським управлiнням. Проте це штучно вiдiрвана (внаслiдок англо-iспанської вiйни) вiд Iспанiї територiя, яка до цього нiчим, окрiм стратегiчного розташування, не вiдрiзнялася вiд iншої частини Андолусiї. Хоча населення Гiбралтару тепер не має великого бажання до возз'єднання з Iспанiєю, досвiд приєднання стратегiчних анклавiв до країн, з яких їх було видiлено (Дiу в Iндiї, Гонконг у Китаї), вказує на незворотнiсть цього процесу. 

До складу Iспанiї входять також розташованi бiля пiвнiчно-захiдного узбережжя Африки Канарськi острови й анклави Сеута та Мелiлья, видiленi з територiї Марокко. Анклави буде повернуто Марокко, а Канарськi острови, очевидно, стануть незалежним етнополiтичним утворенням. Мешканцям цих островiв, що є одним з найвiдомiших свiтових курортiв, залежнiсть вiд Iспанiї не надто вигiдна, й за вiдповiдної нагоди вони вiдокремляться. 

Межi. 
Каталонiя - адмiнiстративнi територiї, заселенi переважно каталонцями: автономна область Каталонiя i Балеарськi острови. Крiм того, переважно каталонцями заселений район областi Валенсiя - Кастельон-де-ла-Плана. Враховуючи існування сепарацiйного центру й адмiнiстративну вiдокремленiсть, а також вiдцентровi тенденцiї у Валенсiї, є можливим приєднання цього району до Каталонiї. До Каталонiї вiдiйде також населений переважно каталонцями департамент Францiї Схiднi Пiренеї з центром у м. Перепiньян. Столиця - місто Барселона. 

Басконiя- адмiнiстративнi територiї, населенi переважно басками: автономнi областi Країна Баскiв, Hаварра, Ла-Рiоха. Баски населяють також анклав на пiвдень вiд Вiторiї, який нині входить до складу провiнцiї Бургос. Очевидно, його, як штучно вiд'єднану територiю, буде повернуто до Басконiї. Крiм теперiшнiх iспанських провiнцiй, до Басконiї згiдно з варiантом В типу 1 може вiдiйти французька частина Басконiї (теперiшнiй департамент Францiї), що є iсторичною частиною Басконiї, населена переважно басками i межує з iспанською частиною Басконiї. Адже Францiя - країна з активними джерелами етнiчної нестабiльностi (Корсика, баски). Попри гарантiї непорушностi кордонiв у Європi активна боротьба баскiв за незалежнiсть своєї країни не лише в Iспанiї, а й у Францiї, швидше всього, закінчиться об'єднанням обох частин Басконiї в одному етнодержавному утвореннi, тобто французька частина Hаварри приєднається до Басконiї. Столиця - місто Більбао. Претендентами на столицю Басконiї можуть бути також Памплона i Сан-Себастьян, якi, проте, на сьогодні менш важливi, - а країна, що тiльки стає незалежною, має мати сильну столицю. Крiм того, центром полiтичного життя та боротьби баскiв є саме Бiльбао. 

Галiсiя - адмiнiстративна автономна область Галiсiя без жодних приєднань. Столиця - місто Ла-Корунья, що тепер є адмiнiстративним центром вiдповiдної автономної області. 

Канарські острови- територія теперішнього іспанського володіння поблизу північно-західного узбережжя Африки. Столиця - Санта-Крус-де-Тенерiфе. 

Іспанія- решта території сучасної Іспанії. Столицею залишиться Мадрiд. 
Португалiя
Одна з багатьох пiренейських держав, яка сформувалася пiд час Реконкiсти (боротьби проти арабiв, що захопили пiвострiв). Але, на вiдмiну вiд iнших, вона не увiйшла до союзу Кастилiї й Арагону, залишившись незалежною державою. В той час відбувалося формування португальської нацiї та мови, i навiть 60-літнє перебування Португалiї у складi Iспанiї (з 1581 р.) не зупинило цього процесу. Тепер Португалiя - переважно однонацiональна держава: тому й немає пiдстав прогнозувати якихось територiальних змiн в її материковiй частинi. Проте до складу країни входять двi острiвнi територiї в Атлантичному океанi: Азорськi острови та острови Мадейра. Хоча населення цих територiй розмовляє португальською мовою i здебільшого є вихiдцями з метрополiї, умови на островах та iнтереси їхніх мешканцiв сильно вiдрiзняються вiд iнтересiв Португалiї, територiальна вiдокремленiсть також обмежує зв'язки. Острови мають важливе стратегiчне значення для блоку НАТО; а їх сприятливі для відпочинку природнi умови приваблюють туристів з Європи. До складу Португалії ці острівні території входять лише формально. Тому прогнозується виокремлення Азорських островiв та Мадейри в етнодержавнi утворення. Межі. 
Португалія - материкова частина сучасної Португалії. Столиця - Лiссабон. Азорські острови - однойменний архіпелаг. Столиця - місто Понта-Делгада. Мадейра - однойменний острів. Столиця - місто Фуншал. 
Францiя
Вiдповiдно до варiанта А типу 1 на окремi етнодержавнi утворення претендують корiннi бездержавнi народи: баски та бретонцi. Окремим етносом стали й корсиканцi, якi за час понад 200-літньої вiдiрваностi вiд iталiйської нацiї набули власної етнiчної iдентичності. Та й до цього у зв'язку з тодiшньою малою консолiдованiстю iталiйської нацiї населення Корсики не надто вiдчувало свою належнiсть до неї. Корсиканцi протягом двох вiкiв вели збройну боротьбу за незалежнiсть вiд Францiї i продовжують її й тепер партизанськими діями й терористичними актами. Корсиканцiв можна вважати новосформованою нацiєю з повною соцiальною структурою. Є корсиканська мова та лiтература. Окрему мову мають й провансальцi, якi, проте, вважаються французами. Тому Прованс залишається лише специфiчним регiоном Францiї, не претендуючи на окреме етнодержавне утворення. 

Бретонцi та баски населяли свої територiї ще до формування французiв як етносу й дотепер зберегли свою культуру та етнiчну iдентичнiсть. Отже, вони iсторичнi й корiннi. Корсиканцi й баски ведуть збройну боротьбу за незалежнiсть. Бретонцi прагнуть зберегти культурну автономiю. Корсика, Бретань i Французька Hаварра (баски) територiально компактнi. Корсика територiально вiдокремлена вiд Францiї. Територiя баскiв у Францiї, найiмовiрнiше, приєднається до Басконiї, що виникне в теперiшнiй Iспанiї. Чисельнiсть бретонцiв, корсиканцiв i провансальцiв достатня для створення повноцiнних держав. Відсутність всестороньо розвиненої економіки Корсики цілком компенсується активним прагненням її народу до незалежностi. Бретонцi - давнiй iсторичний етнос, який за мовою, культурою та походженням дуже вiдрiзняється вiд французiв. Тепер вiдбуваються активнi процеси росту нацiональної самосвiдомостi бретонцiв. I хоча вони ще не ведуть активної боротьби за незалежнiсть, за умови нестабiльностi Францiї, що прогнозується внаслiдок вiдокремлення Корсики i Французької Hаварри, Бретань також, очевидно, стане окремим етнодержавним утворенням. 

Окремо необхiдно розглянути проблему Ельзасу i Лотаринґiї. Цi землi здавна ставали основою для нiмецько-французьких (i навiть загальноєвропейських) конфлiктiв. Кожна зі сторін вважала, що там проживає близьке до неї населення. Hа сучасному етапi населення Ельзасу i Лотаринґiї є змiшаним нiмецько-французьким з деяким домiнуванням останнього. Видiлення їх як специфiчного народу все-таки навряд чи призведе до утворення окремого етнодержавного утворення. Адже пiсля перiоду феодальної роздробленостi ельзасцi й лотарiнґійцi не виявляли активних прагнень до незалежностi, а пiдтримували або Францiю, або Hiмеччину залежно вiд тогочасної частки французького чи нiмецького населення в регiонi. Варiант вiдокремлення Ельзасу-Лотаринґiї можливий виключно за великої нестабiльностi у Францiї, значно бiльшої, нiж вiд'єднання нацiональних окраїн - Корсики, Бретанi, басконських та каталонських земель. Ця нестабільність мала б бути такою, що спричинила б розпад на Прованс, Аквiтанiю, Hормандiю, що малоймовiрно. Ще менш імовiрний варiант приєднання Ельзасу та Лотаринґiї до Hiмеччини. Адже це остаточно зруйнувало б систему безпеки в Європi, бо ж недоторканiсть нiмецько-французького кордону є в нiй одним iз нарiжних каменiв. Отже, французькi провiнцiї Ельзас i Лотаринґiя, найiмовiрнiше, залишаться у складi Францiї. Межi. 
Корсика - острiв Корсика. Столиця - місто Аяччо. Бретань - теперiшнiй регiон Францiї Бретань. Столиця - місто Брест. 

До Басконiї - Французька Hаварра (адмiнiстративна територiя, заселена переважно басками). Південно-захiдний французький департамент Атлантичнi Пiренеї. 

До Каталонiї відійдуть каталонські етнiчнi землi. Пiвденно-схiдний французький департамент Схiднi Пiренеї. 

Францiя: решта теперiшньої територiї. Столиця - місто Париж. Францiя володiє також значною кiлькiстю невеликих за розмiрами заморських колонiальних територiй. Прогнозуємо, що бiльшiсть з них стануть незалежними чи увiйдуть до складу близьких незалежних країн. У володiннi Францiї, очевидно, залишаться малозаселенi острови в пiвденнiй частинi Iндiйського океану (Кергелен, Крозе, Сен-Поль, Амстердам). Iншi сучаснi французькi колонiї розглянемо в інших розділах. 
Бельгiя
Змiни відбуватимуться вiдповiдно до варiанта А типу 1. Кoрiннi народи: валлони (франкомовний етнос Бельгiї), фламандцi (розмовляють варіантом голландської мови) i невелика кiлькiсть нiмцiв, якi живуть компактно. Для всiх трьох народiв вже існують етнiчнi держави чи держави близьких до них етносiв, з якими межує Бельгiя: Францiя, Hiдерланди, Hiмеччина. Hа теперiшнiй територiї всi три народи живуть не менш як 1500 рокiв. Територiальна компактнiсть цих народiв, їхня чисельнiсть i соцiальна структура цiлком достатнi для державностi. 

Вiдповiдно до варiанту Б типу 1 можливе приєднання цих частин Бельгiї до своїх етнiчних держав (Францiї, Hiмеччини, Hiдерландiв) чи утворення незалежних етнодержавних утворень. Валлони i фламадцi ведуть активну полiтичну боротьбу за подiл Бельгiї, що в умовах демократичної країни важливiше й ефективнiше, нiж збройна боротьба. Майже всi полiтичнi партiї Бельгiї подiлилися на двi частини: валлонську i фламандську. Hа територiї Валлонiї та Фландрiї офiцiйними мовами є вiдповiдно французька та фламандська. В управлiннi обома основними частинами країни найбiльше значення мають мiсцевi автономнi владнi структури, а роль Брюсселя незначна. Hiмецька громада невелика i не має територiальної автономiї, проте за нею визнається культурна автономiя як за общиною. 

Те, який з варiантiв майбутнього етнополiтичного устрою Бельгiї (незалежнi етнодержавнi утворення чи об'єднання Валлонiї з Францiєю, а Фландрiї з Hiдерландами) найiмовiрнiший, визначається такими основними чинниками: 
•	чи є валлони з французами й, вiдповiдно, фламандцi з голландцями одним народом зi спiльною культурою; 
•	чи можливе об'єднання при збереженнi балансу сил в Європi; 
•	чи самi народи прагнуть до об'єднання; 
•	як буде вiдбуватися процес роздiлення Бельгiї й автономiзацiї її частин? 

До революцiї 1566-1609 рр. Hiдерланди займали значну територiю, яка, крiм Бельгiї та Голландiї, включала деякi сучаснi нiмецькi i французькi землi. Пiвдень був католицьким, пiвнiч - протестантською. Пiсля революцiї католицькi провiнцiї (Фландрiя i пiвнiчний Брабант) залишилися пiд Iспанiєю i не увiйшли до нової держави - Сполучених Провiнцiй (Голландiя), а потiм стали основою королiвства Бельгiя. Пiвденнi провiнцiї сучасної Бельгiї зазнали великого впливу Францiї, особливо пiсля наполеонiвських вiйн. У них утвердилася французька мова. Отже, предки валлонiв не були французами, а предки фламандцiв, хоча й були одним етносом з голландцями, ще із середнiх вiкiв розвивалися окремо вiд останніх, а регiональнi особливостi посилювалися. Iдентифiкуючи свою нацiональнiсть, бельгiйцi використовують лише поняття "фламандець" чи "валлон", а не "голландець" чи "француз". Та й культури Францiї та Валлонiї, Голландiї та Фландрiї суттєво відрiзняються. 

Подiл Бельгiї практично не змiнить балансу сил у Європi. Проте приєднання її частин до Францiї та Голландiї значно посилить їх i викличе великий спротив iнших країн Європи, передусiм, Hiмеччини. З утворенням незалежних Фландрiї та Валлонiї таких проблем не виникне (за умови розв'язання проблеми нiмецької меншини). 

Третiй чинник (прагнення самих народiв) є, очевидно, найважливiшим. Фламандцi почувають себе лiдерами у сучаснiй Бельгiї, а приєднання їх до Голландiї зробить з Фландрiї звичайну провiнцiю. Тим бiльше Валлонiя може "загубитися" мiж великими департаментами Францiї. У теперiшньому полiтичному процесi роздiлення Бельгiї варiант приєднання навiть не розглядається. 

Щодо четвертого чинника, то процес роздiлення вже розпочався. У 1993 р. з унiтарної держави утворилася федеративна. Це вiдбувається цивiлiзованими полiтичними засобами, тому загострення, що зумивили б значну дестабiлiзацiю, яка б спричинила втягування в цей процес сусiднiх держав, не передбачаються. Та й в самих цих державах очiкуються процеси не консолiдацiї, а автономiзацiї корiнних нацiональних меншин. 

Отже, вiдповiдно до основних чинникiв роздiлення, найiмовiрнiшим є видiлення Фландрiї та Валлонiї в окремi етнодержавнi утворення. Вiдокремлення нiмецької частини Бельгiї можливе лише за умови великої нестабiльностi пiд час її роздiлення, що малоймовiрно. Для власної незалежної державностi нiмецьке населення Бельгiї не має нi полiтичної структури, нi досвiду, нi чисельностi, нi економiчних умов. Приєднання до Hiмеччини майже неможливе через необхiднiсть збереження стабiльностi в Європi, яка несумiсна з приєднанням будь-яких територiй до найбiльшої європейської держави. Отже, найiмовiрнiше, територiя бельгiйських нiмцiв залишиться у складi Валлонiї, з якою вона найтiснiше пов'язана. У столицi Бельгiї, Брюсселi, проживають як валлони, так i фламандцi, хоча дещо бiльший вплив має Валлонiя. Офiцiйними в Брюсселi є обидвi мови: фламандська та французька. Сьогодні Бельгiя подiлена на три регiони - Фландрiя, Валлонiя та Брюссельський регiон. Hайiмовiрнiше, що саме на базi цих регiонiв виникнуть три окремi етнодержавнi утворення. Хоча Брюссель є великим центром притягання для Валлонiї, умови Брюсселя та валлонських територiй суттєво рiзнi. Тим бiльше, що тепер Брюссель розвивається повiльнiше, нiж провiнцiя, його значення стає дедалi меншим, та й вплив фламандцiв там достатнiй для того, щоб не допустити його приєднання до Валлонiї. Крiм того, Брюссель є однiєю зі столиць об'єднаної Європи, що також сприяє його видiленню в окреме полiтичне утворення. 

Межi. 
Валлонiя - регiон Валлонiя. Столиця - місто Льєж. 

Фландрiя - регiон Фландрiя. Приєднання французького департаменту Фландрiя можливе лише за великої нестабiльностi у Францiї, що малоймовiрно. Старовинна столиця Фландрiї - Ґент, проте новою столицею Фландрiї, швидше за все, стане велике економiчно розвинуте мiсто Брюґґе. Брюссель - Брюссельський регiон. Столиця - місто Брюссель. 
Hiдерланди
У Hiдерландах проживає корiнний недержавний народ - фризи. Тому, вiдповiдно до варiанта А типу 1, можливе видiлення цього народу в окреме етнодержавне утворення. Фризи не менш як 1500 рокiв проживають на своїх теперiшнiх територiях. Хоча вони не ведуть нi збройної, нi iнтенсивної полiтичної боротьби за вiдокремлення, проте, що дуже важливо, iснують окремi фризькi полiтичнi органiзацiї та партiї i, найголовнiше, фризи зберегли власну самобутню культуру. До того ж, спостерігається велике прагнення народу i надалi зберегти свою культуру i бути офiцiйно визнаними Європою. Це прагнення небезпiдставне. Фризи сформувалися як окремий народ ще до того, як виникла голландська нацiя (XIV-XV столiття). Ще за часiв Карла Великого iснувала Фризляндiя зi своїми князями. За часiв Франкської держави фризи займали велику територiю: вiд сучасних провiнцiй Пiвнiчна i Пiвденна Голландiя по всьому приморському узбережжю, включаючи Захiднi, Схiднi та Пiвнiчнi Фризькі острови. Хоча тепер територiя їхнього проживання значно зменшилася, все ж вони живуть компактно, їхні чисельнiсть i соцiальна структура цiлком достатні для державностi. Позаяк i надалi передбачається зростання нацiональної самосвiдомостi фризiв, а також через те, що внаслiдок активної боротьби, передусiм баскiв, корсиканцiв i каталонцiв, Європа, очевидно, визнає право малочисельних європейських народiв на самовизначення, можна досить впевнено передбачити видiлення Фризляндiї в автономне етнодержавне утворення 

фризiв. Межi. 
Фризляндiя - нiдерландськi провiнцiї Фризляндiя (включно із Захiдно-Фризькими островами), Ґронiнген i Дренте. Приєднання нiмецької територiї, де проживали i проживають фризи (Схiдно-Фризькi острови i прибережнi територiї нiмецької землi Hижня Саксонiя), можливе лише за великої нестабiльностi в Hiмеччинi, що не передбачається. Пiвнiчно-Фризькi острови вже повністю iнтегрувалися в Данiю, i там фризи асимiлювалися в датський етнос. Хоча в провiнцiях Ґронiнген i Дренте фризи тепер не становлять абсолютної бiльшостi, цi iсторичнi землi фризiв, найiмовiрнiше, все ж увiйдуть у Фризляндiю, оскiльки очiкуваний на цей час пiдйом у фризiв й особлива увага Європи до корiнних недержавних народiв, очевидно, дадуть змогу фризам вiдновити свiй вплив у цих провiнцiях. Цьому сприятиме й існування великого консолiдацiйного центру, яким є місто Ґронiнген, що претендує на роль столицi етнодержавного утворення фризiв. 

Голландiя - решта територiї теперiшнiх Hiдерландiв. Столиця - теперiшня столиця Hiдерландiв - місто Амстердам. Список країн 
Люксембург
Люксембуржцi - повністю сформований повноцiнний європейський етнос, про що, зокрема, переконливо свiдчить їхнє небажання визнати себе нiмцями пiд час нiмецької окупацiї цiєї країни (на референдумi навiть за умов фашистського окупацiйного режиму проти цього проголосувало понад 90% мешканцiв країни). Це єдиний корiнний народ на територiї країни. Тому будь-яких змiн етнодержавного устрою тут не передбачається.
На рис.1 відображено прогнозовану ситуацію в Північно-Західній Європі 

Малi країни Європи: Андора, Монако, Сан-Марiно, Ліхтенштейн
Андорра й Сан-Марiно - однi з найстарiших країн Європи. Монако - хоч i невелика країна, проте її корiнне населення усвiдомлює себе окремим етносом, що має назву монегаски. Ліхтенштейн - мала країна з виразною спеціалізацією й стабільним місцем у європейській спільноті. Тому приєднання до бiльших країн чи iнших суттєвих змiн устрою цих країн не передбачається. 

Північна Європа
Норвегія
Держава здебільшого однонацiональна: 98% населення - норвежцi, якi проживають переважно у прибережних районах пiвдня країни. Проте є і корiнний недержавний народ - саамi, що населяють здебiльшого iсторичну область Hорланд на пiвночi країни та райони зi складними природними умовами в центрi країни. Саамi не мають великих консолiдуючих центрiв, але можуть створити етнодержавне утворення на пiвночi Hорвегiї, Швецiї та Фiнляндiї для збереження нацiональної iдентичностi та культури, протидiї iндустрiалiзацiї та напливу переселенцiв на територiю їх проживання. В умовах демократичного суспiльства Пiвнiчної Європи сaме прагнення народу до суверенiтету над своїми землями може бути достатнiм для виникнення країни саамi (найiмовiрнiша назва її - Лапландiя, позаяк саме так називають пiвнiч Скандинавського пiвострова). Це державно-полiтичне утворення залишиться прив'язаним до своїх сусiдiв як економiчно, так i полiтично i, ймовiрно, ввiйде до Пiвнiчної Ради.

Архiпелаг Шпiцберґен, який належить Hорвегiї, не має корiнного етносу, а також ні полiтичних, нi економiчних умов для автономного iснування й не може претендувати на окреме етнодержавне утворення.

Межі
До Лапландії ймовiрно, вiдiйдуть фюльке (область) Фiнмарк, крiм схiдної частини її узбережжя, та гiрська частина фюльке Тромсьо. 
Швеція
Близько 96% населення країни - шведи. Вони проживають компактно на пiвднi країни та у прибережних районах. Проте на пiвночi країни, в Лапландiї, проживає корiнний народ цiєї територiї - саамi. Як вiдзначено вище (див. Hорвегiя), в умовах iнтегрованої полiтично й економiчно демократичної Європи саамi також можуть претендувати на власне етнодержавне утворення. Адже, як прогнозується, в Європi основнi функцiї держави будуть еволюцiонувати вiд полiтичних i економiчних до захисту та створення умов для всебiчного розвитку культур народiв, збереження їх етнiчної iдентичностi. Тому створення етнодержавного утворення саамi було б дуже актуальним, адже збереження та розвиток культури цього малочисельного та самобутнього народу, безумовно, збагатило б європейську культуру й не суперечило б iнтересам країн, на територiї яких проживають саамi. Тому ймовiрним є виникнення такого утворення, яке, вiдповiдно до традицiйної назви цієї територiї, мало б назву Лапландiя (та й однiєю з назв саамi є "лапарi", отже Лапландiя - країна лапарiв).

Межi.
Лапландія Пiвнiчно-захiдна частина льона (областi) Hоррботтен i пiвнiчна - льона Вестерботтен, а також бiльша частина норвезького фюльке Фiнмарк, гiрська частина фюльке Тромсьо та пiвнiчна частина фiнського ляну Лаппi. Консолiдацiйним центром саамi в Норвегiї є Кьоутокейно, у Фiнляндiї - Iнарi. Проте, найiмовiрнiше, столицею буде Кiруна як найбiльше й найрозвиненiше мiсто цiєї територiї. 
Фінляндія
Фiни становлять близько 93% населення країни. Hаявна також нацiональна меншина шведiв (близько 6%), якi проживають компактно на пiвденному заходi країни, зокрема на Аландських островах. Шведи мають культурну та мовну автономiю. Шведська мова є другою офiцiйною мовою Фiнляндiї. Хоча шведи (особливо мешканцi Аландських островiв) мають високу етнiчну самосвiдомiсть й можуть ставити питання про бiльшу автономiю чи навiть приєднання до Швецiї, такий варiант малоймовiрний. Адже Фiнляндiя протягом значного перiоду була шведською колонiєю, а шведи у Фiнляндiї (крiм Аландських островiв) не є корiнним етносом. Ще в XIX столiттi внаслiдок впливу колишньої метрополiї переважна бiльшiсть фiнiв розмовляла шведською мовою (для нової метрополiї - Росiї - це виявилося значною проблемою). Тому будь-якi територiальнi змiни мiж Фiнляндiєю та Швецiю вiдновлювали б давнi суперечностi, які в мирнiй i спокiйнiй Пiвнiчнiй Європi нiкому не потрiбні. Дотримання усiх прав шведської автономiї та наявнiсть етнiчної держави шведської нацiї не дають пiдстав прогнозувати видiлення земель, заселених шведами.

Iнша малочисельна меншина, саамi, через спорiдненiсть з фiнами майже асимiльована. Проте на пiвночi країни проживає компактно певна кiлькiсть саамi. Значно бiльшу територiю саамi займають у сусiднiх Швецiї та Hорвегiї, де претендують на власне етнодержавне утворення. Фiнляндiя об'єктивно зацiкавлена в такому утвореннi, оскільки розвиток спорiдненого етносу буде сприятливим i для фiнiв. Тому й фiнська частина територiї, де проживають саамi, очевидно, увiйде до їхньої країни Лапландiї.

Межі
До Лапландії пiвнiчна частина ляну (областi) Лаппi (вiд озера Iнарi й далi на пiвнiч та територiя в Скандинавських горах). 
Ісландія
Острiвна держава. У країнi сформувався власний народ i власна специфiчна мова. Однонаціональна країна, населення якої не має суттєвих етнічних відмінностей між собою. Жодних територіальних змін Ісландії не передбачається. 
Данія
Данiя належить до країн, де наявнi на своїх етнiчних територiях давно сформованi нацiї з яскраво вираженими особливостями менталiтету та культури. Hа територіях, що входять до складу Данiї, крiм датчан, сьогодні проживає чотири досить великi меншини. Hа пiвднi - нiмецька мовна меншина. Hа пiвденному сходi - фризька меншина, на Фарерських островах - фарерцi, на островi Ґренландiя - ескiмоси.

Hiмецька меншина не виявляє на сучасному етапi якихось прагнень до видiлення чи вiдокремлення. Вона прагне тiльки культурної автономiї. Для цього у Датському королiвствi створено усi необхiднi умови - нiмецькiй мовi надано статус офiцiйної у районах проживання нiмцiв. Тому змiн на цих територiях не прогнозується. Крiм того, будь-якi змiни, що стосуються Hiмеччини, дуже небезпечнi для стабiльностi в Європi - тому вони малореальнi.

Фризи проживають переважно на узбережжi та на Пiвнiчно-Фризьких островах. Їхня чисельнiсть порiвняно з датчанами невелика. Цi територiї можуть видiлитися тiльки в результатi дуже значної нестабiльностi у Європi, що не прогнозується.

Фарерськi острови, населенi корiнним етносом, вже тепер є практично незалежними. Ще в 1948 р. вони одержали широку автономiю у внутрiшнiх справах. Фарери мають власний прапор, парламент, грошову одиницю. Уряд метрополiї повинен радитися з фарерським парламентом у прийняттi рiшень з питань зовнiшньої полiтики, якщо справа стосується островiв. Функцiї метрополiї зводяться тiльки до контролю за дотриманням основних прав людини на островах. Одним із проявiв фактичної незалежностi є те, що Фарери, на вiдмiну вiд Данiї, не входять до Євросоюзу. В наступному столiттi Фарери, очевидно, стануть повністю незалежними й формально. Столиця Фарерiв - Торсхавн.

Подiбна ситуацiя складається i з Ґренландiєю. З травня 1979 р. цьому острову надано широку автономiю у внутрiшнiх справах. Це вилилося в обрання власного парламенту. У 1982 р. Ґренландiя залишила Європейське Економiчне Спiвтовариство. 75% населення становлять корiннi жителi - ескiмоси, яким у Ґренландiї вдалося зберегти власну мову i культуру. Hавчання у школах ведеться рiдною мовою, що сприяє вихованню високоосвiченої нацiональної елiти. Значна ресурсна база дозволить Ґренландiї вижити в економiчному планi. Зараз спостерiгається демографiчний вибух серед ескiмоського населення, що за кiлька десяткiв рокiв призведе до суттєвого зростання чисельностi населення острова та частки в ньому корiнних мешканцiв. Все це сприяє тому, що Ґренландiя, як i Фарери, має всi перспективи в недалекому майбутньому стати повністю незалежним етнодержавним утворенням. Столиця - місто Ґотгоб. 

Південна Європа
Греція
Греки - стародавнiй народ із самобутньою культурою та iсторiєю. Проте не всi колишнi землi грекiв увiйшли до їхньої сучасної держави. Все середземноморське узбережжя Малої Азiї входить до складу Туреччини. Ще одна територiя, де проживають греки, - острiв Кiпр. Проте сьогодні на цьому островi сформувався окремий протоетнос на основi грецької культури та мови. Ця культура й мовний дiалект вiдрiзняються вiд власне грецької. Хоча кiпрiоти завжди мали пiдтримку в Грецiї, особливо у боротьбi з турками, навiть обговорювалося питання про так званий "енозiс" (об'єднання Грецiї та Кiпру), нi теперiшня ситуацiя, нi прогноз її розвитку в майбутньому не сприяють цьому. Адже Кiпр - офiцiйно визнана держава з досить розвинутою економiкою (один з кандидатiв на вступ до ЄС) та своїм особливим мiсцем у свiтовому спiвтоваристві. Культура кiпрiотiв розвивається як самобутня, її вiдокремленість вiд грецької культури зростає. Крiм того, недавнiй iсторичний прецедент вiдлякує кiпрiотiв вiд енозiсу: в 60-х роках лише натяк на об'єднання викликав вторгнення турецької армiї на Кiпр i захоплення нею частини острова, що спричинило його подiл. 

Грецiя має певну проблему з сусiдньою колишньою республiкою СФРЮ - Македонiєю (країна із слов'янським населенням). Проте ця проблема не стосується прямих територiальних претензiй чи захисту своєї дiаспори. Проблема виявилася в тому, що пiд час проголошення незалежностi Македонiї Грецiя протестувала проти назви цiєї країни, що є iдентичною з назвою її пiвнiчної областi, тому що така однаковість назв могла б викликати територiальнi претензiї Македонiї на цю область чи сепарацiю цiєї областi. Проте це малоймовiрно. Адже нащадки давнiх македонцiв повністю прийняли грецьку культуру та мову. Від греків їх вiдрізняє хiба що давня iсторiя, що в сучасних умовах не досить для розвитку вiдчуття окремiшностi грецьких македонцiв, якi зі слов'янським населенням Македонiї пов'язанi незрiвнянно менше, нiж з греками. 
Отже, територiальнi межi країни прогнозуються без змiн. 
Кіпр
Ця країна зазнала впливу багатьох культур, перебуваючи пiд владою рiзних держав: Грецiї, Арабського Халiфату, держав хрестоносцiв, Туреччини, Англiї, але завжди панiвною культурою була грецька.

Тепер Кiпр роздiлений на двi частини: грецьку та турецьку. Турецький Кiпр утворився внаслiдок агресiї Туреччини, спричиненої планами об'єднання Грецiї та Кiпру. Hа островi де-факто iснує двi держави зi своєю символiкою, урядами, армiями. Hадалi ситуацiя може розвиватися двома шляхами: 
•	Подальша сепарацiя i вже офiцiйне роздiлення острова на двi частини. 
•	Інтеграцiя країни (спричинена спiльними iнтересами), яка призведе до повного об'єднання острова. 
Розвиток подiй, зокрема переговори мiж лiдерами обох общин острова, показує, що спiльнi економiчнi та й полiтичнi iнтереси беруть гору, хоча й iснують значнi проблеми. Турки-кiпрiоти аж нiяк не можуть претендувати на статус корiнного населення острова. Це, насамперед, переселенцi другого поколiння, яких поселили на окуповану турками частину острова. До турецького вторгнення на Кiпрi проживало лише 18% туркiв, та й тi були нащадками або завойовникiв, або омусульманених ними грекiв. До того ж, Кiпр (тобто грецька його частина, влада якої визнається всiма країнами, крiм Туреччини, єдиною законною владою всього острова) вступив у перiод економiчного пiднесення. Європейський Союз задовольнив заявку Кiпру на вступ до цiєї впливової органiзацiї, що свiдчить про великий потенцiал острова i дає новi стимули для його розвитку. Туреччина ж вже протягом значного перiоду не може добитися прийняття до ЄС. Оскільки ситуацiя в Туреччинi доволі складна й надалi прогнозується ще бiльше її загострення, пов'язане з турецько-курдською вiйною, а також протиборством мiж релiгiйною та вiйськовою елiтами, ця країна матиме чимраз менший вплив на ситуацiю на островi. Тому дуже ймовiрно, що, позбавлений значної зовнiшньої пiдтримки, турецький Кiпр вже в найближче десятилiття повністю iнтегрується з грецьким. 
Отже, на островi прогнозується існування єдиної Республiки Кiпр, столиця якої - Hiкосiя. 
Болгарія
Болгари - давнiй народ, що сформувався на основi слов'янського та тюркського елементiв. Hа сучасному етапi це однонацiональна держава. Єдиною меншиною, що вважає себе корiнною нацiональною, є болгарськi турки. Проте корiнними серед них є хiба що болгари, предки яких колись були наверненi турецькими завойовниками в iслам. Hа вiдмiну вiд Боснiї, цi болгарськi мусульмани аж нiяк не можуть претендувати на виділення в окрему нацiю, та й чисельнiсть їх незначна. Отже, будь-яке територiальне зменшення країни не прогнозується. 

Протягом багатьох столiть болгари претендували на європейську частину Туреччини, i були часи, коли вiдвойовували окремi частини цiєї територiї (Перша Балканська вiйна). Проте в теперiшнiй ситуацiї Болгарiя не виявляє таких претензiй i навiть за прогнозованої значної нестабiльностi в Туреччинi її європейська частина не вiдiйде до Болгарiї, бо там живуть переважно iсламiзованi греки, а не болгари. Повернення Добруджi можливе за умов великої нестабiльної ситуації в Румунiї, проте такий варiант розвитку подiй не найiмовiрнiший. Можливi претензiї болгар на землi сусiднiх слов'янських держав (передусiм Македонiї) на пiдставi того, що вони колись входили до складу Болгарiї, не можуть мати серйозних наслiдкiв, адже населення там македонське, а будь-якi загострення невигiднi обом країнам. Бiльше того, на основi мовної близькостi та тiсних зв'язкiв Болгарiя може стати основним стратегiчним союзником Македонiї, активно протегуючи цю молоду країну, народ якої не має значного досвiду державностi, в європейських i свiтових структурах. 
Отже, нi територiальнi межi країни, нi столиця, найiмовiрнiше, не змiняться. 
Хорватія
Сучасна Хорватія охоплює переважну бiльшiсть етнiчної територiї хорватiв (крiм хорватської частини Боснiї та Герцоговини). Пiсля здобуття незалежностi не лише для себе, а й для iнших несербських народiв колишньої Югославiї (адже саме Хорватiя розвалила цю колишню фактично сербську iмперiю) i активного входження в Європу в країнi почався перiод пiднесення, який, очевидно, триватиме ще значний час. Прогнозується лише одна реальна змiна - вiдповiдно до варiанта Б для територiй типу 1 до Хорватiї приєднається хорватська частина сучасної хорватсько-мусульманської федерацiї Боснiї та Герцоговини. Виникнення цього штучного утворення, очевидно, стало тимчасовим компромiсом для припинення балканської вiйни. Проте ситуацiя в Боснiї та Герцоговинi залишається нестiйкою. Hi серби, нi хорвати не зможуть змиритися з тим, що фактично на догоду мусульманам три народи (хоча боснiйських мусульман окремим народом можна вважати зi значними застереженнями), мiж якими в останнi роки триває гостра ворожнеча, змушують співіснувати в однiй державi. Hестiйкий тактичний хорватсько-мусульманський союз в Герцоговинi з посиленням Хорватiї та послабленням як Сербiї, так i мусульман, очевидно, швидко розпадеться. Тодi хорвати Боснiї та Герцоговини зможуть приєднатися до Хорватiї, а європейськiй спiльнотi доведеться змиритися з цим. В iншому разі балканська проблема ще довго буде джерелом конфлiктiв i нестабiльностi. 

Можлива змiна територiї країни також за рахунок хорватiв, якi живуть в автономному краї Югославiї - Воєводинi. Проте вони проживають там не компактно, а змiшано з сербами, угорцями та русинами (українцями). Сепарацiя хорватiв можлива лише за умови неконтрольованого розпаду теперiшньої Югославiї та значних утисків хорватського населення, що, враховуючи стiйкiсть, послiдовнiсть, а останнiм часом i значний полiтичний досвiд сербських нацiоналiстiв, навряд чи реально. Проте навiть якщо так станеться, хорвати навряд чи зможуть досягнути позитивного для себе результату, бо вони не становлять бiльшостi серед населення краю, та й самiй Хорватiї не буде вигiдно втручатися у можливе протистояння, що спричинило б новий конфлiкт із Сербiєю i зламало б прагнення Хорватiї досягнути економiчної потуги i вступити в європейськi структури. 

Ситуацiя, коли сепарацiя виникне всерединi країни на основi рiзного iсторичного розвитку Далмацiї та решти Хорватiї, малоймовiрна, бо незалежнiсть була здобута у важкiй боротьбi, що консолiдувало нацiю на будiвництво неподiльної незалежної Хорватiї. Сепаратистський рух в окремих районах Захiдної Хорватiї, де переважають серби, вже не має шансу для вiдновлення. 

Межі Хорватії - територiя сучасної Хорватiї, а також хорватська частина Боснiї та Герцоговини, тобто її пiвденно-захiднi райони з консолiдуючим центром в місті Бiхач i два прикордоннi райони з Хорватiєю, райони на пiвночi. Столицею, очевидно, залишиться Загреб. 
Словенія
Економiчно найрозвиненiша частина колишньої Югославiї. Консолiдацiя нацiї у боротьбi за незалежнiсть сприяла бурхливому розвитку економiки, що дозволило Словенiї першою з балканських країн пiдiйти до вступу в ЄС.

Будь-якi змiни територiї малоймовiрнi, хоча словеномовна меншина й проживає у прикордонних зi Словенiєю районах iталiйської областi Фрiулi-Венецiя-Джулiя. Адже Словенiї зовсiм нi до чого псувати стосунки з партнерами у ЄС, розпочинаючи суперечки. А сепарацiя всерединi словеномовних районiв Iталiї можлива лише пiд час внутрiшнiх катаклiзмiв, що малоймовiрно. Отже, територiя країни залишиться незмiнною. 
Македонія
Hаселення Македонiї сформувалося на основi слов'янського елементу, проте отримало назву давнього неслов'янського народу - македонцiв. 

До недавнього часу головною проблемою теперiшньої Македонiї були стосунки з Грецiєю. Пiвнiчногрецька область має iдентичну з Македонiєю назву, тому Грецiя протягом певного часу активно протестувала проти мiжнародного визнання Македонiї, побоюючись якихось сепарацiйних процесiв серед населення областi. Крiм того, це демонструвало несприйняття Грецiєю того, що слов'янський народ присвоїв собi назву давньої держави Олександра Македонського. Вірогідно, що важливiшу роль вiдiгравав саме другий аспект, адже населення грецької Македонiї переважно грецьке. Через певний час Грецiя все ж визнала молоду державу, проте не повністю погодилася з її назвою. 

Друга проблема Македонiї в тому, що болгари вважають македонцiв частиною болгарської нацiї. Але цi аргументи насамперед спираються на мовну близькiсть i вiдносно давню iсторiю, коли сучасна Македонiя була у складi Болгарiї, без врахування теперiшньої ситуацiї. Македонцi не вважають себе болгарами, мають свою мову, культуру та власну державу. Все це не дає пiдстав прогнозувати змiни територiї Македонiї. 

Ще одна проблема, що стає дедалі гострішою, - албанська меншина. Хоча ця меншина й не надто численна i її не можна вважати корiнним населенням цiєї територiї, вона проживає компактно в прикордонних з Албанiєю та Косовим районах країни. У зв'язку з великим природним приростом частка албанцiв серед населення Македонiї зростає. Активнi полiтичнi процеси серед албанцiв Албанiї та Косового, а також загострення суперечностей на релiгiйному ґрунтi активiзує македонських албанцiв, налаштовуючи їх на участь у боротьбi за велику Албанiю чи хоча б за приєднання до Косового. Проте малоймовiрно, щоб ця боротьба завершилася успiхом. Далі, як на визнання незалежностi Косового в теперiшнiх межах, європейська спiльнота не пiде, та й об'єктивних пiдстав для сепарацiї у македонських албанцiв недостатньо. Крiм того, послаблення мусульманського впливу в Європi, яке передбачається (див. Туреччина), зробить амбiцiї албанцiв Македонiї значно меншими. 
Отже, територiя i столиця країни прогнозуються незмiнними. 
Югославія
Пiсля розпаду сербської iмперiї Югославiї утворилася "нова" держава з iдентичною назвою. Вона складається з двох союзних республiк - Сербiї та Чорногорiї й, вiдповiдно до варiанта А типу 1, можна передбачити й дальше її роздiлення. 

Позаяк i в теперiшнiй Югославiї повністю домiнують серби, корiнними недержавними народами в нiй є чорногорцi, албанцi, угорцi, волохи (румуни). Цi народи (крiм албанцiв) не менш як 1500 рокiв населяють свої теперiшнi територiї. Сербськi посткомунiстичнi лiдери зумiли консолiдувати сербський народ на позицiях радикального нацiоналiзму, метою якого є створення Великої Сербiї, що має охоплювати всi територiї, хоча б частково заселенi сербами. Якщо стосовно сербських територiй в Боснiї та Герцоговинi для цього є серйознi об'єктивнi пiдстави (адже там серби компактно проживають на своїх споконвiчних землях, становлять на них переважну бiльшiсть i прагнуть до безумовного об'єднання з Сербiєю), то включати в склад сербської держави Чорногорiю та заселене переважно албанцями Косове нема достатніх підстав. 

Чорногорія вже тепер має статус майже незалежної держави (власний президент, парламент, бюджет), проте де-юре поки що входить до Югославiї. Пiд час розпаду старої югославської федерацiї чорногорцi не виявляли особливого прагнення здобути незалежнiсть. Це пов'язано як з iсторичними особливостями (перебуваючи в оточеннi мусульманських держав, невелика Чорногорiя завжди розраховувала на пiдтримку православної Сербiї - й одержувала цю пiдтримку), однаковою мовою та близькою ментальнiстю, так i з тим, що порiвняно з iншими несербськими республiками колишньої Югославiї Чорногорiя мала ліпшi умови для розвитку. Проте пiсля вiдокремлення iнших республiк ситуацiя суттєво змiнилася. Хоча Сербiя майже не втручається у внутрiшнi проблеми Чорногорiї, мiжнародна iзоляцiя Югославiї внаслiдок її жорсткої шовiнiстичної полiтики боляче вдарила й Чорногорiю. Чорногорцям немає нiякого дiла до проблеми В еликої Сербiї, крiм того, вони зрозумiли, що Європа значно ефективнiше, нiж Сербiя, зможе гарантувати їхнiй суверенiтет. Приклад цього - iншi колишнi югославськi республiки, що стали незалежними, передусiм - Словенiя та Хорватiя. Тому проєвропейськi настрої вже тепер домiнують у Чорногорiї, i прагнення до проєвропейської орiєнтацiї та повної незалежностi продовжує зростати. Причому вiдокремлення вiд Югославiї вiдбувається мирним еволюцiйним шляхом. Чинником, що стримує остаточний розрив Чорногорiї з Югославiєю, є небезпека албанської експансiї в албано-слов'янському протистояннi на Балканах. Пiсля самовизначення Косового i стабiлiзацiї ситуацiї цей чинник перестає дiяти. Крім того, демократична Чорногорія підтримується Європою як противага тоталітарній Сербії. Тому в разі збереження ще на деякий час тоталітарної влади в Сербії Чорногорія стане повністю незалежною за підтримки Заходу, а у випадку швидкої демократизації Сербії незалежність Чорногорії буде наслідком вільного волевиявлення чорногорського народу. 

Подiї в краї Косовому, близько 90% населення якого тепер становлять албанці, були першим поштовхом до розпаду колишньої Югославiї. Проте тодi сербам вдалося тимчасово зупинити албанський рух, лiквiдувавши автономiю Косового й увiвши там пряме правлiння. Сьогодні збройна i полiтична боротьба албанцiв за вiдокремлення вiд Сербiї призвела до контролю над краєм міжнародних миротворчих сил, що фактично є вирішальним кроком до відокремлення Косового від Сербії. Територiальна компактнiсть, чисельнiсть i соцiальна структура населення Косового цiлком достатні для вiдокремлення. Основним об'єктивним чинником проти вiдокремлення є те, що на територiї Косового албанцiв не можна вважати повністю корiнним народом. Колись переважно сербське Косове стало албанським внаслiдок демографiчних процесiв (великий природний прирiст албанцiв) i вiдволiкання етнiчних сербiв на колонiзацiю й закрiплення несербських земель колишньої Югославiї. Відтак сьогодні перевага албанцiв у Косовому незаперечна. Отож Сербiї, що закономiрно, доведеться розплачуватися за свої iмперськi амбiцiї втратою Косового. Hеможливiсть збереження Косового в теперiшньому статусi очевидна для всiх. Тому можливi два варiанти майбутнього Косового: а) приєднання до Албанiї; б) утворення незалежної держави. Ймовiрнiшим є другий варiант, оскiльки рiвень життя албанцiв Косового значно вищий, нiж в Албанiї, та й європейським країнам невигiдне становлення досить великої мусульманської Албанiї. Крiм того, значна частина косiвських албанцiв - етнiчно змiшане населення чи iсламiзованi серби, тому в етнiчному планi населення Косового вiдрiзняється вiд населення Албанiї. 

У складi Сербiї є автономний край Воєводина з дуже строкатим нацiональним складом. Бiльшiсть там становлять серби та хорвати, якi проживають по всiй територiї краю. Угорська меншина має перевагу лише в прикордонних з Угорщиною районах Косового. В деяких районах Воєводини значну частку населення становлять українцi (переважно закарпатського походження). Щодо майбутнього Воєводини можна розглядати три варiанти: 
1.	Розпад Воєводини на три частини (сербську, хорватську, угорську) i вiдповiдне приєднання цих частин до iсторичних батькiвщин. 
2.	Утворення незалежної Воєводини на зразок Боснiйської конфедерацiї. 
3.	Збереження Воєводини у складi Сербiї. 

Третiй варiант є найвiрогіднiшим, оскiльки серби i хорвати не живуть компактно, а розсіяні по всiй територiї регiону. Основна сепаратистська сила - угорцi - становить меншiсть. Крiм того, переважну бiльшiсть населення Воєводини влаштовує нинiшнiй статус. 

Ще однiєю корiнною меншиною Югославiї є волохи. Проте нечисленнiсть i некомпактнiсть проживання цього народу не дають пiдстав ставити питання про їх окреме етнодержавне утворення, а лише про культурну автономiю в межах Сербiї. 

Отже, прогнозується, що пiсля роздiлення сучасної Югославiї виникнуть незалежнi Чорногорiя, Косове та Сербiя. Тодi остання включатиме лише територiї, на яких серби є у переважній бiльшості. Проте на територiальнi межi Сербiї та Чорногорiї, найiмовiрнiше, вплинуть подiї у ще однiй колишнiй югославськiй республiцi - Боснiї та Герцоговинi. Це штучне утворення (див. Боснiя та Герцоговина) не має шансiв на збереження, оскільки насильне утримання в ньому трьох ворогуючих етнiчних общин в будь-який момент може спричинити загострення ситуацiї та новий конфлiкт. Сербська самоврядна територiя (так звана Республiка Сербська) завжди розглядалася сербами як перехiдне утворення на шляху до возз'єднання з Сербiєю. Внаслiдок збройного протистояння та етнiчної сепарацiї територiї розселення етнiчних общин Боснiї та Герцоговини стали достатньо компактними для їх роздiлення. Тому прогнозується приєднання Республiки Сербської до Сербiї, а прилеглi до Чорногорiї територiї Боснiї з православним населенням, очевидно, приєднаються до цiєї країни. Після поразки в Косовому в Сербії загострилася всебічна криза, найімовірнішим наслідком якої буде крах тоталітарного режиму й повторне піднесення тепер вже демократичної держави. Таке піднесення, а також утвердження демократичних способів розв'язання проблем сприятиме приєднанню до Сербії сербських територій в Боснії та Герцоговині. 

Межi. 
Косове - територiя колишньої автономiї Косове. Столиця - місто Пріштіна. 

Чорногорiя - територiя сучасної союзної республiки Чорногорiя, а також прилеглi до Чорногорiї територiї Боснiї та Герцоговини, в яких переважає православне населення. Столиця - місто Підгориця. 

Сербiя - територiя сучасної союзої республiки Сербiя без Косового та територiя контрольованої сербами частини Боснiї та Герцоговини, що має прямий територiальний зв'язок із сучасною Сербiєю (бiльша частина так званої Республiки Сербської). 
Боснiя i Герцоговина
Штучне державне утворення на полiтичнiй картi Європи, основним населенням якого є три рiзнi народи: серби, хорвати та так званi мусульмани (iсламiзованi боснiйськi серби та хорвати вважають себе окремою нацiєю). Протягом боснiйської вiйни в усiх трьох народiв остаточно сформувалися власнi полiтичнi та вiйськовi елiти i надзвичайно загострилося вiдчуття нацiональної вiдокремленостi. Теперiшнiй устрiй країни як своєрiдної конфедерацiї (Республiка Сербська та Мусульмано-Хорватська Федерацiя), закрiплений Дейтонськими угодами, не може бути довговiчним. Прагнення сербiв та хорватiв до об'єднання вiдповiдно з Югославiєю (Великою Сербiєю) та Хорватiєю не зупинять жоднi новi форми устрою країни. Останні вибори в кожнiй з трьох автономних територiй яскраво пiдтвердили це: скрiзь перемогу здобули радикальнi нацiоналiстичнi сили. 

Пiсля перемоги на виборах у Республiцi Сербськiй радикальних нацiоналiстiв розв'язується конфлiкт мiж полiтичною та вiйськовою елiтами, нацiя консолiдується на боротьбу за офiцiйне об'єднання із Сербiєю. Процес об'єднання уповiльнюється нестабiльнiстю в теперiшнiй Югославiї, а також все ще активним прагненням європейського спiвтовариства утримати вiд розпаду державу, яка iснує лише формально. Проте народи твердо заявляють, що хочуть жити окремо, жодних ознак чи тенденцiй змiцнення єдиної Боснiї та Герцоговини нема й навряд чи вони можуть бути. В кожнiй з трьох частин країни ситуацiя стабiлiзувалася, внаслiдок вимушених переселень нацiональнi громади стали жити компактнiше. Тому Європi доведеться змиритися з неминучiстю розпаду штучної держави; головне, щоб цей розпад вiдбувся мирно. Крiм того, приєднання Республiки Сербської може стати для Сербiї вагомою компенсацiєю за вiдокремлення Косового. Територiя поселення сербiв у Боснiї розташована не компактно, а розтягнута вiд кордону з Хорватiєю до кордону з Чорногорiєю й утворена з трьох частин, з'єднаних мiж собою вузькими проходами. Проте основна частина прилягає до кордону із Сербiєю. Цiлком імовiрно, що населення сербської частини Боснiї бiля кордону з Чорногорiєю (регiон на пiвдень вiд мусульманського мiста Горажде) значною мiрою становлять не серби, а чорногорцi. Проте упродовж тривалого часу, живучи поряд з мусульманами i католиками-хорватами, православнi чорногорцi ототожнювали себе з близькими до них сербами. Після офiцiйного вiд'єднання вiд Югославiї Чорногорiї рiзниця мiж сербами й чорногорцями в Боснiї стане вiдчутнiшою. Та й бути з Чорногорiєю значно вигiднiше, нiж із Сербiєю. Адже сербського протекцiонiзму вже не буде, а рiвень життя в Чорногорiї вже сьогоднi набагато вищий, нiж у Сербiї. Тому, вірогідно, найпiвденнiша частина Республiки Сербської приєднається до Чорногорiї. До того ж Чорногорiя i Сербiя були i, найiмовiрнiше, після демократизації Сербії знову будуть союзниками, i це приєднання не повинно викликати великого невдоволення серед сербiв як у Боснiї, так i в самiй Сербiї. Швидше за все, це буде сприйнято як необхiдний компромiс. Решта територiї Республiки Сербської, очевидно, приєднається до Сербiї. 

Мусульмансько-хорватська федерацiя є нетривким полiтичним утворенням, породженим спiльною боротьбою з сильнiшим ворогом - боснiйськими сербами. Ще пiд час вiйни були значнi непорозумiння й навiть збройнi сутички мiж цими союзниками, спричиненi боротьбою за контроль над територiями. Проте основна причина, яка робить таке утворення нестiйким, - прагнення хорватiв до об'єднання з Хорватiєю. Мусульмани ж прагнуть зберегти єднiсть країни, сподiваючись на домiнування в нiй, а також через те, що мусульманське населення до вiйни проживало менш компактно, нiж сербське та хорватське. Очевидно, з часом зв'язки мiж двома частинами федерацiї не будуть мiцнiти, а після об'єднання Республiки Сербської із Сербiєю та частково Чорногорiєю в мусульмансько-хорватськiй федерацiї не буде жодного сенсу. Хорватська її частина приєднається до Хорватiї. 

Отже, в Боснiї, яка буде спадкоємицею теперiшньої Боснiї та Герцоговини, залишаться лише землi, населенi мусульманами. 

Межi. 
Боснiя - мусульманська частина Мусульмансько-Хорватської Федерацiї. Столиця - місто Сараєво. 

До Сербiї - територiя Республiки Сербської, визначена Дейтонськими домовленостями, без пiвденної її частини. 

До Хорватiї - хорватська частина Мусульмансько-Хорватської Федерацiї. 

До Чорногорiї - пiвденна частина Республiки Сербської, на пiвдень вiд мусульманського Горажде.
 Прогнозовану етнополітичну карту Балканського півострова показано на рис. 2.  

Росіська Федерація (європейська частина)
Враховуючи євразiйське розташування, велику територiю, багатонацiональнiсть, переплетення рiзних культур та специфiчнiсть процесiв, що вiдбуваються в Росiйській Федерацiї, є сенс розглянути цю країну окремо вiд частин свiту, на територiї яких вона розташована. Хоча в майбутньому можна передбачити не лише територiальну належнiсть, але й полiтичну й культурну iнтеграцiю етнодержавних утворень, що прогнозуються на теперiшнiй територiї її європейської та азiйської частин, в Європу та Азiю.

Пiсля розпаду Радянського Союзу Росiя вийшла зi свого стабiльного стану, який формувався протягом вiкiв. Основною ознакою цього стану було те, що Росiя була метрополiєю великої євразiйської iмперiї. Hомiнально росiйський народ був iмперським, хоча фактично вiн використовувався переважно в ролi колонiзуючої маси, а важливу роль у забезпеченнi стiйкостi iмперiї вiдiгравали тюркськi народи та українцi, якi, збалансовуючи та стримуючи однi одних, змiцнювали iмперiю. Пiсля вiдокремлення України й Середньої Азiї та Казахстану баланс в iмперiї порушився. За вiдсутностi механiзму самозбереження дезiнтеграцiйнi процеси наростають i нема значних етнiчних сил, якi б стримали їх. В iнтереси тюркських народiв теперiшньої Росiйської Федерацiї та євреїв не входить iснування стiйкої Росiї. Тюрки (насамперед татари) бачать потребу та можливiсть утворення власних етнiчних держав, а євреї, розумiючи нереальнiсть достатньо стабiльної iмперiї в нових межах, прагнуть максимально використати теперiшню ситуацiю в своїх переважно економiчних iнтересах. Росiйський же народ в сучасних умовах здатний хiба що на безоглядну ксенофобiю. Це лише прискорює розвал держави, в якiй становище цього народу на етнiчних землях гiрше вiд становища нацiональних меншин, а на колонiзованих землях - досить нестiйке. Катастрофічною є для етнічних росіян і демографічна ситуація. За чисельністю населення в Російській Федерації росіяни стають національною меншістю, причому їх частка знижується дуже різко. Так що у власнiй сепарацiї об'єктивно зацiкавленi й самi росiяни (московити).

Особливо прискорюють дезiнтеграцiйнi процеси в Росiйськiй Федерацiї економiчнi проблеми. Кланiзацiя призвела до фактичної вiдсутностi єдиної системи управлiння. У суб'єктiв державної влади клановi iнтереси та впливи явно переважають загальнодержавнi. Причому замiсть кланових iнтересiв все бiльше домiнуючими стають регiональнi, якi значно стiйкiшi й мають широку соцiальну базу. Iнтенсивнiй регiоналiзацiї Росiї сприяє економiчна, полiтична й етнiчна ситуацiя. Hеефективнiсть централiзованостi в економiцi очевидна, а замiнника економiчному адмiнiструванню, який мiг би утримати в рамках єдиного економiчного комплексу величезну, переважно слабо розвинуту територiю, нема, i в найближчi десятилiття вiн з'явитися, очевидно, не зможе. Особливе значення для полiтичної децентралiзацiї Росiї має проблема суверенiтету над ресурсами. Адже за її позитивного для регiонiв розв'язання в гiршому випадку - владнi групи, а в ліпшому - населення регiону стали б володiти величезними багатствами. Це бiльш нiж достатнiй стимул для боротьби за суверенiтет, тим бiльше, що йому вже не протидiє жодна об'єднавча iдеологiя. Зростають рiзноплановi суперечностi мiж центром та регiонами, а в європейськiй частинi - мiж двома центрами: Москвою та Санкт-Петербургом. Цi суперечностi стають дедалi принциповiшими й непримиреннiшими. Зокрема, в основi суперечностей мiж Москвою та Санкт-Петербургом - протиріччя мiж рiзними ментальностями, мiж iмперiєю та демократiєю, мiж азiйським i європейським вибором. В Росiї фактично вже немає значних сил, якi об'єктивно зацiкавленi в централiзацiї, а та централiзацiя, в якiй зацiкавлена Москва - привiлейоване супермiсто, на яке працює вся iмперiя, - в майбутньому нереальна, позаяк немає вже тих iдей, сил i структур, якi б забезпечили це.

Особливе мiсце в процесi розвалу Росiйської Федерацiї вiдiграє Пiвнiчний Кавказ. Ранiше цей традицiйно антиросiйський багатонацiональний регiон утримувався в Росiї завдяки пiдтримцi народiв Закавказзя, для яких далека Росiя була добрим союзником проти близьких i агресивних Туреччини й Iрану. Проте посилення в недалекому минулому Росiї та ослаблення Туреччини й, частково, Iрану змiнило ситуацiю. Для цих народiв небезпечнiшою стала вже Росiя, що й спричинило їхню боротьбу за повну незалежнiсть, яка, як вiдомо, виявилася досить кривавою (подiї кiнця 80-х - початку 90-х рокiв XX столiття в Баку, Тбiлiсi, Сумгаїтi; спровокованi не без участi Москви вiйни в Карабаху, Абхазiї, Пiвденнiй Осетiї). Тому Грузiя, Вiрменiя, Азербайджан вже перестали бути росiйськими союзниками, а без їхньої зацiкавленостi та пiдтримки володiння Росiї над Пiвнiчним Кавказом просто не має сенсу. Тому з цiєї найслабшої ланки Росiйської Федерацiї й почався її розвал. Стримування ж Пiвнiчного Кавказу лише призводить до збiльшення його дезiнтегруючого впливу на iншi регiони.

Виходячи з аналiзу ситуацiї в Росiї, можна дійти висновку про те, що вiдбудеться сепарацiя не лише її нацiональних частин, але й компактних економiчно зв'язаних територiй з певними сформованими власними iнтересами, культурними особливостями та ментальнiстю. Прецедентами цього є вiдокремлення вiд Британiї населених переважно вихiдцями з неї Сполучених Штатiв Америки, Канади, Австралiї, Hової Зеландiї, а від Іспанії - її колишнiх колонiй в Америцi.

Отже, прогнозуємо роздiлення цiєї країни (чи навiть вже тепер напiвкраїни, оскiльки уряд у Москвi має далеко не повний суверенiтет над її територiєю) на кiлька десяткiв етнодержавних утворень, бiльшiсть з яких має нацiональну основу (хоча перевага титульної нацiональностi зовсiм не обов'язкова), а етнiчною основою iнших є колонiзуюче населення з переважно росiйським та частково українським корiнням, яке за кiлька поколiнь прижилося в регiонах, сприйняло певну частину культури й iсторiї корiнних мешканцiв i в якого сформувалися певнi регiонально-субетнiчнi поведiнка й iнтереси. Досить сильно пов'язанi з Москвою областi європейської частини залишаться в Росiї, а пiвнiчноросiйськi землi з найменшим впливом тюркського етнiчного елементу об'єднаються навколо Санкт-Петербурга.

Розглянемо детальнiше кожну з територiй Росiйської Федерацiї.

Вiдповiдно до наведеної в методичному коментарi класифiкацiї, в сучаснiй Росiї є всi три типи територiй.

Тип 1 - вся європейська та азiйська частина, крiм Пiвденного Сибiру, Далекого Сходу i Дагестану. Особливе мiсце в цьому типi територiй Росiї займає Пiвнiчно-Захiдний регiон (без автономної республiки Комi) та Кубань.

Тип 2 - територiї, в основному населенi малочисельними етносами. Географiчно це - Дагестан, частини Пiвнiчного Сибiру й Далекого Сходу.

Тип 3 - колонiзованi територiї, в яких корiнне населення поглинуте, витiснене чи знищене. Географiчно це - Пiвденний Сибiр (за винятком Бурятiї, Туви та Хакасiї) та пiвдень Далекого Сходу.

Територiї типу 1. Hа етнiчних територiях прогнозується виникнення нових державних утворень на основi корiнних народiв, що на сьогодні не мають власної держави i виявляють чи виявляли прагнення до незалежностi чи автономiї, є достатньо чисельними (в рiзних регiонах ця достатнiсть має свою числову межу) чи територiально вiдокремленими для створення незалежної держави. Кордони нових етнодержавних утворень формуються вiдповiдно до варіантів А, Б, В цього типу.

1. Прикавказькi та кавказькi етнiчнi територiї. Цей регiон Росiйської Федерацiї вiд часу приєднання його до теперiшньої метрополiї не переставав боротися проти центральної влади, вiдстоюючи свої мови, культури, прагнення до свободи i незалежностi. Це прагнення не змогли придушити нi царськi багнети, нi радянськi табори, нi виселення народiв зi своєї iсторичної батькiвщини, нi танки i гармати вже "демократичної" Росiї.

Держава калмикiв (Калмикiя). Hарод республiки належить до монгольської групи, за етнiчними ознаками зовсім вiдрiзняється вiд кавказьких i, тим паче, слов'янських етносiв пiвденної частини Росiї. Хоча калмики й колонiзували цю територiю, але багатовiкове проживання на нiй i вiдсутнiсть там автохтонного населення дає пiдстави назвати калмикiв корiнним народом на своїй iсторичнiй землi. Hа сучасному етапi територiальна компактнiсть, чисельнiсть i соцiальна структура корiнної нацiї (калмикiв) цiлком достатні для державностi. До того ж виокремлення калмикiв в автономну республiку ще бiльше сприяє сепарацiї. З подальшим посиленням вiдцентрових тенденцiй у Росії Калмикiя, як держава самобутнього етносу, набере чималої ваги на пiвденно-захiдних теренах колишньої метрополiї (вихiд до Каспiйського моря, порiвняно велика територiя).

Держава черкесiв (Черкесiя). Hарод майбутньої держави дуже давнiй - принаймні 2000 рокiв вiн проживає на цiй територiї. Територiальна компактнiсть i соцiальна структура населення повністю достатні для державностi. Невелика його чисельнiсть i розмiр територiї, можливо, й суперечили б цьому, але приклад вже iснуючих де-факто кавказьких держав - Iчкерiї, Абхазiї - свідчить, що така кiлькiсть населення i мала територiя не є перешкодами для державностi на Кавказi.

В етнiчному планi черкеси близькi до двох iнших кавказьких народiв: кабардинцiв i адигейцiв. Для об'єднання цих народiв використовується спiльна назва - адиги. Проте все ж вони рiзняться як за мовою, так i за культурою. До того ж три народи видiленi в рiзнi адмiнiстративнi одиницi, якi навiть не мають спiльних меж. Отже, етнiчна близькiсть, ймовiрно, не спричинить об'єднання цих народiв у одне етнодержавне утворення, а лише сприятиме мирному спiвiснуванню, взаємнiй допомозi.

Причиною ускладнення формування однонацiональної Черкесiї може бути теперiшнє виокремлення черкесiв в одну адмiнiстративну одиницю з тюркським народом карачаєвцями (на вiдмiну вiд них, черкеси входять до кавказької мовної сiм'ї). Але прагнення народiв до утворення однонацiональних держав i приклад розпаду Чечено-Iнгушетiї за етнiчним принципом дають пiдстави на утворення незалежної Черкесiї.

Держава адигейцiв (Адигея). Адигейцi, як вже йшлося вище, близькi до черкесiв i кабардинцiв, але вiддiленi вiд них кубанськими землями. I в самiй Адигеї існує значний вплив Кубанi через кубанцiв, які там проживають; до того ж Адигея розташована майже в центрi сучасного Краснодарського краю. Вiдповiдно до цього можна прогнозувати певну ворожiсть до нового утворення з боку кубанцiв. Але в майбутньому прагнення самих кубанцiв до державностi змусить пiдтримувати новi кавказькi держави, зокрема й Адигею. А теперішнє виокремлення адигейцiв в адмiнiстративну одиницю дає їм ще бiльші пiдстави на утворення своєї держави i унеможливлює анексiю її з боку Кубанi. Адже це викличе, крiм опору самих адигейцiв, протести i навiть протидiю з боку iнших кавказьких народiв, особливо черкесiв i кабардинцiв, що для Кубанi зовсім не вигiдно. Отже, всерединi Кубанi утвориться нова кавказька держава.

Держава кабардинцiв (Кабарда). Кабардинцi - найбiльш нацiонально розвинений серед усiх адигiв народ з давньою i самобутньою iсторiєю. В сучасних умовах чисельнiсть i соцiальна структура населення цiлком достатні для державностi. Близькiсть усiх адигiв (до яких належать i кабардинцi) не повинна призвести до якогось спiльного утворення. Щодо теперiшньої спiльної адмiнiстративної одиницi з балкарцями, то вона повинна бути подiлена за етнiчним чинником. Конфлiкти щодо подiлу можуть виникнути лише на локальному рiвнi (в окремих селах), тому що народи розселенi компактно. Отже, й для третього адигського народу прогнозується незалежнiсть.

Держава карачаєвцiв (Карачай). Один з тюркських народiв Кавказу в етнiчному планi близький до сусiднього з ним балкарського (проте ця близькiсть значно менша, нiж у розглянутих вище адизьких народiв). Пiсля тривалого роз'єднання цих народiв на рiзнi адмiнiстративнi одиницi можна припустити, що це вже зовсім рiзнi народи, культурний i мовний розвиток кожного з яких пiшов своїм самобутнiм шляхом. Щодо спільної адмiнiстративної одиницi карачаєвцiв i черкесiв, то її розпад буде одним із вирiшальних крокiв народiв до незалежностi, оскiльки такий спосiб адмiнiстративного устрою був спрямований виключно на придушення сепарацiї на Кавказi. Отже, територіальна компактнiсть i соцiальна структура карачаєвцiв є достатніми для державностi.

Держава балкарцiв (Балкарiя). Доля народу складалася подiбно до карачаєвцiв. На сьогодні проживають в спiльнiй адмiнiстративнiй одиницi з кабардинцями. Проте, як вже відзначено, це не зупиняє прагнення народiв Кавказу до незалежностi, водночас i близькiсть балкарців з карачаєвцями не призведе до спiльної держави. Отже, територiальна компактність i соцiальна структура народу цiлком достатні для державностi, а вiдносно невелика чисельнiсть населення (балкарцi - один з найменш чисельних народiв Кавказу, не враховуючи народiв Дагестану), то в цьому регiонi невелика чисельнiсть вiдiграє значно меншу роль, нiж у рештi Європи чи Азiї.

Держава осетинiв (Аланiя). Hарод iранської групи, який значно вiдрiзняється вiд сусiднiх тюркських та кавказьких народiв. Чисельнiсть, соцiальна структура та територiальна компактнiсть осетинiв є достатніми умовами для повноцiнної державностi. А вже сформована потужна нацiональна елiта надасть цьому процесу швидших обертiв. Хоча осетини й не вимагають офiцiйної незалежностi, де-юре визнаючи росiйську зверхнiсть, пiдтримуючи з Москвою непоганi стосунки, але причиною цьому, швидше за все, є союз осетинiв i росiян проти чеченцiв та iнг ж останнi претендують на частину осетинської територiї). Отже, процес здобуття незалежностi осетинами, як i всiма народами Кавказу, - об'єктивний iсторичний процес.

Проте територiальнi межi Осетiї, сформованi без урахування думки корiнних народiв, в наш час спричинюють багато проблем, оскiльки сучасна Аланiя включає в себе землi, заселенi iншими народами, передусiм iнгушами. Повна етнiчна вiдмiннiсть осетинiв від сусiднiх кавказьких народів i сучаснi подiї (вiдкритi зiткнення мiж осетинами та iнгушами, обопiльнi захоплення заручникiв) не дають змоги сподіватися на спокiйне вирiшення питання про межi Осетiї зi збереженням статусу-кво. Можна прогнозувати, що вже розпочатий процес повернення iнгушами заселених ними земель, якi входять до сучасної Республiки Аланiя, буде з часом набирати все гострiших форм. Цi територiї - етнiчнi землi iнгушiв, втраченi ними пiд час примусового виселення в Казахстан. Тому Iнгушетiя активно виступатиме за їх повернення. Хоча Осетiя й буде противитися процесу возз'єднання iнгуських земель, але вiн невiдворотний внаслiдок прагнення народiв Кавказу до державностi на своїх iсторичних землях. До того ж сама Аланiя сприятиме цьому процесу, прагнучи до об'єднання з грузинськими осетинами (Пiвденна Осетiя). Відтак республiка Аланія, усвідомивши неможливiсть зупинити цей процес, буде змушена визнати вiдхiд до Iнгушетiї частини своєї теперiшньої територiї.

Сучасна Республiка Аланiя охоплює лише частину територiї осетинського етносу. Пiвденна Осетiя пiсля розпаду СРСР намагалася вийти зi складу Грузiї збройним шляхом, возз'єднавшись з Пiвнiчною Осетiєю. Хоча цей конфлiкт стався за великої пiдтримки i сприяння Росiї, проте й без бажання самих "грузинських" осетинiв вiн був би неможливим. Отже, прагнення осетинiв до об'єднання в одну державу на iсторичнiй територiї цiлковито збiгається з усекавказькими процесами i, швидше за все, вони досягнуть своєї мети. Можливо, вiд'єднання Пiвденної Осетiї вiд Грузiї пiсля втрати Москвою свого впливу на Кавказi відбудеться спокiйнiше, нiж аналогiчний процес в Абхазiї i в самому пiвнiчнокавказькому регiонi на початку 90-х рокiв. До того ж, сепарацiйним процесам в Пiвденнiй Осетiї буде сприяти й осетинська елiта Цхiнвалi, яка набирає все бiльшої потуги.

Отже, Аланiя зі значними змiнами територiї (як вiд'єднаннями, так i приєднаннями), найiмовiрнiше, стане справжньою однонацiональною державою.

Держава iнгушiв (Iнгушетiя). Кавказький народ, який зберiг свою нацiональну самосвiдомiсть та ідентичність пiд час депортацiї за тисячi кiлометрiв вiд батькiвщини i остаточно довiв свою зрiлiсть вже пiсля повернення на Кавказ. Не розчинившись в численнiших близьких до них чеченцях, незважаючи на об'єднання їх в одну адмiнiстративну одиницю, інгуші досить мирно видiлилися в окрему республiку.

На сьогодні Iнгушетiя за всiма параметрами готова до незалежностi. В країнi сформувалася потужна нацiональна елiта, структура влади, навiть власнi збройнi сили ("iнгуська мiлiцiя"). Сусiдство з Чечнею i близькiсть цих народiв вже тепер сприяє активнiй сепарацiї Iнгушетiї вiд Москви. Отже, на сьогоднiшнiй день Iнгушетiя - одна з кавказьких республiк, де найбiльше проявляються самостiйницькi тенденцiї, що й повинно призвести до офiцiйного розриву з Москвою.

Прагнення народiв Кавказу до створення нацiональних держав на iсторичнiй територiї в Iнгушетiї виявилося дуже сильно. Адже значна частина етнiчної територiї iнгушiв тепер перебуває у складi Аланiї. Ця проблема вже стала дуже гострою (див. вище) й найiмовiрнiше її вирiшення - приєднання до Iнгушетiї етнiчних iнгуських територiй.

Держава чеченцiв (Iчкерiя). Hарод, який найактивніше виборює незалежнiсть у тяжкiй збройнiй боротьбi з метрополiєю. Власне ця вiйна свідчить про неминучiсть розпаду Росiї. Утворення Iчкерiї, хоча й не визнаної, але вже де-факто незалежної держави ставить крапку на можливостi iснування Росiйської Федерацiї. Щодо самої Iчкерiї, то внутрiшня пiслявоєнна боротьба в країнi має лише характер боротьби за владу різних угруповань, що не може призвести до втрати незалежностi чи розпаду країни, а навпаки, поширює сепарацiйнi процеси на сусiднi з Iчкерiєю республiки, передусiм на Дагестан. 

Незалежно від результату другої чеченської війни, цей народ, що відчув свободу, вже ні за яких обставин не захоче повернутися в метрополію, тим більше, що ця метрополія слабне дедалі більше. І чим швидше Росія визнає незалежність Ічкерії, тим менш руйнівними будуть дезінтеграційні процеси в самій Росії.

Отже, Чеченська Республiка Iчкерiя - перша з територiй Росiйської Федерацiї, яка здобула незалежнiсть, а її офiцiйне визнання свiтом i Росiєю - лише справа часу.

Дагестан у зв'язку з його класифiкацiєю за типом 2 буде розглянуто нижче.

Межi.
Калмикiя - сучасна Республiка Калмикiя. Столиця - місто Елiста.

Черкесiя - пiвнiчна частина сучасної Карачаєво-Черкесiї. Столиця - місто Черкеськ.

Адигея - сучасна Республiка Адигея. Столиця - місто Майкоп.

Кабарда - пiвнiчна частина сучасної Кабардино-Балкарiї. Столиця - місто Hальчик.

Карачай - пiвденна частина сучасної Карачаєво-Черкесiї. Столиця - місто Карачаєвськ.

Балкарiя - пiвденна частина сучасної Кабардино-Балкарiї. Столиця - місто Тирниауз.

Аланiя - сучасна Республiка Аланiя у складi Росiйської Федерацiї без пiвнiчного району з центром в місті Моздок i схiдних територiй республiки на схiд вiд міста Владикавказ (Примiський район), Пiвденна Осетiя, яка тепер у складi Грузiї. Столиця - місто Владикавказ. Можливiсть перенесення столицi в центральнi райони республiки через прогнозоване прикордонне розташування її малоймовiрна, оскiльки Владикавказ - велике мiсто i виконує роль консолiдуючого центру осетинської нацiї. З тiєї ж причини не може претендувати на столицю центр сучасної Пiвденної Осетiї - Цхiнвалi. В ньому значний грузинський вплив, хоча на локальному рiвнi вiн є частково консолiдацiйним центром "грузинських" осетинiв. Проте з утворенням об'єднаної Аланiї його роль значно зменшиться.

Iнгушетiя - сучасна Республiка Iнгушетiя, а також етнiчнi iнгуськi землi, що сьогодні перебувають у складi сучасної Республiки Аланiя. Столиця - місто Магас.

Чеченська Республiка Iчкерiя - в теперiшнiх межах. Столиця - місто Джохаргала (колишнiй Грозний).

Прогнозовану етнополітичну карту Північного Кавказу відображено на рис. 3.

2. Поволзькi етнiчнi територiї.

Корiннi народи цього регiону належить до фiнно-угорської групи уральської сiм'ї народiв та тюркської групи алтайської сiм'ї. Специфiка цих народiв полягає в тому, що вони вiдiграли чималу роль у процесi формування власне росiйського (московського) етносу. Сучаснi великi територiї, заселенi росiянами, були етнiчною батькiвщиною цих народiв, переважно фiнно-угорської групи. Але, незважаючи на довготривале перебування у складi Росiї i генетичну спорiдненiсть з росiйським населенням, вони зберегли свою нацiональну самосвiдомiсть i залишилися досить чисельними, що й сприяло видiленню територiї проживання народiв цього регiону в автономнi республiки. В сучасних умовах у нацiональних республiках йде активний процес вiдродження культури, мови, змiцнiння власної полiтичної та економiчної елiти, що вже призводить до конфлiктiв з Москвою щодо розподiлу влади, коштiв вiд оподаткування тощо. А вiдносне розпорошення народiв (так, татари проживають у всiх республiках регiону в значнiй кiлькостi) також згуртовуватиме народи у боротьбi з центром шляхом взаємної пiдтримки мiж республiками. До того ж навiть росiйська частина елiт цих республiк i бiльша частина їхнього росiйського населення не тiльки не перешкоджає економiчнiй та полiтичнiй сепарацiї республiк, а навпаки, досить вороже ставиться до центральної росiйської влади. Це все дає пiдстави прогнозувати ще бiльше пiднесення сепарацiї, збiльшення самоврядування в республiках аж до проголошення їх незалежними.

Держава татар (Татарстан). Hайчисельнiший народ регiону (пiсля росiян), який розселений по всiх республiках i сусiднiх областях. Проте бiльшiсть татар проживає у своїй етнiчнiй республiцi на територiї, що залишилася за ними вiд татарських ханств, якi втратили незалежнiсть у боротьбi з Московським царством.

Hа сучасному етапi Татарстан - економiчно i полiтично найрозвиненiша республiка регiону, що виступає справжнiм лiдером цієї території. Користуючись значним самоуправлiнням, Татарстан перетворився на центр поволзької i навiть уральської сепарацiї народiв. Тому він розглядається як перший претендент на офiцiйний розрив з Москвою iз сформуванням зовсім незалежного етнодержавного утворення.

Певною проблемою для регiону є претензiї радикально налаштованих полiтичних сил Татарстану на етнiчнi татарськi територiї, що входять до сусiднього Башкортостану (правий берег рiчки Iк). Проте, найiмовiрнiше, задля консолiдацiї в боротьбi за незалежнiсть народiв регiону та для утвердження Татарстану в ролi авторитетного регiонального лiдера управнi центристськi сили Татарстану не будуть наполягати на цих претензiях, i територiя республiки залишиться незмiнною. А татарське населення Башкортостану сприятиме посиленню полiтичної орiєнтацiї на Татарстан.

Держава башкирiв (Башкортостан). Другий за чисельнiстю тюркський народ регiону. Сучасний Башкортостан - одна з найбiльших за потенцiалом нацiональна республiка регiону. Проте значний вiдсоток росiйського і татарського населення та проблеми з вирiшенням мiжетнiчних суперечностей дещо сповiльнюють її розвиток, хоча аж нiяк не зможуть зупинити тенденцiї сепарацiї вiд Москви. А сусiдство з такою вiдцентровою потугою як Татарстан сприятиме руху Башкортостану до незалежностi.

Держава чувашiв (Чувашiя). Третiй тюркський народ Поволзького регiону. Тепер переважна бiльшiсть чувашiв проживає у своїй автономнiй республiцi, де становить абсолютну бiльшiсть i де йдуть активнi процеси їх нацiональної консолiдацiї. Можна прогнозувати, що пiд впливом вiдцентрових тенденцiй по всiй Росiї i особливо сепарацiї Татарстану як регiонального лiдера Чувашiя з уже сформованою нацiональною елiтою буде реально претендувати на вiдокремлення вiд Москви i створення власної нацiональної держави. Крiм того, сепарацiю чувашiв також активно пiдтримують неросiйськi меншини, а також росiйська нацiональна меншина Чувашiї, яка вже ототожнює себе з населенням власне Республiки Чувашiя, а не просто адмiнiстративної одиницi Росiйської Федерацiї.

Держава марiйцiв (Марi-Ел). Один з найбiльш розвинених народiв уральської сiм'ї в Росiї. Уральськi народи Поволжя ще бiльше, нiж тюркськi, взяли участь у формуваннi росiян як етносу i, вiдповiдно, бiльше змiшалися з ними. Щодо марiйцiв, то тепер спостерігається справжнiй вибух нацiонального вiдродження народу, передовсiм, починаючи з культури та мови. Крiм того, марiйську культуру сприймає i росiйське населення республiки, вiдсоток якого в Марi-Ел значний. Тому вiдбувається консолiдацiя населення республiки навколо марiйцiв. Отже, можна прогнозувати, що значних конфлiктiв мiж росiянами та марiйцями не буде. Навпаки, ростиме спiльне прагнення до незалежностi пiд впливом iнших народiв регiону.

Держава удмуртiв (Удмуртiя). Другий за значенням народ уральської сiм'ї в Росiйськiй Федерацiї, дещо менш чисельний i розвинений, ніж марiйцi. До того ж тут проживає багато слов'ян, насамперед росiян, що трохи ускладнить консолiдацiю усього населення республiки навколо корiнного етносу. Проте, на вiдмiну вiд тiєї ж Марi-Ел, Удмуртiя розташована значно далi вiд Москви i має кордон з таким центром сепарацiї, як Татарстан. Це, а також наявнiсть найбiльшої, пiсля Башкортостану, татарської дiаспори (третiй за чисельнiстю етнос республiки пiсля удмуртiв та росiян) значно прискорить консолiдацiю населення Удмуртiї i, вiдповiдно, значно пiдсилить її сепарацiю.

Держава мордви (Мордовiя). Давнiй народ Поволжя, який найбiльше змiшався із слов'янським населенням, втративши при цьому бiльшiсть своєї iсторичної територiї. В наш час мордва проживає по всiх нацiональних автономiях Поволзького регіону та в багатьох областях Росiї, але найбiльший їх вiдсоток все ж у Мордовськiй республiцi. Близькiсть до Москви спричинила активну мiграцiю росiйського населення в республiку, що вiдбилося на етнiчному складi населення. Hа сучасному етапi тут найбiльший росiйський вплив серед усiх нацiональних республiк Поволжя. Але цей вплив не зможе завадити Мордовiї приєднатися до сепарацiйних i вiд'єднавчих процесiв у регiонi, оскiльки видiлення її в автономну республiку сприяє зростанню нацiональної самосвiдомостi населення. Навiть росiяни вже вважають себе населенням Мордви, а мордовська елiта, як нацiональна, так i росiйська, активно виступає за збiльшення самостiйностi республiки. Отже, можна прогнозувати вiддiлення Мордви i швидку консолiдацiю народу республiки навколо мордовського етносу, його культури.

Межi.
Татарстан - сучасна Республiка Татарстан. Iснує імовiрнiсть приєднання територiй iнших нацiональних республiк та областей, оскiльки татари розселені по всьому регiону. Але здебiльшого вони не становлять там значного вiдсотка населення або ж розселенi по всiй республiцi чи областi - i тому не можуть розраховувати на приєднання будь-яких територiй. Винятком є Башкортостан, де татари на заходi республiки (переважно район вiд кордону з Татарстаном по рiчцi Iк до рiчки Бєлая в центрi Башкортостану) проживають компактно i становлять абсолютну бiльшiсть населення. Хоча на мiсцевому рiвнi завжди спостерiгалися суперечки мiж татарами та башкирами за цю територiю, офiцiйнiй Казанi навряд чи вигідно вiдкрито ставити питання. Швидше за все - нi, оскiльки Татарстан, який намагається бути економiчним i полiтичним лiдером в регiонi, поставить пiд сумнiв свiй авторитет в iнших нацiональних республiках, якi також будуть боятися сепарацiї мiсцевих татар. До того ж вiн, крiм своїх лiдерських функцiй в регiонi, намагається бути ще й центром пантюркiзму в Росiї (чи в майбутньому на постросiйському просторi), а конфлiкт з сусiдньою тюркською республiкою зiпсує його намiри. Крiм того, Татарстану значною мiрою вигiдний неподiльний Башкортостан, оскiльки вiн також претендує на роль лiдера (своя територія i ресурси), а значний вiдсоток татарського населення в республiцi зробить з неї не конкурента, а союзника Татарстану i частково дозволить йому контролювати ситуацiю в республiцi за рахунок етнiчних татар. Отже, найiмовiрнiше, згаданi територiї залишаться у складi Башкортостану. Столиця Татарстану - місто Казань (центр консолiдацiї татарської нацiї).

Башкортостан - сучасна Республiка Башкортостан. Столиця - місто Уфа.

Чувашiя - сучасна Республiка Чувашiя. Столиця - місто Чебоксари.

Марi-Ел - сучасна Республiка Марi-Ел. Столиця - місто Йошкар-Ола.

Удмуртiя - сучасна Республiка Удмуртiя. Столиця - місто Іжевськ.

Мордовiя - сучасна Республiка Мордовiя. Столиця - місто Саранськ.

3. Пiвнiчнi етнiчнi територiї (європейська частина).

Корiннi етноси цих територiй, що належать до уральської сiм'ї народiв (карели, саамi, комi, ненцi, нганасани), проживали тут з давнiх часiв. Специфiкою цього регiону є те, що вiн переважно розташований в зонi тайги i тундри, де на великих за площею територiях живе вiдносно незначна кiлькiсть населення. Hайпристосованішими до цього середовища є корiннi етноси, якi охоплюють основну площу регiону, адже більшість їх мешкає в сiльськiй мiсцевостi, а за невеликої кiлькості мiст це досить важливо. Заселення Пiвночi слов'янським населенням було здебiльшого малоактивним аж до розвитку там видобувної промисловостi, що спричинило масову мiграцiю в основнi її центри. Проте на сьогодні спостерiгається деякий занепад цiєї галузi (особливо видобутку вугiлля), що вже призводить до певного вiдтоку переселенців-слов'ян з цього регiону. Hекорiнне населення живе там здебiльшого задля роботи та заробiтку й не полишає надiї повернутися на iсторичну батькiвщину.

Також треба зазначити, що, крiм етнiчного чинника, сепарацiю цих етнiчних територiй буде стимулювати боротьба за ресурси, яка значно посилиться в XXI столiттi. Hеконтрольований видобуток вугiлля, нафти, газу й iнших корисних копалин зумовлюватиме дедалi бiльший опiр з боку корiнних народiв і тих слов'ян, що все-таки осядуть на Пiвночi. Отже, боротьба за ресурси мiж центром i адмiнiстративними нацiональними одиницями, прагнення корiнних народiв до суверенiтету над своїми iсторичними землями, специфiка природно-географiчних умов - основнi чинники, якi додадуться до загальноросiйських проблем й спричинять сепарацiю пiвнiчних нацiональних територiй.

Проте корiннi народи пiвнiчного заходу (карели та саамi) треба розглядати окремо вiд решти народiв росiйської Пiвночi. Адже вони першими зазнали слов'янського впливу - як полiтичного, так i культурного - ще з часів Київської Русі. Iншi ж потрапили пiд цей вплив значно пiзнiше, що й сприяло збереженню ними нацiональної iдентичностi.

Розглянемо детальнiше кожну з цих етнiчних територiй.

Територiї, заселенi карелами i саамi. Хоча карели й проживають в автономнiй республiцi i прогнозується утворення держави саамi на пiвночi Скандинавiї, проте утворення незалежної Карелiї чи приєднання росiйських саамi до країни саамi Лапландiї малоймовiрне. Цi народи практично скрiзь на своїй етнiчнiй територiї становлять абсолютну меншiсть, особливо в мiстах. Карели в Республiцi Карелiя перебувають пiд впливом пiвнiчних росiян. Елiта республiки, переважно росiйська, хоча й вважає себе представником етнiчно й географiчно вiдмiнної вiд iнших територiї Росiйської Федерацiї - Карелiї, проте зазнає великого впливу Санкт-Петербурга. Отже, прогнозується, що карели не будуть виявляти власної сепарацiї, а пiдтримуватимуть сепарацiю цiлої Пiвнiчної Росiї. Щодо саамi, то бiльша їх частина проживає в малодоступних районах Кольського пiвострова. Вони територiально вiдрiзанi вiд основної гiлки свого народу на пiвночi скандинавських країн. Hевидiлення їх в окрему нацiональну адмiнiстративну одиницю робить ще менш імовiрним варiант приєднання "росiйських" саамi до Лапландiї. Крiм того, i карели, i саамі зацiкавленi в якнайтіснішому зближеннi мiж Пiвнiчною Росiєю i країнами Скандинавiї, схiдним форпостом яких є етнiчно спорiднена з ними Фiнляндiя. Таке зближення практично неможливе, поки Санкт-Петербург буде пiдпорядковуватися Москвi. Тому задля сепарацiї Пiвнiчної Русi вiд Москви й карели, й саамі, й росiйська елiта Карельської Республiки, найiмовiрнiше, не висуватимуть значних претензiй на власне етнодержавне утворення.

Країна комi (Комi). Hарод, який з давнiх часiв живе на своїй iсторичнiй землi, займаючи велику площу. Hа сучасному етапi комi видiленi в окрему нацiональну республiку, хоча там і проживає багато слов'ян. Проте комi заселяють майже всю республiку, лише в районах видобутку корисних копалин повністю переважає слов'янське населення. Вже тепер спостерiгається занепад видобутку, особливо вугiлля (Воркута, Iнта, Печора), що призведе до неспроможностi прогодувати усе населення цих промислових районiв, і вiдповiдно - до мiграцiї слов'янського населення в пiвденнiшi райони. Отже, можна прогнозувати, що комi у своїй республiцi все бiльше займатимуть провiднi позицiї, а тi слов'яни, якi залишаться, будуть змушенi пристосовуватися до мiсцевого способу життя i виживати не тiльки за рахунок видобутку корисних копалин, тим самим зближуючись з корiнним народом. Крiм того, спостерiгається прагнення республiканської елiти (як комi, так i росiян) взяти пiд свiй суверенiтет надра республiки, оскiльки контроль з Москви призвiв до занепаду видобувної галузi. Це стає першим кроком у боротьбi за ресурси. Існування на цiй територiї окремої республiки призводитиме до конфлiктів мiсцевої елiти з московською. А загострення ситуацiї в iнших регiонах Росiї вестиме до вiддiлення Республiки Комi вiд Москви.

Держава пiвнiчних народiв (Hенiя). Подiбно до комi, ненцi та iншi близькi до них пiвнiчнi народи - давнє населення сучасної росiйської Пiвночi. Вони охоплюють значно бiльшу вiд комi територiю, проживаючи нечисленними групами по всiх її районах. Слов'янське населення почало активно колонiзувати цю землю лише у ХХ столiттi, оселяючись переважно в мiстах за течiєю рiк чи бiля моря. Хоча вони тепер i переважають у чисельностi, але невелика територiя проживання слов'ян (порiвняно з корiнними народами), складнi природнi умови та видiлення земель, заселених пiвнiчними народами, в окремi нацiональнi адмiнiстративнi одиницi не дають пiдстав прогнозувати витiснення чи асимiляцiю останнiх. До того ж некорiнне населення, особливо поза мiстами, активно гуртується з корiнним, щоб протидiяти природi, переймаючи частково їх спосiб життя та побут.

Отже, вiдбувається процес специфiчної консолiдацiї слов'ян з пiвнiчними народами за певними чинниками: спiльна територiя проживання, виживання у складних природних умовах, iдея суверенiтету над природними ресурсами регiону. З подальшим ускладненням ситуацiї в метрополiї остання все менше зможе надавати допомогу цьому регiону, тим самим змушуючи всi етноси Пiвночi гуртуватися. У свою чергу, це зумовить прагнення населення регiону керувати власною територiєю без Москви, що з вiддiленням iнших нацiональних окраїн (i не тiльки їх) автоматично приведе до незалежностi.

Межi.
Карелiя, Мурманська й Архангельська областi увiйдуть до складу нового державного утворення Пiвнiчна Русь.

Комi - сучасна Республiка Комi, а також заселений комi Комi-Перм'яцький нацiональний округ з центром у місті Кудимкар. Столиця - місто Сиктивкар.

Hенiя - територiї, заселенi ненцями та близькими до них пiвнiчними народами (нганасани, селькупи й iншi) та частково слов'янським населенням: Hенецький нацiональний округ з центром у місті Hар'ян-Мар, Ямало-Hенецький нацiональний округ з центром у місті Салехард та пiвнiчна частина Таймирського (Долгано-Hенецького нацiонального округу з центром у місті Дубiнка). Hайiмовiрнiша столиця - місто Салехард (як центр найбiльшої адмiнiстративної одиницi корiнних народiв).

Тепер розглянемо територiї, заселенi слов'янським населенням, якi класифiкуються за типом 1 (європейська частина Росiйської Федерацiї за виключенням нацiональних адмiнiстративних одиниць i уральських областей).

Бiльшiсть територiй цього регiону входили до територiї розселення слов'ян на початку тисячолiття, пiзнiше - до складу Київської Русi. Решту земель було колонiзовано дещо пiзнiше, проте й їх можна вiднести до споконвічно етнiчних територiй слов'янського заселення.

Hа сучасному етапi навiть на територiях, де проживають росiяни, населення не однорiдне. Можна видiлити принаймнi три гiлки росiйського народу (без урахування колонiзованих ними територiй Уралу, Сибiру та Далекого Сходу): слов'янське населення Прикавказзя (яке, своєю чергою, можна роздiлити на населення Кубанi та Ставрополля), пiвнiчне слов'янське населення та власне росiяни центральних районiв. Цей розподiл, окрiм етнiчного чинника, ґрунтується й на iнших, можливо, ще важливiших, що стануть основою сепарацiї Пiвнiчної Русi та Прикавказзя (див. далі).

Кубань. Прикавказька територiя Росiйської Федерацiї, яка протягом усiєї своєї iсторiї цiлковито вiдрiзнялася вiд центральних районiв країни. Hа початку нашої ери все Прикавказзя було заселене кавказькими народами. Пiзнiше воно досить активно, особливо пiсля входження до складу Росiї, заселялося слов'янами. Проте тут поряд з переселенцями з центральних районiв Росiї (власне росiян) в усі часи значний вiдсоток становили переселенцi з України, а пiсля виселення сюди Чорноморської Сiчi український елемент став домiнуючим. Як наслiдок, упродовж кiлькох столiть Кубань вважалася етнiчною українською територiєю. Пiдставою для цього є й те, що ще за часiв Київської Русi тут був знаменитий Тмутараканський анклав - важливий торговий центр i пiвденно-схiдний форпост Русi-України.

Проте довготривале вiдчуження - як територiальне, так i полiтико-адмiнiстративне - призвело до видiлення кубанцiв у специфiчний протоетнос. Важливим iспитом для нього, що виявив його специфiчнiсть, самобутнiсть та вiдрубнiсть i вiд Росiї, i вiд України, стали подiї пiсля 1917 р., коли Кубань вiдмовилася входити до складу як України, так i Росiї, проголосивши свою незалежнiсть. Хоча вона й втратила її у збройнiй боротьбi з бiльшовиками, цей прецедент виявив етнiчну зрiлiсть та структурованiсть кубанцiв. Отже, можна говорити, що на основi українського етнiчного елементу та частково росiйського та кавказького, у зв'язку з географiчною вiдокремленістю як вiд українцiв (Азовське та Чорне моря), так і вiд росiян (донськi та калмицькi землi), на Кубанi утворився самобутнiй слов'янський етнос. Особливу роль в етнiчному розвитку кубанцiв вiдiграла їх власна вiйськово-полiтична козацька елiта, яка протягом усiєї iсторiї боролася за свої права, в тому числi й за полiтичний суверенiтет над Кубанню. Hавiть радянська влада не змогла викорiнити цей самостiйницький дух козацтва, що призвело вже до теперішніх конфлiктiв мiж Москвою та Кубанню. Цю сучасну полiтичну та економiчну конкуренцiю доповнює активний розвиток кубанських традицiй: козацьке вiйсько, культура кубанцiв. Крiм того, оскільки Кубань знаходиться неподалік такого центру сепарацiї як Кавказ, припускаємо, що самостiйницький рух на Кубанi буде все бiльше посилюватися. Отже, з дальшим загостренням етнiчної, економiчної та полiтичної кризи в Росiї можна прогнозувати вiддiлення Кубанi вiд Москви та створення власної держави, яка, ймовiрно, стане лiдером усього кавказького регiону завдяки своєму географiчному розташуванню, економiчному розвитку та сильній полiтичній елiті. Крiм того, це державно-полiтичне утворення, очевидно, стане близьким i надiйним союзником України, забезпечуючи український та й взагалi європейський вплив не лише на Кавказ, але й, значною мiрою, на Малу Азiю та Закавказзя.

Ставрополля. Ще одна прикавказька територiя Росiйської Федерацiї, де в чому подiбна до Кубанi, проте в етнiчному планi не така специфiчна, як остання. Ставрополля переважно заселене росiянами, але є значний вiдсоток вихiдцiв з України. І хоча тут етнiчна вiдмiннiсть вiд Центральної Росiї невелика, географiчна вiдокремленiсть вiд Москви (Кубань та Калмикiя) зумовлює окремiшність Ставрополля та зближення його з Кубанню та iншими нацiональними кавказькими територiями. Ставропольському краєві немає жодного сенсу бути форпостом занепадаючої iмперiї в Кавказькому регiонi, а мирне спiвiснування з кавказькими народами значно прiоритетнiше вiд збройного протистояння задля чужих iнтересiв. Вiйськовий досвiд населення краю та полiтична значущiсть сприятимуть самодостатностi Ставрополля. Отже, можна прогнозувати, що у зв'язку з вiд'єднанням прикавказьких i кавказьких територiй, будучи територiально майже вiдрiзаним вiд Центральної Росiї, Ставрополь приєднається до сепарацiйної полiтики своїх кавказьких сусiдiв, щоб вчасно вiдмежуватися вiд гинучої iмперiї та не допустити конфлiктiв на своїй територiї. А з вiддiленням вiд Москви уральських, сибiрських та далекосхiдних територiй питання про самостiйне Ставрополля буде автоматично вирiшене.

Отже, прогнозується виникнення нового етнодержавного утворення - Ставрополля.

Пiвнiчна Росiя (Північна Русь).

Сепарацiя цього регiону буде наслiдком практично повного розпаду сучасної Росiйської Федерацiї. Вiддiлення пiвночi Європейської Росiї спричинено кiлькома важливими чинниками, якi додадуться до глибокої кризи в країнi.

I с т о р и ч н о - д е р ж а в н и ц ь к и й ч и н н и к. Пiвнiчна Росiя виступає як продовжувач традицiй Hовгородської землi, яку лише силою було приєднано до Московського царства. Hовгородська сепарацiя була великою проблемою на початках творення Росiї. Побудова на цих землях Санкт-Петербурга, як нової столицi, вгамувала цi настрої, оскiльки населення цього регiону вже не було далекою провiнцiєю. Але тут на перший план вийшло протистояння двох столиць - нової та старої, в яких завжди формувалися свої владнi та економiчнi елiти. Отже, на давнє роздiлення Росiї на Московiю та Hовгородську землю наклалося нове протиборство мiж двома центрами: Москвою та Санкт-Петербургом.

С о ц i а л ь н о - п о л i т и ч н и й ч и н н и к. За полiтичною орiєнтацiєю населення Санкт-Петербурга докорiнно вiдрiзняється вiд Москви та Центральної Росiї. Тут значно менше популярнi комунiсти i зовсім не популярний шовiнiстичний росiйський нацiоналiзм. Зате найпопулярнiшою є найцивiлiзованiша й найдемократичнiша з впливових росiйських полiтичних сил - об'єднання "Яблоко". Бiльше того, на останнiх виборах до мiської думи у Санкт-Петербурзi перемогло суто мiсцеве полiтичне об'єднання, що вiдкололося вiд блоку "Яблоко". Hа вiдмiну вiд традицiйно "купеческой" Москви в Санкт-Петербурзi найавторитетнiшою силою є iнтелiгенцiя. За сприйняттям Європи Санкт-Петербург значно ближчий до сусiднiх балтiйських держав, нiж до Москви. Причому демократизм i європейська орiєнтацiя Санкт-Петербурга не є особливiстю теперiшнього часу. Це було характерним для мiста вiд самого початку його заснування. Цим вiдзначався й iсторичний попередник Санкт-Петербурга - Великий Hовгород.

Е к о н о м i ч н и й ч и н н и к. У наш час пiвнiчно-європейська частина Росiї в економiчному планi розвиненiша, нiж центральна, що й проявляється в стереотипах соцiальної поведiнки (зокрема на Пiвночi меншу пiдтримку мають радикальнi полiтичнi сили). В умовах великої економiчної кризи, яка поки що ще не досягнула апогею, на розвиненiшiй i працьовитiшiй (на вiдмiну вiд Москви, яка фактично стала мiстом-паразитом) Пiвночi виникне ще й економiчна сепарацiя (вимоги суверенiтету над власними ресурсами та виробництвом, контролю над податковою системою в регiонi). Однiєю з перших ознак цього кiлька рокiв тому стала iдея (яку досить наполегливо вiдстоювало мiсцеве керiвництво) надання Санкт-Петербургу разом з Ленiнградською областю статусу республiки.

Е т н i ч н и й ч и н н и к. Бiльша частина земель сучасної центрально-європейської частини Росiї ще на початку першого тисячолiття н. е. була заселена неслов'янським населенням й колонiзована слов'янами пiзнiше. Прийшлi слов'яни спочатку змiшалися з тамтешнiм населенням фiнно-угорської групи (поволзькi народи), а пiзнiше зазнали значного тюркського впливу. Отже, можна говорити, що населення Центральної Росiї генетично є сплавом поволзьких, тюркських та слов'янських народiв. А землi пiвнiчної частини Росiї були заселенi слов'янами ще на початку нашої ери, корiннi народи уральської сiм'ї були нечисленними, а вiдсутнiсть значних мiграцiй перешкоджала iнтенсивному змiшуванню. Контакти із Скандинавiєю (варязький вплив) ще бiльше вiдмежували їх вiд населення Центральної Росiї. Для населення росiйської Пiвночi характерне розвинене регiональне самоусвiдомлення (новгородцi, псковичi, вологодцi). Бiльше того, аж до минулого столiття в багатьох селах Псковщини та Hовгородщини розмовляли зовсім вiдмiнною вiд росiйської пiвнiчноруською мовою. Це справді був не дiалект, а повноцiнна писемна мова, яку росiйський царизм знищував усiма засобами. Hа жаль, на вiдмiну вiд української мови, яка також зазнала подiбних репресiй, пiвнiчноруська мова тодi не змогла вистояти - непохитних, але менш чисельних її прихильникiв знищили фiзично.

Ч и н н и к м е н т а л ь н о с т i. Hаселення Московiї за ментальнiстю близьке до азiйських країн. Для нього характернi значнi прояви шовiнiзму, нацiональної нетерпимостi. В Московії завжди iснував одноосiбний, диктаторський спосiб управлiння державою. Ментальнiсть пiвнiчних слов'ян зовсім інша: несприйняття шовiнiзму, толерантнiсть, зацiкавлення виключно своїми проблемами. Hа вiдмiну вiд Центру, деспотiя там нiколи не мала пiдтримки, була у шані думка старшого i поважнiшого, що й відобразилося в способi управлiння (наприклад, боярська республiка в Hовгородi). Отже, можна говорити, що ментальнiсть пiвнiчних росiян близька до європейської, а центральних - до азiйської.

В i й с ь к о в и й ч и н н и к. Цiлком можливо, що незабаром на перший план вийде проблема проходження вiйськової служби чоловiками з пiвночi європейської частини Росiї. Вже сучаснi подiї показують, що розпад країни не всюди вiдбуватиметься мирним шляхом (вiйна в Чечнi). Населення буде активно виступати проти загибелi вiйськовослужбовцiв з пiвночi в нових "гарячих точках". Це прагнення буде змушена пiдтримати й елiта регiону, добиваючись, щоб її громадяни служили виключно на пiвночi, що дозволить вже їй самiй контролювати армiю на своїй територiї. Пригадаймо, що цей чинник в Україні використовувався як один із найсильнiших доказів у боротьбі за незалежнiсть країни.

З о в н i ш н i й ч и н н и к. Майже всi європейськi країни зацiкавленi в розподiлi європейської частини Росiї, оскiльки велика напiвазiйська держава з iмперськими амбiцiями завжди може бути загрозою для демократичних нацiональних держав. Першою необхiдною передумовою для унеможливлення вiдродження Московської iмперiї є незалежна Україна. Проте ця умова не є достатньою. Для встановлення стiйкої рiвноваги й стабiльностi на сходi Європи не повинно бути держави, яка простягає свої володiння "вiд моря й до моря". Тому достатньою умовою остаточної втрати Москвою iмперських амбiцiї є становлення (а якщо зазирнути глибше в iсторiю, то вiдновлення) незалежностi Пiвнiчної Русi. Ця країна стане невiд'ємною частиною демократичної Європи, буде вагомою противагою як Московiї, так i Hiмеччинi. Тому природними її союзниками будуть країни Пiвнiчної Європи, Балтiї, Польща й особливо Україна.

Отже, цi чинники та глибока економiчна, полiтична та етнiчна криза в Росiї, найiмовiрнiше, призведуть до подiлу європейської частини етнiчної територiї росiян на Пiвнiчну Русь та Московiю. За останньою, напевно, й збережеться назва "Росiя".

Межi.
Кубань - сучасний Краснодарський край Росiйської Федерацiї без територiй, заселених адигейцями (Республiка Адигея). Столиця - місто Краснодар. 

Ставрополля - сучасний Ставропольський край Росiйської Федерацiї. Столиця - місто Ставрополь.

Пiвнiчна Русь - сучаснi Мурманська, Архангельська, Вологодська, Ленiнградська, Hовгородська, Псковська областi Росiйської Федерацiї та Республiка Карелiя. Столиця - місто Санкт-Петербург. З огляду на географiчне розташування та, частково, етнiчний склад можна допустити можливiсть приєднання до Пiвнiчної Русi Тверської, Ярославської та Костромської областей. Проте існування сильних зв'язкiв з Москвою робить цей варiант малоймовiрним.

Росiя (Московiя) - сучаснi Московська, Тверська, Костромська, Кiровська, Володимирська, Iвановська, Hижньо-Hовгородська, Ярославська, Смоленська, Калузька, Рязанська, Тульська, Брянська, Орловська, Липецька, Тамбовська, Курська, Бєлгородська, Воронезька, Волгоградська, Ростовська, Ульяновська, Саратовська, Астраханська, Пензенська та Самарська областi Росiйської Федерацiї. Столиця - сучасний центр метрополiї місто Москва. Варiанти приєднання до України частин Брянської, Курської, Воронезької та Ростовської областей, якi iсторично є етнiчними українськими землями, оцiнено пiд час розгляду України й визнано малоймовiрними. Аналогiчно недостатню вірогіднiсть мають варiанти приєднання до Бiлорусi її етнiчних територiй в Брянськiй та Смоленськiй областях. Вартий уваги варiант сепарацiї Донщини та Пiвденного Поволжя (Ростовська, Саратовська, Волгоградська й Астраханська областi). Проте за ментальнiстю та етнiчним складом їхнє населення близьке до iншого населення Московiї, цi територiї не мають спільного досить сильного центру, всебiчнi зв'язки з Москвою досить стiйкi. Тому їх сепарацiя можлива лише пiд час швидкого катастрофiчного розвалу Росiї, який малоймовiрний. Проте i в цьому разі сепарацiя не була б стiйкою й незворотною. Обґрунтування сепарацiї вiд Росiї iнших областей подано при розгляді вiдповiдних регіонів.

Територiї типу 2.

У Росiйськiй Федерацiї до цього типу належать сучасна Республiка Дагестан та деякi малозаселенi райони Пiвнiчного Сибiру й Далекого Сходу.

У Республiцi Дагестан, на вiдмiну вiд бiльшостi територiй такого типу, основнi етноси досить давнi й структурованi. Проте у вiдносно невеликому Дагестанi на своїх iсторичних землях проживає кілька десятків етносiв. Hерiдко населення якогось аулу вважає себе окремим народом.

Сучасний Дагестан являє собою досить складне полiетнiчне утворення, в якому найяскравiше проявилася тактика радянської влади з'єднувати в однi адмiнiстративнi одиницi рiзнi, навiть не спорiдненi етноси, ускладнюючи можливiсть сепарацiї народiв. У Дагестан, наприклад, включенi зовсім рiзнi за мовою народи: тюркськi (кумики, ногайцi) та народи нахсько-дагестанської групи кавказької сiм'ї народiв (аварцi, лакцi, даргiнцi й iншi). Внаслiдок такої росiйської адмiнiстративної полiтики в наш час етнiчна ситуацiя в республiцi дуже загострилася, до чого додалася ще й полiтична та економiчна криза. Ця складна ситуацiя й призвела до того, що Дагестан упритул підійшов до межi розпаду. Дедалi посилюються сепарацiйнi настрої окраїн республiки проти Махачкали та релiгiйне протиборство (мусульман ортодоксальних i помiркованих), загострюється протистояння тюркських та нахсько-дагестанських народiв. Вирiшення цих проблем, найiмовiрнiше, можливе лише пiсля розпаду цiєї штучно створеної республiки.

Сьогодні можна смiливо стверджувати, що в межах Дагестану сформувалося декiлька зрiлих етнiчних сукупностей, для яких вже характернi ознаки єдиного народу. Це, передовсiм, кулики, якi проживають на прикаспiйськiй низовинi; аварцi, лакцi, даргинцi - в середнiй частинi Дагестану. Аварцi проживають також у високогiрних районах заходу республiки, як i лезгини, навколо яких консолiдуються меншi народи пiвдня Дагестану. Всi цi народи за певних умов можуть претендувати на свої окремi етнодержавнi утворення. Виходячи з аналiзу теперiшньої ситуацiї в Дагестанi та iсторичних процесiв, прогнозується роздiлення республiки на чотири етнополiтичні утворення.

Аварiя (країна аварцiв). Країна етносу, на територiї якого здавна iснували доволi впливовi на Кавказi держави.

Кумикiя (країна кумикiв). Країна одного з етнiчно найрозвиненiших дагестанських народiв, територiю якого можна вважати сучасною республiканською метрополiєю.

Кiзляр (країна змiшаного населення пiвночi Дагестану). Ця територiя найпiзнiше увiйшла до складу Дагестану, зберiгши свою окремiшнiсть як в етнiчному, так i в полiтичному планi.

Власне Дагестан (країна пiвденних кавказьких народiв - даргинцiв, лакцiв, лезгинiв тощо).

Hаселення iнших територiй, якi можна класифiкувати за типом 2, настiльки малочисельне, що воно не зможе суттєво повпливати на державотворчi процеси. Проте культура, iсторiя й спосiб життя малочисельних народiв цих земель можуть стати суттєвим чинником у процесi становлення нових етнодержавних утворень. 

Межi. 
Аварiя - захiдна та частково центральна, в основному нагiрна, частина Дагестану. Столиця - місто Тлярата, одне з найбiльших аварських мiст, сучасний районний центр Дагестану.

Кумикiя - центральна та прибережна частина Дагестану. Столиця - місто Махачкала, теперiшнiй республiканський центр.

Кiзляр - пiвнiчна частина Дагестану на пiвнiч вiд рiки Терек. Столиця - місто Кiзляр.

Дагестан - пiвденна частина сучасного Дагестану. Столиця - місто Дербент, найбiльше мiсто пiвдня республiки, впливовий економiчний та полiтичний центр.

Територiї типу 3.

У європейській частині Росiйської Федерацiї до цього типу належить Уральський регiон. Цей регiон найранiше зачепила росiйська колонiзацiя (поряд з Прикавказзям та Пiвніччю європейської Росiї), що й спричинило цiлковите домiнування на цих територiях росiйського етносу. Залишки тюркських та уральських народiв хоча й існують, проте не вiдiграють суттєвої ролi.

Пiсля завоювання та колонiзацiї Уралу росiянами цi територiї стали вiдправним пунктом для слов'янської колонiзацiї Сибiру та Далекого Сходу. Hаселення Уралу все ж формувалося на основi перших переселенцiв, якi перенесли сюди козацький устрiй, позаяк основною складовою колонiзацiї були козаки. Це стало причиною перших конфлiктiв з Москвою, яка чинила спротив розповсюдженню козацьких вольностей i намагалася перенести крiпосний устрiй також i на цi новi територiї. З плином часу центральна влада все бiльше брала пiд свiй контроль Урал і тим самим не дала у повнiй мiрi утвердитися тут такiй козацькiй системi, як на Кубанi чи Дону. Але навiть в умовах повної пiдконтрольностi центральнiй владi тут не раз виникали селянськi та козацькi повстання, якi з особливою жорстокiстю придушувалися царськими вiйськами, ще бiльше пiдсилюючи антимосковськi настрої населення Уралу.

Починаючи з XIX столiття, а особливо пiсля бiльшовицького перевороту, в цей регiон почали переселятися неросiйськi етноси, ускладнюючи етнiчну ситуацiю i ще бiльше вiдрiзняючи його вiд центральної частини європейської Росiї. Всi переселенцi (українцi, бiлоруси, поляки тощо), що були засланi на Урал чи прибули добровiльно, приносили з собою негативне ставлення до Москви, яке підсилювало таке ж ставлення місцевого населення. Hегативiзм був спричинений тим, що однi були виселенi з батькiвщини насильно, а iншi із змiцненням московської влади збанкрутiли чи втратили землю i були змушенi шукати щастя в чужих краях. Це нетолерантне ставлення до центральної влади передається з поколiння в поколiння й, очевидно, стане важливим чинником, який сприятиме сепарацiї уральського регiону. Проте ця сепарацiя була б неможливою без iнших не менш важливих чинникiв. По-перше, на сучасному етапi Урал майже вiдiрваний вiд центральної частини метрополiї адмiністративними землями тюркських та уральських народiв. З їх вiдокремленням значно посиляться вiдцентровi тенденцiї на Уралi. По-друге, центральна частина європейської Росiї та уральський регiон суттєво вiдрiзняються в економiчному планi. Hа Уралi дуже розвинута видобувна промисловiсть, є власна економiчна елiта, яка все активнiше виступає проти управлiння ресурсами з Москви, тим бiльше, що таке управлiння зовсім не враховує потреб i особливостей регiону. По-третє, Урал вiдрізняють тi ж самі чинники, що й пiвнiчну частину європейської Росiї, - вiйськовий чинник та чинник ментальностi.

Отже, проаналiзувавши вірогіднi варiанти розвитку ситуацiї на Уралi, можемо прогнозувати виокремлення його в нове етнодержавне утворення - Урал.

Межi.
Урал - Оренбурзька, Челябiнська, Свердловська, Пермська та Курганська областi Росiйської Федерацiї. Hайiмовiрнiша столиця - місто Єкатеринбург, сучасний економiчний та полiтичний центр регiону. 

Азія
Хоча переважна частина територiї Азiї класифiкується за типом 1, тут, на вiдмiну вiд Європи, ще не завершився процес формування нацiональних держав на основi розпаду iмперiй i полiетнiчних утворень. А бiльшiсть сучасних азiйських країн є саме такими. Hайбiльшими полiетнiчними державами, що їх небезпiдставно можемо назвати імперіями, в Азiї є: Iндiя, Китай та Iндонезiя. В кожнiй з цих країн вiд часу набуття ними теперiшнього державного статусу практично неперервно ведеться активна боротьба окремих народiв за свою незалежнiсть, яка часто набуває форм партизанської вiйни. Проте наявнiсть значних економiчних i вiйськових потуг дає можливiсть владним iмперським силам цих країн якщо й не повністю стримувати, то хоча б сповiльнювати процес самовизначення народiв. Тому основними джерелами загальноохоплюючого процесу виникнення нацiональних держав у Азiї, очевидно, стануть меншi країни, що є слабшими ланками постколонiальної системи новiтнiх iмперiй, що вже тепер перебувають у станi глибокої кризи чи на межi такої кризи через етнiчні причини. Це, передусiм, Афганiстан, Туреччина й Iрак. Значна взаємопов'язанiсть азiйських країн, наявність багатьох мiждержавних суперечностей i вiдсутнiсть системи колективної безпеки, ймовiрно, призведуть до того, що вирiшення етнiчної проблеми шляхом створення нацiональних держав у однiй з цих країн стане прецедентом i зiнiцiює ланцюгову реакцiю загострення боротьби народiв за самовизначення й перетворення цiєї частини свiту в систему нацiональних держав.

Значного прискорення цим процесам, очевидно, надасть свiтова економiчна криза, яка в Азiї вже сьогодні набула особливої гостроти. Як i в iнших частинах свiту, суттєво сприятиме цьому й загострення боротьби за ресурси. Важливим чинником є також те, що бiльшiсть народiв, якi претендують на незалежнiсть, мають давню iсторiю i культуру, протягом тисячолiть живуть на своїх теперiшнiх землях, в доколонiальний перiод мали свої етнiчнi держави. Iншим характерним для Азiї процесом, ймовiрно, буде вiдновлення сформованої протягом багатьох вiкiв нацiональної iдентичностi вже повністю асимiльованих народiв. Такими, зокрема, є корiннi народи деяких арабських країн, Туреччини, Китаю. 

Близький Схід
Йорданiя
Однонацiональна держава, що не має значних антагонiзмiв на етнiчному ґрунтi. Дiяльнiсть на пiвночi країни iсламських екстремiстських органiзацiй вдалося припинити. Тепер не помiтно якихось джерел сепарацiї чи зовнiшнiх чинникiв, що можуть призвести до розпаду країни. Тому не прогнозується жодних територiальних змiн. Столицею залишиться місто Амман. 
Саудiвська Аравiя
Найбiльша за площею країна Пiвденно-Захiдної Азiї. Про сепарацiю можна говорити з огляду на антропологiчну та деяку культурну вiдмiннiсть арабiв схiдного та захiдного узбережжя, а також iсторичнi прецеденти. На захiдну частину Саудiвської Аравiї мав вплив негроїдний елемент, що спричинив виникнення дещо iншого антропологiчного типу, нiж на сходi. Цi вiдмiнностi проявляються у кольорi шкiри та будовi тiла. Крiм того, на населення захiдного узбережжя мала значний вплив африканська (кушитська) культура, на населення схiдного узбережжя - суттєво вiдмiннi вiд неї перська та iндiйська культури. Це стало однією з основних причин того, що пiсля розпаду Османської iмперiї на територiї Саудiвської Аравiї утворилося декiлька незалежних держав. На схiдному узбережжi зосередженi майже всi запаси нафти та промисловiсть, тому саме тут проживає бiльшiсть економiчної елiти. Захiдне ж узбережжя можна вважати духовним осередком не тiльки арабiв Саудiвської Аравiї, але й взагалi всiх мусульман свiту. Тут розташованi святинi мусульман, мiсця хаджу (священного паломництва всiх мусульман) Мекка та Медiна. Тому вiдокремлення цих територiй призвело б до повного розвалу саудiвської держави, оскiльки саме король Саудiвської Аравiї вважає себе головним захисником iсламу. З iншого боку, сепарацiя схiдної частини країни позбавила б арабiв заходу засобiв до iснування. Внутрiшнi територiї країни малозаселенi і в умовах пустелi вимагають постiйного постачання водою для нормального проживання людини, що неможливо зробити без коштiв, якi дає продаж нафти. Виходячи з цього, стає очевидним, що сепарацiя не вигiдна жоднiй зi сторiн, та й жодна з них i не виявляє подiбних прагнень. Hезважаючи на антропологiчнi, культурнi й iсторичнi вiдмiнностi, араби Саудiвської Аравiї консолiдувалися в єдину нацiю, в якiй рiзнi регiональнi субетнiчнi групи знайшли свої специфiчнi нiшi, що корисно для кожної з них i для нацiї загалом. Тому в Саудiвськiй Аравiї не прогнозується жодних територiальних змiн. Столицею залишиться місто Ер-Рiяд. 
Кувейт
Це одна з невеликих арабських держав, на територiї якої не спостерiгається джерел сепарацiї чи етнiчних суперечностей. Особливiсть цiєї країни в тому, що вона входила до складу Iраку, який i сьогоднi прагне повернути собi контроль над нею. Свiтова громадськiсть налаштована категорично проти такого розвитку подiй. Це, зокрема, пiдтвердила вiйськова акцiя ООН у 1991 р., що стала вiдповiддю на окупацiю Iраком Кувейту. Вислідом цiєї акцiї стала не лише повна поразка Iраку і вiдновлення незалежностi Кувейту, але й багаторiчна iзоляцiя Iраку в мiжнароднiй спiльнотi. Тепер Iрак занадто слабкий та заклопотаний власними внутрiшнiми проблемами, щоб повернутися до iдеї приєднання Кувейту. Та й у майбутньому передбачається не лише ослаблення цiєї країни, але і її роздiлення. Отже, незалежнiсть Кувейту зберiгається i територiальнi змiни не передбачаються. Столицею залишиться місто Ель-Кувейт. 
Об'єднанi Арабськi Емiрати
У цiй країнi особлива форма правлiння - виборна монархiя, де виборцями виступають абсолютнi монархи (емiри). Здавалося б, iснують усi причини для сепарацiї, оскiльки конфедерацiї не вiдзначаються стабiльнiстю та стiйкiстю (виняток становить Швейцарiя). Проте в цьому разі немає жодних пiдстав для сепарацiйних процесiв - адже практично вiдсутнi суперечностi, якi можуть зумовити сепарацiю. Кожен емiр має повну автономiю у внутрiшнiх справах, координується тiльки зовнiшня полiтика та оборона. Не помiтно й якихось етнiчних заворушень, оскiльки емiрати є нацiонально однорiдними. Iншi нацiональностi присутні на територiї ОАЕ тiльки тимчасово як робоча сила. Виходячи з цього, не прогнозується жодних територiальних змiн ОАЕ. Столицею, очевидно, залишиться місто Абу-Дабi. 
Ємен
Пiсля захоплення Єменською Арабською Республiкою Народної Демократичної Республiки Ємен утворилася єдина держава. Суперечнiстю мiж двома частинами цiєї держави є тiльки рiзниця мiж досвiдом ринкової та комунiстичної форм господарювання (колишнiй Пiденний Ємен був країною, що декларувала так званий некапiталiстичний шлях розвитку). Iснує також релiгiйний подiл на шиїтiв i сунiтiв. Позаяк стає дедалi очевиднiшою вiдсутнiсть перспектив комунiстичного способу господарювання, ймовiрнiсть вiдродження комунiстичної держави на Аравiйському пiвостровi дуже невелика. Релiгiйнi суперечностi не можуть призвести до сепарацiйних процесiв, оскiльки у сучасному свiтi основним у процесах державотворення є не релiгiйний, а нацiональний чинник. Тому територiальнi змiни сучасного Ємену малоймовiрнi. Столицею, очевидно, залишиться місто Сана. 
Оман, Катар, Бахрейн
Оман - однонацiональна арабська держава, в якiй немає пiдстав для сепарацiї. Тому тут не прогнозується жодних територiальних змiн. Столицею залишиться місто Маскат. Подiбна ситуацiя i в Катарi. Стабiльнiсть у цiй країнi потрiбна як Європi, так i США. Адже нестабiльнiсть легко може спровокувати ланцюгову реакцiю у всiх державах Перської затоки, що позбавить свiт потужних джерел нафти. Це в умовах дефiциту палива, який насувається з приходом нового тисячолiття, є важливим зовнiшнiм чинником додержання стабiльностi в регiонi. Беручи до уваги наведенi фактори, не прогнозується жодних територiальних змiн Катару. Столицею залишиться місто Доха. Бахрейн перебуває пiд охороною США та Великобританiї. Вiн тепер є одним із найбiльших постачальникiв нафти на європейський i американський ринки. Немає етнiчних суперечностей. Тому не прогнозується жодних територiальних змiн. Столицею залишиться місто Манама. 

Можна розглядати ймовiрнiсть об'єднання арабських нафтодобувних монархiй Перської затоки в конфедеративне державне утворення. Адже в усiх цих країнах корiнним є один етнос - араби. Проте кожна з цих країн цiлком утвердилася на мiжнароднiй аренi як окремий суб'єкт. Iнтереси їхнiх елiт не завжди збiгаються мiж собою. А сепарацiйнi процеси в Iраку та Iранi, внаслiдок яких у зонi Перської затоки стане ще бiльше суверенних країн, зроблять незалежнiсть кожної з нафтових монархiй ще вагомішою. 
Сирiя
Основним населенням країни є сирiйцi - етнос, утворений внаслiдок сприйняття давнiми сирiйцями арабської мови й, частково, культури. На пiвнiчному сходi проживає невелика община курдiв. Сирiя сьогодні є найбiльшим союзником курдiв у їхнiй боротьбi за створення незалежної держави, яка має включати курдськi етнiчнi землi на територiї Туреччини, Iраку, Iрану, Сирiї. Сирiя єдина з цих країн готова добровiльно вiддати курдськiй державi належну їй частину своєї територiї. Якби не ця добровiльнiсть, то курди могли б просто залишити цi територiї в складi Сирiї пiсля створення незалежного Курдистану. Адже придбання невеликих територiй, на яких i тепер курди не зазнають нiяких утискiв (це, фактично, єдина частина етнiчної територiї курдського народу, у якiй курди вiдчувають себе повноцiнними громадянами), було б занадто дрiбним набутком, якщо при цьому було б втрачено такого сильного й надiйного союзника як Сирiя. Проте для самої Сирiї вигiдно вiддати Курдистану його етнiчнi землi, тим самим мiцнiше прив'язавши його до сфери свого геополiтичного впливу. 

У другiй половинi ХХ століття популярними були iдеї утворення "Великої Сирiї". Проте малоймовiрно, що вони матимуть майбутнє. Це довела своїм недовгим iснуванням Об'єднана Арабська Республiка, в якiй Сирiя об'єднувалася з Єгиптом. Малоймовiрним є й повернення Лiвану до складу Сирiї. Цього не хоче вже сама Сирiя, оскiльки Лiван є тепер сильним джерелом нестабiльностi. Сирiя прагне лише зберiгати тут свiй вплив, проте не хоче включення Лiвану до свого складу. Не потребує Сирiя i збiльшення лiнiї свого кордону з Iзраїлем. Разом з тим, вiдмовившись вiд iдеї територiального розширення, маючи великий вплив на Лiван, Курдистан i Пiвденну Анатолiю (виникнення якої прогнозується на територiї сучасної Туреччини), Сирiя може стати регiональним лiдером. 

Ще однiєю проблемою країни є окупацiя Iзраїлем Голанських висот - прикордонних з Iзраїлем територiй, якi мають важливе вiйськово-стратегiчне значення. Для Сирiї проблема повернення цих висот є принциповою, для Iзраїлю ж основним є вiйськовий аспект, тож за умови надiйного мирного договору з арабами вiн без великої шкоди для себе зможе їх повернути вiдповiдно до мiжнародно визнаного статусу цих територiй. 

Беручи до уваги наведенi вище чинники, можна прогнозувати, що Сирiя залишиться в своїх мiжнародно визнаних кордонах за винятком етнiчної територiї курдiв. 

Межi. 
До Курдистану - пiвнiчно-схiдна частина областi Хасеке. 
Сирiя - решта територiї країни. Столиця - місто Дамаск. 
Лiван
Лiван у другiй половинi ХХ століття був джерелом постiйного напруження на Близькому Сходi. Тепер країна фактично роздiлена мiж кiлькома ворогуючими угрупованнями. Двома основними силами, що конфлiктують між собою, є християни та мусульмани. Проте не можна говорити про єднiсть нi християнського, нi мусульманського таборiв. На територiї Лiвану нині нараховується близько 18 рiзних озброєних груп, якi часто конфлiктують мiж собою. 

Виходячи з цього, можна було б припустити розпад Лiвану принаймнi на три держави (на основi християнської, мусульманської i друзької общин). Проте, розглянувши ситуацiю детальнiше, можна помiтити, що сучасний стан зумовлений швидше зовнiшнiми чинниками, нiж внутрiшнiми. Непевну ситуацiю у Лiванi використовували рiзнi полiтичнi табори для досягнення своїх цiлей. Передусiм, великий вплив на подiї у Лiванi має постiйна боротьба мiж арабами та Iзраїлем. То одна, то iнша сторона, використовуючи релiгiйну неоднорiднiсть, прагнула втягнути лiванцiв у "свої" вiйни. Особливо активно використовували територiю Лiвану для своїх вилазок палестинцi, що значною мiрою стало причиною iзраїльської окупацiї сирiйських Голанських висот. З iншого боку, iзраїльтяни постiйно пiдбурювали християн на виступи проти мусульман. З утворенням незалежної палестинської держави зникнуть проблеми, пов'язанi зi збройними угрупованнями палестинцiв, оскiльки вони просто повернуться до своєї країни. Iзраїльський уряд вже сьогодні говорить про можливiсть виводу у недалекому майбутньому своїх вiйськ з територiї Лiвану. З iншого боку, вiдбувається посилення Сирiї. Розглянувши розвиток конфлiкту у Лiванi, можна помiтити, що саме Сирiї вдалося забезпечити на певний час (1977 р.) мир у цiй країнi. Це не вдавалося нi захiдним державам, нi Iзраїлю, нi ООН. Тому пiсля iзраїльсько-арабського примирення, що прогнозується, зникнуть зовнiшнi чинники, якi провокували громадянську вiйну в Лiванi, i ця країна, як i протягом бiльшостi часу в своїй кiлькатисячолiтнiй iсторiї, зможе стати єдиною. 

Варiант приєднання Лiвану до Сирiї малоймовiрний, оскiльки Лiван мiг залишитися у складi Сирiї ще у часи виборювання цими двома країнами незалежностi. Проте саме сирiйцi виступили iнiцiаторами утворення окремої держави лiванцiв. 

Лiван ще з бiблiйних часiв був єдиним. Серйознi конфлiкти виникали хiба що на релiгiйному ґрунтi. Вони здебiльшого були зумовленi зовнiшнiми чинниками. Етнiчно лiванцi становлять єдину давно сформовану нацiю. Hа основi вказаних чинникiв можна прогнозувати вiдсутнiсть у Лiванi будь-яких територiальних змiн. Столицею залишиться місто Бейрут. 
Iзраїль
Проблему утворення держави Iзраїль - нацiональної держави єврейського народу - було вирiшено у травнi 1948 р. на пiдставi резолюцiї Генеральної Асамблеї ООH вiд 29.11.1947 р. Проте кордони цiєї держави формувалися всупереч цiй резолюцiї у ходi арабо-iзраїльських воєн 1948-49 рр., 1967 р. i закрiплювалися на основi двостороннiх угод. Утворення нацiональної держави арабiв Палестини, як передбачала резолюцiя ООH, не вiдбулося. Це зумовлює стан постiйної ворожнечi Iзраїлю з сусiднiми арабськими країнами i загрожує його територiальнiй цiлiсностi. Проте за час бiльш як пiвстолiтнього фактичного стану вiйни обидвi сторони конфлiкту - й iзраїльтяни, й араби - зрозумiли, що своїх початкових цiлей вони не досягнуть: Iзраїль не зможе зберегти всi завойованi арабськi землi, араби ж не зможуть знищити державу Iзраїль. Тому сторони конфлiкту поступово йшли на взаємнi поступки, уклали сепаратнi мирнi угоди. Нарештi, було висунуто взаємно прийнятну формулу: "мир в обмiн на територiї", вiдповiдно до якої араби визнають Iзраїль i припиняють боротьбу проти нього, а Iзраїль вiдмовляється вiд бiльшостi окупованих земель. Компромiсом стало утворення палестинської автономiї у складi Iзраїлю, яка готується незабаром проголосити незалежнiсть, з чим Iзраїль, очевидно, змушений буде змиритися. Пiсля примирення iзраїльтян з палестинцями з'являється можливiсть примирення i з Сирiєю. Адже зникне основна пiдстава iзраїльської окупацiї сирiйських Голанських висот - можливiсть їх використання для обстрiлу iзраїльської територiї. Тому прогнозується повернення Голанських висот Сирiї в обмiн на надiйнi гарантiї миру й непiдтримання будь-яких антиiзраїльських сил. 

Проте залишиться ще одна суттєва проблема - проблема мiста Єрусалима. В цьому мiстi знаходяться святинi християнства, iудаїзму та мусульманства, захiдна його частина заселена євреями, схiдна - арабами-палестинцями. Hезважаючи на фактичну належнiсть Схiдного Єрусалима палестинцям, Iзраїль вважає весь Єрусалим своєю столицею, тож малоймовiрно, що погодиться вiддати схiдну частину мiста палестинськiй державi. Це та межа, за яку Iзраїль перейти не зможе. З iншого боку, примусити палестинцiв вiддати Iзраїлю таку важливу для них територiю також малоймовiрно. Розв'язання проблеми можливе на основi того, що Єрусалим для Iзраїлю - столиця не стiльки адмiнiстративна, скiльки духовна. Для того ж, щоб бути духовною столицею, мiсто не лише не обов'язково має бути столицею адмiнiстративною (приклад - Мекка в Саудiвськiй Аравiї), а може навiть не належати державi, для населення якої воно має таке значення. Бiльше того, якщо б Єрусалим не належав Iзраїлю, його значення для євреїв лише б зросло, позаяк його статус був би не державним, а всесвiтнiм (як вiдомо, багато iудеїв досить критично ставляться до держави Iзраїль). Звичайно, вiн у жодному разі не мав би належати і якiйсь арабськiй державi. Тому прийнятним варiантом було б надання Єрусалиму статусу мiста-держави (незалежного мiста), управлiння яким на паритетних засадах мало б здiйснюватися iудейською, мусульманською та християнською общинами. Хоча християнська община Єрусалима менш чисельна, нiж двi iншi, саме вона могла б згладжувати й збалансовувати традицiйнi арабо-єврейськi суперечностi, надаючи стiйкостi такому державному утворенню. З огляду на його компромiснiсть для арабiв та євреїв i зацiкавленiсть християнських країн саме такий варiант ми вважаємо найiмовiрнiшим. 

Межi. 
Палестина - територiя сучасної Палестинської автономiї (Захiдний берег Йордану, сектор Газа). Столиця - місто Газа. 
Єрусалим - територiя мiста Єрусалим. Столиця - місто Єрусалим. 
Iзраїль - решта фактичної територiї Iзраїлю (без Голанських висот). Столиця - місто Тель-Авiв. 
Iрак
Нині Iрак характеризується чи не найбiльшою нестабiльністю серед країн Близького Сходу. Країна не так давно пережила кiлька воєн, що боляче вiдбилося на економiцi та добробутi населення. Iрак не можна вважати нацiональною державою. На пiвночi країни не припиняють боротьби за незалежнiсть курди. В сучасному протистояннi Iрак - США вони мають добрi шанси на утворення власної держави. Територiя проживання курдiв є забороненою зоною для польотiв iракської авiацiї. Hаявнiсть сильного консолiдуючого центру курдiв - міста Мосул, нафтоносних районів навколо нього дає змогу говорити про економiчну i полiтичну незалежнiсть новоутвореної курдської держави. Вже тепер значна частина територiї іракського Курдистану перебуває у фактичному управлiннi курдiв. 

На пiвднi Iраку розташована ще одна зона заборони польотiв для iракської авiацiї. Починаючи з 1991 р., тут вiдновилися збройнi сутички мiж вiйськами Багдада та партизанськими загонами арабiв пiвденного Iраку. Вiд "серединного" Iраку їх відрiзняє релiгiйна приналежнiсть (араби пiвдня є шиїтами, на вiдмiну вiд арабiв пiвночi, що є сунiтами) та iсторична спiльнiсть. На пiвднi Iраку в рiзнi часи iснували сильнi держави. Сьогодні тут розташований потужний центр - місто Басра, що, ймовiрно, стане столицею нової держави, виникнення якої прогнозується на сучасних iракських територiях на пiвдень вiд міста Ед-Дiванiя та в iранськiй провiнцiї Хузестан. Iсторично ця територiя була єдиною i мала назву Елам. Решта сучасного Iраку становитиме нову iракську державу зi столицею у Багдаді. 

Межi. 
До Курдистану - областi (мухафази): Hайнава, Дахук, Ербiль, Таамiм, Сулейманiя, пiвнiчно-схiднi частини областей Салах-ед-Дiн i Дiяла. 
Елам - областi Басра, Мутанна, Кадасiя, Дi-Кар, Майсан; iранський остан Хузестан. Столиця - місто Басра. 
Iрак - решта територiї сучасного Iраку. Столиця - місто Багдад. 

Росія (Азійська частина), Закавказзя і Туреччина
Азiйська частина Росiйської Федерацiї 
За типом 1 розглядається бiльша частина азiйської частини Росiйської Федерацiї - вся територiя, крiм Пiвденного Сибiру (за винятком Бурятiї, Туви та Хакасiї) i Далекого Сходу, якi належать до типу 3. 

Півнiчнi етнiчнi територiї азiйської частини Росiї. 

Цей регiон - етнiчна територiя багатьох пiвнiчних народiв (евенкiв, якутiв, евенiв, чукчiв, корякiв тощо). Головною особливiстю цього регіону є те, що, незважаючи на величезну територiю i природнi багатства, вiн мало заселений. Основна причина цього - складнi умови проживання, якi далеко не кожна людина може витримати. Переважно тому пiвнiч азiйської частини Росiї - найменш колонiзований край, незважаючи на його природнi багатства. Проте навiть невелика кiлькiсть прийшлого населення змогла докорінно змiнити нацiональний склад цих територiй. У всiх нацiональних одиницях регiону росiйське та iнше прибуле, переважно слов'янське, населення становить абсолютну бiльшiсть. Проте, швидше за все, ця обставина не зможе зупинити сепарацiйнi процеси. Адже, як i на пiвночi європейської частини Росiї, корiнне населення проживає по всiй територiї регiону. Видiлення бiльшостi територiй регiону в окремi автономнi одиницi спричинило появу мiсцевої полiтичної та економiчної елiти. Бiльшiсть прибулого населення намагається заробити грошi та повернутися на iсторичну батькiвщину. А те населення, яке осiло в цьому регiонi, все бiльше зв'язує себе з цiєю землею, але, щоб насправдi вкорiнитися, їм потрiбно так чи інакше перейняти елементи способу життя мiсцевих мешканців. Вже тепер бувають ситуацiї, коли через економiчну кризу та вiддаленість цiлi райони вiдключають вiд електро- i теплопостачання, що в умовах Півночi для прийшлого населення - справжня катастрофа. Тому вiдбувається iнтенсивний вiдтiк з Пiвночi колонiзуючого росiйськомовного населення, яке не пристосувалося до тамтешнiх умов життя. Це значною мiрою вплине на етнiчний склад населення регiону. Крiм того, чи не основним чинником буде боротьба за суверенiтет над ресурсами. Отже, можна прогнозувати, що пiвнiчнi територiї азiйської частини Росiйської Федерацiї реально можуть претендувати на самостiйнiсть. 

Розглянемо прогнозованi етнополiтичнi утворення. 

Саха (держава якутiв). Hайбiльша за площею нацiональна республiка Росiйської Федерацiї, на територiї якої залягають величезнi запаси корисних копалин. У наш час Саха (колишня Якутiя) є одним з лiдерiв усiєї азiйської частини Росiї і вимагає вiд центру все бiльших повноважень як у полiтичнiй, так i в економiчнiй сферах. Можна говорити, що вона є найбiльш нацiонально однорідною республiкою Пiвночi, де є найменше росiйського населення. Цьому сприяла й та обставина, що якути, на вiдмiну вiд iнших пiвнiчних народiв, є тюркським етносом. Ще з давнiх часiв якути досить вороже сприймали все принесене ззовні. До того ж тюркськi народи досить експансивнi. Декiлька столiть тому якути захопили величезнi територiї пiвночi Сибiру, частково витiснивши, частково асимiлювавши мiсцеве населення. Дальший культурний та полiтичний розвиток якутiв призупинила вже росiйська колонiзацiя. В умовах загострення ситуацiї в Росiї Саха реально буде претендувати й на територiї за межами своєї республiки. Швидше за все, це будуть пiвнiчно-схiднi райони Долгано-Hенецького нацiонального округу, заселенi близькими до якутiв долганами, та пiвнiчнi райони Iркутської областi. Там, окрiм iнших сибiрських етносiв, є багато якутiв, а умови близькi до тих, в яких традицiйно живе цей народ. 

Отже, можна прогнозувати, що Саха, як лiдер усiєї азiйської пiвночi Росiї, однією з перших досягне повної самостiйностi. 

Евенкiя (держава евенкiв). Цей етнос з давнiх часiв займав великi територiї Пiвнiчного Сибiру та Далекого Сходу. Тепер найбiльшим місцем їх проживання є Евенкський нацiональний округ. Проте й там вони становлять лише меншiсть. Росiяни й українцi, що становлять основну масу мiських мешканцiв, - переважно сезоннi робiтники, якi не пов'язують свого майбутнього з округом. Тому можна прогнозувати процес збiльшення в Евенкському нацiональному окрузi частки корiнного населення за рахунок збiльшення народжуваностi, яка вже тепер значно перевищує народжуванiсть у росiйських сiм'ях, та мiграцiї евенкiв з iнших районiв Сибiру та Далекого Сходу, що спричинить зростання нацiональної самосвiдомостi евенкiв та прагнення самим розпоряджатися багатствами свого краю. Приєднання Евенкiєю етнiчних територiй евенкiв поза межами їхнього нацiонального округу малоймовiрне, оскiльки вони проживають розпорошено майже по цiлому Схiдному Сибiру та на Далекому Сходi, а Евенкiя не матиме такої ваги в регiонi, щоб реально претендувати на iншi територiї. 

Чукотка (держава мiсцевого автохтонного населення - чукчiв, евенiв, ескiмосiв та iнших). Чукотка за своїм географiчним розташуванням є дуже важливим регiоном, оскiльки розміщена на стикові двох континентiв - Євразiї та Пiвнiчної Америки. Проте природнi умови на Чукотцi - однi з найскладнiших у свiтi. До життя в цiй тундрi пристосуватися дуже важко. Hедаремно Чукотка навiть тепер дуже мало заселена, хоча росiйська колонiзацiя торкнулася й цих земель. Тепер росiяни та, частково, українцi проживають лише в мiстечках, завжди перебуваючи пiд загрозою бути iзольованими вiд решти Росiї через вiдключення енергiї чи якусь аварiю, i користуються будь-якою можливiстю, щоб полишити цей регiон. Але це не стосується корiнного населення, яке завжди жило в таких умовах i яке не лякають жоднi вiдключення. Останнiм часом на Чукотцi спостерiгається рiст чисельностi корiнного населення, що може суттєво вплинути на етнiчну ситуацiю в регiонi. Вигiдне розташування Чукотки на кордонi з Аляскою, з якою в неї здавна були тiснi стосунки (чукчi завжди активно торгували з аляскськими ескiмосами через Берiнгову протоку); збiльшення кiлькостi корiнного населення; суттєве зацiкавлення сусiдньої Республiки Саха в тому, щоб її оточувала велика кiлькiсть самостiйних країн (щоб бути справжнiм лiдером регiону); зменшення впливу на регiон Магадана (з яким Чукотка адмiнiстративно пов'язана) - всі цi чинники показують реальнi перспективи того, що пiд час розпаду Росiйської Федерацiї Чукотка не опуститься знову до рiвня початку ХХ столiття й не буде занедбаним придатком пiвденнiших територiй, а здобуде статус окремого етнодержавного утворення. 

Камчатка (держава росiйського й iншого слов'янського населення, що вкорiнилося тут, i мiсцевого автохтонного населення - корякiв, iтельменiв, евенiв). Ситуацiя на Камчатцi схожа з чукотською, проте тут значно менше корiнного населення і значно бiльше населення прибулого. Ймовiрно, в майбутньому прибуле (росiйське й iнше, переважно слов'янське) населення буде активно iнтегруватися із залишками корiнного, вважаючи себе спадкоємцями iсторiї та культури краю. Значна мiграцiя з Камчатки не прогнозується, оскiльки, на вiдмiну вiд Чукотки, некорiнне населення прижилося на цiй землi, бiльшiсть його мешкає там вже декiлькома поколiннями. 

Межi. 
Саха - сучасна Республiка Саха, пiвденно-схiдна частина Долгано-Hенецького автономного округу, пiвнiчно-схiдна та пiвнiчна частини Iркутської областi. Столиця - місто Якутск. 
Евенкiя - сучасний Евенкський нацiональний округ. Столиця - місто Тура. 
Чукотка - сучасний Чукотський нацiональний округ. Столиця - місто Анадир. 
Камчатка - сучасна Камчатська область. Столиця - місто Петропавловськ-Камчатський. 
Етнiчнi територiї Пiвденного Сибiру (Тува, Хакасiя, Бурятiя та Алтай). 

Цi територiї розташованi посеред земель Пiвденного Сибiру та Далекого Сходу, колонiзованих росiянами. Можна сказати, що це залишки тюркських та монгольських етносiв, якi були витісненi чи асимiльованi. 

У цьому роздiлi розглядатимуться лише Тува, Хакасiя та Бурятiя, оскiльки сучасна Республiка Алтай буде важливим елементом пiд час розгляду територiй типу 3, тому що Алтай є етнiчною колискою усiх тюркських етносiв. Власне Республiка Алтай i Алтайський край стануть першими територiями, куди може розпочатися тюркська реемiграцiя на iсторичну батькiвщину. Ця рееміграція, за нашими прогнозами, охопить i сусiднi сибiрськi областi, спричинивши появу тюрксько-росiйського державного утворення в Сибiру. Проте iншi два тюркськi етноси Пiвденного Сибiру (тувинцi та хакаси) навряд чи приєднаються до цiєї країни, оскiльки вони вже сформувалися як нацiї на своїй iсторичнiй територiї (на вiдмiну вiд тюркiв Алтаю, якi ще досi подiленi на декiлька племен), мають власнi нацiональнi республiки i вже сьогодні (особливо Тува) активно виявляють прагнення до якнайбiльшого суверенiтету. 

Тува (держава тувинцiв). Тувинцi - найрозвиненiший етнос цього регiону, який, маючи досвiд державностi, увiйшов до складу Радянського Союзу лише в 1944 р. (декiлька рокiв перед тим незалежна Тува була комунiстичною i входила в 20-х роках у так звану комунiстичну трiйку держав - Радянський Союз, Монгольська Hародна Республiка і Тувинська Hародна Республiка). 

У наш час у Республiцi Тува корiнне населення становить абсолютну бiльшiсть. Тувинцi завжди неприхильно ставилися до прийшлого населення, а пiсля розпаду СРСР розпочалися активнi виступи проти росiйського населення, що проживає в республiцi. Можна прогнозувати, що Тува, де національна самосвiдомiсть корiнного населення одна з найвищих у Росiї, буде одним з перших претендентiв на самостiйнiсть в азiйськiй частинi Федерацiї, активно пiдтримуватиме нацiональну сепарацiю сусiднiх Хакасiї i Бурятiї й сприятиме мiграцiї тюркiв з Туреччини через Казахстан до Сибiру. 

Хакасiя (держава хакасiв). Хоча цей корiнний тюркський етнос не становить абсолютної бiльшостi на своїх етнiчних територiях i довший час адмiнiстративно пiдпорядковувався сусiдньому Красноярському краю, можна прогнозувати його сепарацiю. Одна з вагомих причин цього - те, що Хакасiя вже виборола статус республiки. Отже, можна прогнозувати, що при загостреннi етнiчної ситуацiї в Росiї та її подальшому розпадi Хакасiя за пiдтримки сусiдньої тюркської Туви виборе самостiйнiсть. 

Бурятiя (держава бурятiв). У цiй республiцi, як i в Хакасiї, значна кiлькiсть росiйського населення. Проте в Бурятiї процес пiдйому нацiональної самосвiдомостi корiнного населення відбувається дуже швидко. Цьому сприяють нацiональнi особливостi цього монгольського етносу, який повністю вiдрiзняється вiд сусiднiх з них у Федерацiї росiйського, тюркських та самодiйських етносiв. До того ж етнiчному та економiчному розвиткові Бурятiї активно допомагає сусiдня Монголiя, яка в наш час розвивається швидкими темпами. Цей прискорений етнiчний розвиток бурятiв впливає й на полiтичне життя республiки, де на перший план вийшла проблема її "бурятизацiї". Hаприклад, президент Бурятiї повинен володiти бурятською мовою. Отже, спостерiгається процес пiднесення Бурятiї та зростання її впливу в регiонi. 

Проте, окрiм своєї республiки, буряти компактно проживають в Iркутськiй областi бiля захiдного узбережжя озера Байкал (переважно в Усть-Ординському нацiональному окрузi) та в Читинськiй областi (найбiльша їх частка в Агинському Бурятському нацiональному окрузi). Усi цi райони здавна були етнiчною територiєю бурятiв i, найiмовiрнiше, Бурятiя буде на них претендувати. Щодо Iркутської областi, то вона навряд чи зможе втримати бурятськi територiї, оскiльки не є достатньо сильною нi в економiчному, нi в полiтичному планi й може розраховувати лише на пiдтримку Красноярського краю. Росiяни Читинської областi не мають навіть і такої пiдтримки. Тому прогнозується, що вся Читинська область приєднається до Бурятiї. Можна сказати, що ця область "виросла" завдяки Байкало-Амурськiй магiстралi. Адже саме під час спорудження цієї магістралі тут осiло прибуле росiйське населення. Проте сьогодні спостерiгається масовий вiдтiк росiйського населення з областi, а БАМ перетворюється в пустелю. Пiд час останнiх етапiв розпаду Росiї Чита, не маючи достатнiх зв'язкiв з Далеким Сходом, завдяки збiльшенню частки бурятського населення (за рахунок вiдтоку з областi росiйського) об'єднається з Бурятiєю, створивши єдине етнополiтичне утворення бурятiв. 

Межi. 
Тува - сучасна Республiка Тува. Столиця - місто Кизил. 
Хакасiя - сучасна Республiка Хакасiя. Столиця - місто Абакан. 
Бурятiя - сучасна Республiка Бурятiя, Читинська область та прибайкальськi територiї Iркутської областi (на пiвнiч вiд Iркутська) разом з Усть-Ординським Бурятським нацiональним округом. Столиця - місто Улан-Уде. 
Азiйськi територiї Росiйської Федерацiї, що вiдносяться до типу 3 (пiвденний Сибiр, за винятком Туви, Бурятiї та Хакасiї, а також Далекий Схiд). 

Цi колонiзованi росiянами й iншими слов'янськими народами територiї можна роздiлити на декiлька регiонiв вiдповiдно до етапiв колонiзацiї i для кожного з них прогнозувати подальший розвиток ситуацiї. 

Тюменська область. 

У наш час ця область - нафтова столиця Росiї, один з провiдних росiйських регiонiв. Hамагання Москви приборкати надто самостiйний регiон наштовхуються на спротив економiчної та полiтичної елiт, прив'язаних до ресурсiв областi. Це призводить до проявiв сепарацiї на економiчному ґрунтi, що в свою чергу є першим кроком до сепарацiї полiтичної. З подальшим загостренням ситуацiї в Росiї та видiленням нацiональних окраїн у незалежнi етнополiтичнi утворення прогнозується, що й Тюменська область не захоче надалi спонсорувати помираючу iмперiю. Щодо можливого об'єднання в одну державу з сусiднiми регiонами, то така перспектива малоймовiрна. Вiд Уралу Тюменську область вiдрiзняють економiчнi iнтереси - в першому розвивається переробна промисловiсть, у другiй - видобувна. Обидвi потужнi економiчнi елiти мають зовсім рiзнi iнтереси, тому їх об'єднання малоймовiрне. Ще важливiшим чинником проти об'єднання Уралу й Iртишу (Тюменської областi) є рiзний склад i ментальнiсть населення. Hа Уралi переважає давнє росiйське населення з першої хвилi колонiзацiї, а на Iртишi - населення першого, другого поколiнь, де, окрiм росiян, проживає велика кількість українцiв. Малоймовiрне й об'єднання зi схiднiшими сибiрськими областями, оскiльки прогнозується, що там буде значний вплив тюркського населення. Слов'янське, орiєнтоване тільки на Європу населення Iртишу буде проти такого об'єднання. 

Проте малоймовiрно, що Тюменська область залишиться неподільною. Швидше за все, її заселена ненцями пiвнiчна частина, яка тепер становить Ямало-Hенецький нацiональний округ, стане основою для формування пiвнiчної держави Hенiя. Але сучасний Ханти-Мансiйський нацiональний округ залишиться у складi Iртишу, оскiльки вiн економiчно повністю у нього iнтегрований, а кiлькiсть корiнного населення дуже незначна. 

Отже, прогнозується виникнення "європейського" державного утворення за Уральськими горами, на мiсцi сучасної Тюменської областi, - Iртиш. 

Сибiр (Томська, Hовосибiрська, Омська, Кемеровська областi, Республiка Алтай та Алтайський край). 

Цей регiон у давнину був центром зародження тюркського протоетносу, звiдки тюрки й розселилися на велику частину Азiї i, частково, Європи. Лише протягом останнiх двохсот рокiв домiнуючi позицiї в Сибiру займало нетюркське населення. Проте й у цей час регiон був досить тiсно зв'язаний з територiями, заселеними переважно тюрками, передовсiм Казахстаном. Прогнозується, що велике значення для майбутнього цього регiону матимуть два чинники: розпад Росiйської Федерацiї із суттєвим послабленням росiйського впливу в Азiї та загальна криза в Туреччинi зi спробами повернення туркiв до своїх iсторичних коренiв. Зупинення просування Туреччини в Європу, суперечностi мiж прихильниками рiзних напрямкiв дальшого розвитку цiєї країни спричинюють гостру iдеологiчну кризу в турецькому суспiльствi. Компромiсним варiантом розв'язання цiєї кризи є iдеологiя пантюркiзму, вiдповiдно до якої Туреччина стає провiдником та опiкуном усiх тюркських народiв. Позаяк територiї проживання цих народiв лежать на пiвнiчний схiд вiд Малої Азiї, домiнуючим стає пiвнiчно-схiдний напрям турецької експансiї (до цього турецька експансiя була переважно зорiєнтована на захiд, що виявлялось як у активній пiдтримці мусульман у Європi, так і в значній мiграцiї туркiв у європейськi країни). Криза й перенаселенiсть Туреччини разом зi швидким ростом турецького впливу в Середнiй Азiї та Казахстанi, ймовiрно, призведе до активної мiграцiї туркiв у країни цього регіону з великою територiєю та не надто великою чисельнiстю населення. Ослаблення росiян у Сибiру та активiзацiя тюркських народiв сучасної Росiйської Федерацiї призведе до посилення мiграцiї туркiв i в Сибiр. Причому низький природний прирiст населення в цьому регiонi та розвинута промисловiсть особливо сприятимуть турецькiй мiграцiї (адже нині Туреччина "спецiалiзується" на постачаннi в Європу дешевої робочої сили). Звичайно, важливим iдеологiчним підґрунттям мiграцiї буде й теза про повернення на iсторичну батькiвщину. Ймовiрна турецька мiграцiя в Сибiр буде вигiдною і для Європи, оскільки вона вiдверне вiд Європи будь-яку загрозу турецької експансiї (адже вже сьогодні турецькi емiгранти становлять у багатьох європейських країнах неабияку проблему). Крiм того, значно вигiднiшим є контроль величезних сибiрських ресурсів частково європеїзованими турками, нiж абсолютно iншими за ментальнiстю та культурою китайцями та японцями, якi досить наполегливо добиваються такого контролю (ослаблений слов'янський етнiчний елемент навряд чи в змозi протистояти китайсько-японськiй експансiї в Сибiр i Далекий Схiд). 

Отже, на територiї пiвденної частини Захiдного Сибiру прогнозується видiлення нового етнодержавного утворення Сибiр, в основi якого буде тюркський i слов'янський етнiчнi елементи. 

Красноярський край та Iркутська область. 

Красноярський край сьогодні виступає як один із регiональних лiдерiв Росiї, намагаючись стати центром усiєї її азiйської частини. Вiн уже тепер протистоїть Москвi, виборовши для себе суттєву економiчну та полiтичну автономiю. Прогнозується, що Красноярськ пришвидшить сепарацiю вiд Москви всього Сибiру та Далекого Сходу. Проте стати центром великого державного утворення Сибiру вiн, швидше за все, не зможе. Цьому буде перешкоджати тюркський вплив у Захiдному Сибiру, сепарацiя нацiональних сибiрських республiк та нацiональних округiв. Єдиною територiєю, яка повністю з'єднана з краєм (далi етнодержавне утворення, основою якого прогнозується Красноярський край, умовно називатимемо Єнiсеєм) , є Iркутська область. Також малоймовiрно, що Єнiсей буде намагатися втримати свої територiї на пiвночi: Долгано-Hенецький та Евенкський нацiональнi округи. Для нього вигiднiше контролювати іззовнi незалежнi пiвнiчнi держави ненцiв i евенкiв, нiж нести вiдповiдальнiсть за ситуацiю в них, особливо за становище непристосованого до умов пiвночi росiйського населення; давати їм значнi дотацiї, одночасно стримуючи їхню сепарацiю. 

Далекий Схiд (Амурська область, Хабаровський та Приморський краї). 

Цей регiон почав активно колонiзуватися лише на початку ХХ столiття, i першими, хто переселився туди, були українцi. Hа початку українцi були провiдним етносом регiону. Hайкомпактнiше вони селилися в теперiшньому Приморському краї, проте розселялися й у нинішнiх Хабаровському краї та Амурськiй областi. Hедаремно тривалий час назвою регiону була Зелена Україна, або Зелений Клин. Трохи згодом сюди почали переселятися й росiяни, переважно селяни та козаки, які оселялися за течiєю рiчки Амур. 

У наш час на Далекому Сходi є два центри економiчного й полiтичного життя регiону - Владивосток та Хабаровськ. Хоча вони економiчно й пов'язанi, проте за багатьма показниками суттєво вiдрiзняються один від одного, внаслiдок чого можна прогнозувати їхнє майбутнє перебування в рiзних державних утвореннях. Основнi чинники цього - рiзний нацiональний склад населення (в Примор'ї дуже багато українцiв, якi реально впливають на ситуацiю в краї, а в Хабаровському краї та Амурськiй областi українцiв значно менше); рiзнi полiтичнi й економiчнi iнтереси (Примор'я-Зелений Клин цiлковито орiєнтується на Японiю, а Амурiя сильно пов'язана із сибiрською частиною Росiї та Китаєм); Примор'я-Зелений Клин значно розвиненiше вiд Амурiї i перспективи його розвитку на близьке майбутнє значно кращi. 

Отже, прогнозується видiлення на пiвднi Далекого Сходу Росiї двох державних утворень - Зеленого Клину (назва краю на початку його колонiзацiї) та Амурiї. 

Магаданська область. 

Можна говорити, що Магаданська область - це "росiйська Австралiя", оскiльки тут спочатку основну масу прийшлого населення, як i в Австралiї, становили засудженi, для яких ця земля була в'язницею. Проте з часом деякі з них осідали в областi вже як вiльні люди. Тепер до складу Магаданської областi входить, окрiм пiвнiчного узбережжя Охотського моря та нижньої течiї рiчки Колима, ще й уся Чукотка. Проте малоймовiрно, що Магаданська область (Магадан) збереже у своєму складi Чукотський нацiональний округ, для якого прогнозується власний полiтичний та етнiчний розвиток. Таким чином, основну територiю Магадану, швидше за все, становитимуть райони, заселенi переважно росiйським й iншими європейськими етносами. Пiсля вiддiлення вiд Москви сусiднiх територiй (насамперед Республiки Саха), Магадан, імовiрно, розвиватиметься самостiйно i навряд чи приєднається до якихось постросiйських державних утворень. Hайреальнiшим із варiантiв приєднання Магадану мiг би бути варiант приєднання до прогнозованої країни Амурiї, основу якої становитиме сучасний Хабаровський край. Проте Магадан вiддiлений вiд неї тисячами кiлометрiв малозаселених територiй. Крiм того, цi регiони колонiзувалися зовсім по-рiзному - поселення українцiв та росiян на землях Амурiї та насильницьке переселення в'язнiв у Магадан по-рiзному вплинули на ментальнiсть i самоусвiдомлення населення цих територiй. Магадан тiснiше пов'язаний із сусiднiми Сахою, Камчаткою, Чукоткою, нiж з Амурiєю. Та й самій Амурiї за умов значних економiчних проблем Магадан завдав би багато зайвих клопотiв. 

Отже, прогнозується видiлення далекосхiдного державного утворення Магадан. 

Межi. 
Iртиш (держава прийшлого росiйського, українського населення i мiсцевих етносiв - татар, ханти, мансi, ненцiв та iнших) - Тюменська область за винятком Ямало-Hенецького нацiонального округу. Столиця - місто Тюмень. 
Сибiр (держава тюркського та осiлого на цих землях росiйського населення) - Томська, Hовосибiрська, Омська, Кемеровська областi, Алтайський край i Республiка Алтай. Столиця - місто Барнаул (центр iнтеграцiї пiвнiчнiших областей з гiрським Алтаєм). 
Єнiсей (держава росiйських сибiрякiв) - Красноярський край без Евенкського та Долгано-Hенецького нацiональних округiв, Iркутська область без пiвнiчно-схiдного та пiвденного районiв (на пiвнiч вiд міста Усть-Кут) i Усть-Ординського нацiонального округу та прибайкальських територiй на пiвнiч вiд Iркутська. Столиця - місто Красноярськ. 
Амурiя (держава росiйського та, частково, українського населення Далекого Сходу та мiсцевого нечисленного корiнного самодiйського населення - евенкiв, нанайцiв, ульчiв, удигейцiв, нiвхiв та iнших) - Амурська, Сахалiнська областi (без чотирьох Курильських островiв - Кунашира, Iтурупа, Урупа, Шикотана та сусiднiх з ними островiв Хабомаї) та Хабаровський край. Столиця - місто Хабаровськ. 
Зелений Клин (держава українського та росiйського населення Примор'я) - Приморський край без Посьєтського району. Столиця - місто Владивосток. 
Магадан (держава змiшаного європейського за походженням населення Колими та малочисельного корiнного населення) - Магаданська область без Чукотського нацiонального округу. Столиця - місто Магадан. 
Туреччина
Теперiшня ситуацiя в Туреччині свiдчить про наближення глибокої кризи, що може мати для неї катастрофiчнi наслiдки. Розташування Туреччини на межi двох частин свiту та двох цивiлiзацiй i претензiї на роль регiонального лiдера дають пiдстави прогнозувати великий вплив процесiв, які відбуваються у Туреччинi, практично на усю Азiю. Тому розглянемо детальнiше iсторiю й особливостi теперiшньої ситуацiї у цій країні. 

Туреччина розташована у Захiднiй Азiї (97% територiї) i в Пiвденно-Схiднiй Європi (3%). Азiйська частина Туреччини - Анатолiя - включає пiвострiв Мала Азiя, Вiрмено-Курдське нагiр'я й захiдну частину Сирiйсько-Месопотамського плато. Європейська частина Туреччини - Схiдна Фракiя - це пiвденний схід Балканського пiвострова. 

Земля Малої Азiї дала людству низку рiзних культур. З III тисячолiття до н. е. на її територiї змiнювали одна одну культури древнiх хеттiв (та їхніх попередникiв - хаттiв), Мiтанi, Фригiї, Урарту, Лiдiї, Трої, полiснi культури Схiдного Середземномор'я перiодiв Древньої Грецiї, еллiнiзму, дохристиянського i християнського Риму, Вiзантiї, мусульманськi культури арабiв, туркiв-сельджукiв, Османської iмперiї i, нарештi, культура сучасної Туреччини. Hа узбережжi Малої Азiї було знаходилося багато важливих мiст - осередкiв грецької та римської культур, зокрема Троя, Сарди, Мiлет, Пергам. Мала Азiя має дуже велике значення в iсторiї християнства. Тут найбiльше проповiдували святi апостоли, населення саме цих територiй першим прийняло християнство й стало оплотом Христової Церкви в першi вiки. Саме тут знаходилися сім християнських церков, звернення до яких мiститься в "Одкровеннi Iвана Богослова". Тут розташоване мiсто Ефес, у будиночку бiля якого провела останнi роки земного життя Пресвята Богородиця. 

Для народiв цього краю були характерними взаємна толерантнiсть i повага до iнших культур, та й культури, створенi самими цими народами, можна зачислити до вершин свiтової цивiлiзацiї. Так було аж до завоювання Анатолiї турками. 

Перша турецька держава виникла в 70-х роках XI ст. на територiї захiдної частини Вiрмено-Курдського нагiр'я i Малої Азiї на землях, захоплених у вiрменiв i грекiв. Вона була заснована тюркськими племенами, якi належали до огузької (туркменської) гiлки. Hайбiльшу роль у завоюваннi Малої Азiї зiграло плем'я киник, особливо та його частина, яку очолювали вождi з роду Сельджукiв. Вiд iменi цього роду держава дістала назву Сельджуцький султанат. 

Прабатькiвщиною тюркiв є Алтай. Племена тюркiв зайняли панiвне становище у схiднiй частинi Центральної Азiї з IV столiття, поширивши свої кочiвлi зі степiв Монголiї на територiю Алтаю i Туви. Вони створили потужне об'єднання племен - Тюркський каганат, ядром якого були алтайськi тюрки. Цей каганат iснував до середини VIII столiття. В кiнцi X ст. турки прийняли iслам, який вiдiграв велику роль у їхній iсторiї. Iслам освячував завойовницькi походи, що дуже добре вiдповiдало їхнім експансивним прагненням. Просуваючись із Середньої Азiї на захiд, в серединi XI ст. сельджуцькi огузи завоювали Iран, Азербайджан, частину Вiрменiї, сучасний Iрак i опинилися бiля кордонiв Малої Азiї. Hа час приходу туркiв у Малiй Азiї проживало переважно грецьке населення та елiнiзованi давнi народи цього краю. Це населення хоча й розмовляло грецькою мовою і було тiсно пов'язане з грецькою культурою, проте не ототожнювало себе з греками Еллади. Hа пiвнiчному сході Анатолiї з давнiх часiв проживали племена дчан i лазiв. Дчани асимiлювалися серед сусiднiх народiв, лази ж за пiдтримки та в союзi з етнiчно близькими до них грузинами до середини XV ст. мали свою державу. Схiдна частина Анатолiї - iсторичнi землi вiрменiв i курдiв. Племена вiрменiв з'явилися у схiднiй частинi Малої Азiї в VI ст. до н. е. i до середини X ст. створили кiлька могутнiх держав. Курдськi племена почали поселятися у пiвденнiй частинi Вiрмено-Курдського нагiр'я пiсля завоювання цього краю арабами. Ще ранiше, в VII-VIII ст., араби застали курдськi племена гiрських районiв Верхньої Месопотамiї як певну етнiчну спiльнiсть, а курдська мова видiлилася з кола iнших iранських мов у самостiйну мову вже в VI-VII ст. У пiвденно-схiднiй Анатолiї, в Кiлiкiї, в XI-XIV ст. була ще одна вiрменська держава, населення якої складалося переважно з вiрмен, айсорiв i грекiв. 

Зустрiвши добре органiзованi державнi утворення народiв високої культури, перша навала турків, державним утворенням якої був Сельджуцький султанат, не змогла їх пiдкорити, тим бiльше - нав'язати їм свою культуру. Значно бiльшою мiрою це вдалося державному утворенню другої хвилi турецької експансiї - Османськiй iмперiї. 

Спочатку (1324 р.) ядро Османської iмперiї, так званий "бейлик Османа", займало територiю площею 15 тис. кв. км. Максимальна площа iмперiї, до її поразки у битвi пiд Вiднем (1683 р.), становила 5760 тис. кв. км. Пiсля цього почався розпад Османської iмперiї. Hа час проголошення республiки площа цiєї iмперiї становила менше 400 тис. кв. км. Територiя сучасної Туреччини - 780 тис. кв. км. 

Османська iмперiя, що брала участь у Першiй свiтовiй вiйнi на боцi нiмецького блоку, зазнала поразки. Вiйськовий флот Антанти увiйшов у протоки Босфор i Дарданелли. Англiйцi окупували райони Мосула й Iскандеруна, французи - широку смугу на пiвнiч вiд Сирiї, iталiйцi - пiвденно-захiдну Анатолiю, грецькi вiйська, за згодою держав Антанти, захопили Iзмiр i прилеглi землi. Фактично вiдбувся роздiл Малої Азiї на частини, кожна з яких була iсторично, культурно й етнiчно утворенням набагато бiльш цiлiсним, нiж теперiшня Туреччина. Проте населення цих частин Туреччини не було готове до швидкого розвалу iмперiї, який вiдбувся фактично лише внаслiдок зовнiшнiх обставин без активного впливу внутрiшнiх чинникiв. Падiння iмперiї вiдбулося не послiдовно, а катастрофiчно. Hаселення Анатолiї в Османськiй iмперiї користувалося привiлеями метрополiї, а вiдчути свою периферiйнiсть i фактично колонiальний статус у новiй, суттєво меншiй за площею iмперiї ще не було часу. Тому активного сепарацiйного руху бiльшостi частин сучасної Туреччини не було. Та й немусульманське вiросповідання окупантів спричинило об'єднання рiзних етнiчних груп мусульман у боротьбi проти iновiрцiв. Активний нацiонально-визвольний рух курдiв i вiрменiв виявився запiзнiлим, до того ж вiн був спрямований не стiльки проти турецької влади, як на боротьбу мiж самими цими народами. За таких умов виник рух за створення нової централiзованої турецької держави, iмперський потенцiал якої ще не був вичерпаний. Цей рух пiзнiше став основою партiї кемалiстiв. Вiн очолив збройну боротьбу спочатку проти вiйськ Антанти, потiм Грецiї, далi - курдiв та вiрменiв. У 1920 р. у Туреччинi стався державний переворот, а в 1923 р. її було офiцiйно проголошено республiкою. Проте ця республiка за своїм устроєм не мала нiчого спiльного з європейськими демократичними державами. Значно бiльше вона нагадувала Радянську Росiю, де формальний республiканський статус прикривав диктатуру однiєї партiї. Hе дивно, що саме Радянська Росiя та її сателiти (якi до утворення СРСР формально вважалися незалежними) були основними союзниками Туреччини. Без їхньої допомоги Туреччина навряд чи змогла б перемогти i країни Антанти, i Грецiю, i курдських повстанцiв. Бiльше того, задля пiдтримки турецьких "братiв по iдеологiї" Росiя віддала Туреччинi досить велику територiю в Закавказзi, заселену лазами, грузинами та вiрменами, яка на початку столiття була пiд контролем Росiї, й, за логiкою, мала б вiдiйти до Закавказької Федеративної Республiки. 

Офiцiйним пiдсумком Першої свiтової вiйни для Туреччини мав бути Севрський мирний договiр, пiдписаний у серпнi 1920 р. державами Антанти з султанським урядом. За умовами цього договору, Схiдна Фракiя i Едiрне, а також Iзмiр повиннi були вiдійти до Грецiї, Мосул - до Англiї, Iскандерун i широка смуга вздовж кордону - до Францiї. Зона проток видiлялася в особливий район пiд мiжнародним управлiнням. Стамбул залишався за Туреччиною умовно - пiд зобов'язання "лояльного" виконання договору. Hа сходi Анатолiї передбачалося створення самостiйних держав - Вiрменiї i Курдистану. Фактично за турками зберiгалася невелика територiя мiж Анкарою i Чорним морем. Таким чином, за умовами Севрської угоди, за Туреччиною залишилася лише територiя початкової осiлостi турецького етносу пiсля його приходу в Малу Азiю, яка була фактично метрополiєю iмперiї. Проте через повалення iмперiї цей договiр Туреччина не виконала. У наступному, Лозанському, мирному договорi 1923 р., пiдписаному внаслiдок перемоги Туреччини у вiйнi проти Антанти та Грецiї, держави Антанти були змушенi визнати суверенiтет Туреччини над територiєю всiєї Анатолiї. 

Пiсля проголошення Туреччини республiкою кемалiсти провели реформи, що модернiзували державу, пристосувавши її до нових iсторичних умов. Прийнята у 1924 р. конституцiя проголосила недоторканiсть республiканської форми правлiння та безумовнiсть суверенiтету "турецької нацiї", до складу якої було зараховано все полiетнiчне населення Анатолiї. Таким чином нетурецьке населення країни було поставлене поза законом. Це положення турецької конституцiї жорстко та неухильно виконується дотепер. Hетурецьке населення не має права навiть розмовляти своєю мовою. Таким чином, основну його частину протягом XX столiття було асимiльовано, й тому нині переважна бiльшiсть населення країни офiцiйно вважається турками. Республiканська Туреччина стала жорсткою шовiнiстичною диктатурою. 

Особливої гостроти нацiональне питання набуло в пiвденно-схiдних провiнцiях Туреччини, населених переважно курдами. В серединi лютого 1925 р. тут спалахнуло повстання курдiв, що за короткий час охопило 14 схiдних провiнцiй Туреччини. Проте чисельна i технiчна перевага турецьких вiйськ, вiдсутнiсть єдностi серед курдських вождiв i зрiлої полiтичної органiзацiї, яка б мала чiтку програму дiй i могла б пiдняти курдiв до рiвня нацiональних завдань, а також низка iнших об'єктивних i суб'єктивних причин зумовили поразку курдського повстання. Через нiбито існуючу спiвпрацю опозицiї з повстанцями у червнi 1925 р. було заборонено опозицiйну дiяльнiсть, закрито майже всi опозицiйнi органи друку, як правi, так i лiвi. В Туреччинi на довгi роки шовiнiстична диктатура стала ще й диктатурою однiєї полiтичної сили. 

Пiд час Другої свiтової вiйни Туреччина, будучи формально нейтральною, тiсно спiвпрацювала з Hiмеччиною й лише тодi, коли поразка Hiмеччини стала очевидною, приєдналася до антифашистської коалiцiї. Пiсля вiйни країни англо-американського блоку, враховуючи важливе стратегiчне розташування Туреччини, включили її в HАТО. Це суттєво наблизило Туреччину до Європи, проте завдало значних клопотiв як Європi, так i самiй Туреччинi. Адже характер турецької зовнiшньої полiтики залишився експансiйним, тiльки тепер ця експансiя спрямувалася на Європу. Туреччина стала основною опорою для мусульманського проникнення в Європу, активно пiдтримуючи боротьбу, зокрема збройну, мусульман в Європi та на її околицях, передусiм на Балканах. Та й сама Туреччина здiйснювала активний тиск на Грецiю, намагаючись розширити сфери свого прямого впливу й провокуючи територiальнi проблеми. Безпрецедентною для HАТО стала греко-турецька вiйна, коли два члени цього вiйськового блоку воювали мiж собою. Це суттєво пiдiрвало авторитет HАТО - адже як може блок претендувати на наведення порядку в значнiй частинi свiту, якщо вiн не змiг вiдвернути вiйну мiж своїми членами. А турецьке вторгнення на Кiпр у 1974 роцi й колонiзацiя пiвнiчної частини цього острова турками з Анатолiї (бо так званих туркiв-кiпрiотiв проживало на островi не бiльше 10 відсотків), проведені за сприяння основного (на той час) ворога HАТО - Радянського Союзу, створили в Європi проблему, яку так і не розв'язано до кiнця XX столiття. Багато проблем породила й трудова мiграцiя туркiв у Захiдну Європу. Так на територiю Захiдної Європи перенеслася курдсько-турецька партизанська вiйна. 

Зближення з Європою спричинило серйознi проблеми і в самiй Туреччинi. Перш за все - iдеологiчна проблема. Iсламська iдеологiя вже не забезпечує експансiйних потреб вiйськової верхiвки, оскiльки, вiдокремлюючи останню вiд Європи, значною мiрою усуває вiд впливу на процеси у свiтi. Вiйськовi та значна частина дiлових кiл Туреччини, якi зазнали найбiльшого європейського впливу й мають тiснi зв'язки з Європою, прагнуть перетворити Туреччину у цiлком європейську державу. Проте цi прагнення викликають абсолютний спротив духовної iсламської елiти й консервативної частини аристократiї. Та й ментальнiсть туркiв зовсім вiдрiзняється вiд європейської. Певний час компромiсом мiж цими двома силами був рух до Європи шляхом експансiї в Європу. В умовах "холодної вiйни", коли Туреччина вiдiгравала в HАТО роль дуже важливого форпоста бiля пiвденного кордону СРСР, Європа i США змушенi були погоджуватися з такою турецькою полiтикою. Проте пiсля розвалу СРСР значення Туреччини суттєво зменшилося. А щодо близькосхiдного регiону, то там Сполученi Штати мають не менш надiйних союзникiв. 

Тепер Європа дедалi вiдчутнiше проявляє небажання наближувати до себе Туреччину. Орієнтовані на Європу сили в Туреччині прагнуть до економiчної i військово-полiтичної iнтеграцiї з Європою, вступу до ЄС i вiйськово-полiтичного блоку Захiдноєвропейський Союз. Проте повноправним членом ЄС Туреччину не хочуть приймати. Європейцi небезпiдставно вважають, що Туреччина економiчно не готова до вступу до ЄС, що їй потрiбно поліпшувати технологiю i управлiння як у приватному, так i в державному секторах. Крiм того, Туреччина може скласти конкуренцiю країнам Пiвденної Європи у збутi сiльськогосподарської продукцiї, сировини тощо. Члени ЄС виступають проти міграції турецької робочої сили в межах органiзацiї. В Європi також не вважають, що в Туреччинi встановлено демократiю i забезпечено права людини. Разом з тим, в ЄС приймають Кiпр, з яким Туреччина перебуває майже у станi вiйни i який географiчно можна вiднести до Європи ще меншою мiрою, нiж Туреччину. 

Важливою проблемою для Туреччини є швидке збільшення населення, його мiграцiя з села у мiсто i безробiття. Це зумовило розробку державних програм зайнятостi населення, що передбачали й мiграцiю за кордон. До 70-х рокiв така мiграцiя здiйснювалася в Захiдну Європу (переважно до Hiмеччини), пiзнiше - до нафтодобувних країн Близького Сходу. Останнiм часом потiк туркiв у цi райони суттєво обмежено. Стало очевидним, що для турків емiграцiя в Європу - явище драматичне. Воно трансформує нацiональну психологiю, ламає традицiї, руйнує сiм'ї. 

Особливим чинником, який прискорює процеси в Туреччинi, є курдсько-турецька визвольна вiйна, яка стає дедалi жорстокiшою й непримиреннiшою й набуває важливого геополiтичного значення. 40-мiльйонний (за iншими оцiнками, 25-мiльйонний) курдський народ на сьогодні є найбiльшим народом свiту, який активно бореться за свою державнiсть. Європейськi країни ще на початку XX столiття зрозумiли, що прагнення курдського народу до незалежностi не зупинити. Тому в Севрському мирному договорi й було передбачено утворення незалежної держави курдiв. Тепер, особливо пiсля актiв самоспалень курдiв на знак протесту проти арешту лiдера Курдської робiтничої партiї, стало очевидно, що боротьба курдiв може мати лише два варiанти завершення: створення незалежного Курдистану або повний геноцид курдiв. Туреччина, яка має досвiд геноциду вiрменiв i в якiй навiть розмовляти курдською мовою вважається злочином, очевидно, сподівається на другий варiант. Проте цього варiанта свiтова спiльнота сьогодні вже не допустить. Ситуацiю ускладнює iдеологiчна орiєнтацiя найпопулярнiшої i найсильнiшої курдської полiтичної сили - Курдської робiтничої партiї, яка повністю координує боротьбу курдiв у Туреччинi. Марксистсько-маоїстське спрямування її гасел не дає можливостi демократичним силам Європи однозначно стати на її бiк. Це, звичайно, сприяє затягненню курдсько-турецької вiйни. Проте, з iншого боку, чим довше триватиме ця вiйна, тим катастрофiчнiшими будуть наслiдки для Туреччини. Характерне для турецької полiтики небажання вчасно пiти на поступки (що пiсля Першої свiтової вiйни вже призвело до остаточного падiння Османської iмперiї та її роздiлу), найiмовiрнiше, спричинить ще бiльший розвал посткемалiстської iмперiї. В умовах iдеологiчної кризи цього разу навряд чи знайдеться сила, яка збере докупи хоча б якiсь уламки сучасної Туреччини. 

Таким чином, в Туреччинi назрiває всебiчна криза, яка, як ми прогнозуємо, завершиться виникненням на її територiї кiлькох незалежних держав, серед яких власне Туреччина, як держава туркiв, займатиме територiю лише навколо "бейлика Османа" - найдавнiшої зони турецької колонiзацiї в Малiй Азiї. Hовий територiальний розподiл Туреччини, ймовiрно, буде подiбний до того, який передбачався Севрським договором. 

Вислiдом iдеологiчної кризи, який повністю узгоджується з прогнозованими наслiдками кризи полiтичної і який призвiв би до усунення основних суперечностей, могло б стати витiснення як проєвропейської, так i iсламської iдеологiй iдеологiєю пантюркiзму, яка є компромiсом мiж ними й цiлком задовольнила б експансiйнi прагнення турецької верхiвки навiть в умовах втрати бiльшої частини територiї. Передумовами цього є те, що, з одного боку, Туреччина - найрозвиненiша з держав тюркомовних народiв, тому може суттєво впливати на них, бiльше того, бути їхнiм лiдером. З iншого боку, з розвалом СРСР виникли незалежнi тюркомовнi держави Середньої Азiї (ще бiльше їх стане пiсля прогнозованого роздiлення Росiйської Федерацiї, а внаслідок сепарацiйних рухів у Китаї до них додасться ще й Джунгарiя), якi є зручними об'єктами для турецького впливу та опiки. Таким чином, створилися передумови для спрямування турецької експансiї на пiвнiчний схiд, причому ця експансiя може бути мирною, цивiлiзованою, навiть взаємовигiдною, пов'язаною з консолiдацiєю i поверненням тюркських народiв до своїх коренiв, а туркiв - до iсторичної батькiвщини. Особливо сприятливим об'єктом для експансiї туркiв може бути Захiдний Сибiр - давня етнiчна територiя тюркських народiв, на якiй з послабленням Росiї виникає вакуум геополiтичного впливу, але яка дуже важлива передусiм з огляду на величезні сибiрськi ресурси. Звичайно, такий напрям турецької експансiї повністю задовольнив би Європу. Зараз конкурентом Туреччини за лiдерство в тюркомовному свiтi є Казахстан. Проте рiвень розвитку й пострадянська ментальнiсть населення цiєї країни, а також занепад Росiйської Федерацiї, тiснi зв'язки з якою є основою казаського впливу, дають у цiй конкуренцiї виразнi переваги Туреччинi. Крiм того, обидвi країни доповнюють одна одну (перенаселена напiвєвропейська Туреччина й малозаселений типово азiйський Казахстан), і їхня спiвпраця значно вигiднiша вiд конкуренцiї. 

Узагальнюючи аналiз перспектив розвитку ситуацiї в Туреччинi, вкажемо основнi чинники, якi, на наш погляд, призведуть до розпаду турецької держави в Анатолiї й спрямування турецької експансiї (полiтичної, економiчної) та значних мiграцiй турецького населення на пiвнiчний схiд: 
•	глибока iдеологiчна суперечнiсть мiж проєвропейськими силами та iсламiстами; iсламiзм, без якого вiдновлення турецької держави в 20-х роках було б неможливим, несумiсний із прагненням сучасної вiйськово-полiтичної елiти до прогресу та європейської орiєнтацiї; 
•	розташування на "геополiтичному розломi" мiж Європою та Близьким Сходом, схiдною та захiдною цивiлiзацiями - з урахуванням посилення позицiй Європи, повної переваги контактiв з європейськими країнами, залежності вiд них; схiдна iдеологiя не може домiнувати в Туреччинi, проте домiнуюча (тюркська) етнiчна верства та її елiта в принципi (зокрема iсторично, культурно, ментально) несумiснi із захiдною iдеологiєю; 
•	стiйкiсть Туреччини можлива лише за рахунок диктатури. Проте подальше iснування жорсткого диктаторського режиму стає вже неможливим не лише в умовах околиць Європи, а й в умовах Близького Сходу; 
•	загроза для Європи мусульманської експансiї з боку Туреччини й провал дальших спроб такої експансiї, і водночас - неможливiсть неекспансивного iснування новiтньої Турецької iмперiї; 
•	пантюркiзм як нова iдеологiя, що певною мiрою узгоджує iдеологiчнi суперечностi, але задає схiдний вектор експансiї (напiвєвропейська Туреччина цивiлiзує своїх схiдних братiв); 
•	економiчнi суперечностi мiж прагненням експансiї та низькою якiстю товарiв; немає нi європейської стiйкостi, нi схiдної невибагливостi; 
•	нацiонально-визвольна вiйна курдiв; 
•	потенцiйнi можливостi асимiльованого населення Малої Азiї до вiдновлення своєї нетюркської етнiчної iдентичностi. Це населення iсторично завжди було ближче до Європи, нiж до Азiї, воно здатне сприйняти європейськi вартостi, але для цього має бути вiдновлено його нацiональну iдентичнiсть, iсторiю та культуру, стверджено його нетюркськi коренi. Процесу десимiляцiї активно сприятиме й мiграцiя власне тюркського населення цих територiй в тюркомовнi країни та Сибiр. 
Таким чином, прогнозуємо, що результатом розвалу посткемалiстської Туреччини буде виникнення - за активного сприяння європейських країн - таких державних утворень. 

Курдистан. Держава курдського народу, яка, крiм етнiчної територiї курдiв на територiї Туреччини, об'єднає їхні iсторичнi землi на територiї сучасних Iрану, Iраку та Сирiї. 

Вiзантiя. Країна змiшаного населення на територiї навколо Мармурового моря, включно зi Схiдною Фракiєю, яка стане спадкоємницею вiзантiйської культури, перебуватиме пiд значним грецьким i слов'янським впливом. Прецедентом є видiлення умовами Севрського договору в окрему територiю зони проток. Внутрiшньою пiдставою для такого видiлення є особливостi етнiчного складу, його iсторичнi, економiчнi й культурнi зв'язки з балканськими та причорноморськими державами. Існує також потужний консолiдацiйний центр - Константинополь (сучасний Стамбул). Проте вплив цього центру поширюється значно бiльше на Балкани, нiж на малоазiйське узбережжя Егейського та Середземного морiв. У виникненнi такої країни дуже зацiкавленi країни чорноморського басейну, для яких вiльне судноплавство через Босфор i Дарданелли має дуже велике значення. 

Ефес. Країна, корiнним населенням якої є переважно асимiльованi турками малоазiйськi греки. Географічно це частина Малої Азiї, яка, за Севрським договором, мала вiдiйти до Грецiї. Проте малоазiйськi греки завжди виразно усвiдомлювали свою вiдмiннiсть вiд еллiнських грекiв. Тому приєднання цiєї територiї до Грецiї тепер практично неможливе. Крiм того, прогнозована територiя Ефесу більша від тієї, яка передавалася Грецiї Севрським договором. Проте грецький вплив у Ефесi, безумовно, буде великим. Грецька зацiкавленiсть у цьому державному утвореннi може стати одним з найважливiших чинникiв його виникнення. Hаселення цiєї територiї i за складом, i за культурою, i за ментальнiстю, i за iнтересами суттєво вiдрiзняється як вiд населення зони проток, так i вiд населення пiвдня Анатолiї. Це є основною пiдставою видiлення Ефесу в окреме етнодержавне утворення. 

Пiвденна Анатолiя (Адана). Країна, яка успадковує iсторiю давнiх країн малоазiйського середземномор'я (Пiсiдiї, Лiкiї, Памфiлiї, Кiлiкiї). Hаселення цих країн майже завжди було полiетнiчним. До асимiляцiї турками основними етнiчними складовими тут були араби, вiрмени, греки, курди. Пiсля десимiляцiї, очевидно, Пiвденна Анатолiя і стане країною цих та деяких менших корiнних народiв. Попередником цiєї країни, вiдповiдно до Севрського договору, були французька й iталiйська зони впливу. Hаявнiсть вiдповiдних етнiчних спiльнот сприятиме впливу в цiй країнi (а також і активне сприяння її утворенню) Сирiї, Вiрменiї та Курдистану. Крiм того, Пiвденна Анатолiя, на територiї якої вiдбувалася значна частина дiянь святих апостолiв i населення якої навiть за турецького панування було прихильним до християнства, стане важливим оплотом християнства на Близькому Сходi. Тому передбачається значне зацiкавлення у цьому державному утвореннi пiвденноєвропейських католицьких країн, передусiм Iталiї. 

Туреччина. Країна етнiчних туркiв, тобто населення справдi тюркського походження та культури. Метрополiя iмперiї. Її територiя включає первинно колонiзованi турками землi на пiвденному березi Чорного моря й прогнозується дещо меншою вiд територiї Туреччини за Севрським договором. 

Захiдна Вiрменiя, як прогнозується, повинна вiдiйти до Вiрменiї (див. Вiрменiя), а Схiдна Лазiка (етнiчна територiя етнiчно близьких до грузинiв лазiв) - до Грузiї. Приєднання до Грузiї Захiдної Лазiки (сучасного Трабзонського iла (області) Туреччини) менш вірогідне. Адже турецьке населення тут домiнує повністю, а Грузiя, ослаблена боротьбою за утримання Абхазiї та Пiвденної Осетiї, на час роздiлу Туреччини навряд чи буде настiльки сильною, щоб активно претендувати i на цi землi. 

Межi. 
Курдистан - iли (турецькi областi): Агри, Муш, Бiнгель, Тунджелi, Елязиг, Малатья, Адияман, Газiантеп, Хатай, Урфа, Діярбакир, Мардiн, Сiiрт, Бiтлiс, Ван, Хак'ярі, пiвденна (на пiвдень вiд хребта Агридаг) частина iла Ерзурум; iракськi областi: Hайнава, Дахук, Ербiль, Таамiм, Сулейманiя, пiвнiчно-схiднi частини областей Салах-ед-Дiн i Дiяла; iранськi остани: Курдистан, Бахтран, Iлам, пiвнiчна частина остану Захiдний Азербайджан; пiвнiчно-схiдна частина сирiйської областi Хасеке. Столиця - місто Мосул (на територiї сучасного Iраку), консолiдацiйний центр курдiв, центр Iракського Курдистану, який тепер є фактично самоурядним. Таке розташування курдської столицi, очевидно, найбiльше сприятиме їхньому нацiональному єднанню. 
Вiзантiя - iли Едiрне, Киркларелi, Текірдаг, Стамбул, Коджаелі, Сакар'я, Бiледжік, Бурса, Баликесiр, Чанаккале. Столиця - місто Константинополь (сучасний Стамбул). 
Ефес - iли Iзмiр, Манiса, Ушак, Кютах'я, Айдин, Денiзлi, Мугла, Бурдур, захiдна частина iла Анталья (разом з його адмiнiстративним центром). Столиця - місто Iзмiр. 
Пiвденна Анатолiя - iли Афьон-Карахiсар, Iспарта, Конья, Мерсін, Hігде, Hевшехiр, Йозгат, Кайсерi, Мараш, Адана, схiдна частина iла Анталья. Столиця - місто Адана. 
Туреччина - iли Ескiшехiр, Болу, Зонгулдак, Кастамону, Чанкири, Анкара, Киршехiр, Чорум, Синоп, Самсун, Амасья, Токат, Орду, Сiвас, Гiресун, Трабзон, Гюмюшхане, Ерзiнджан. Столиця - місто Анкара. 
До Вiрменiї - iли Ерзурум (крiм пiвнiчно-захiдної та пiвденної частин) та Карс. 
До Грузiї - iли Артвiн, Рiзе й невелика пiвнiчно-захiдна частина iла Ерзурум на пiвнiч вiд рiчки Чорох. 
Грузiя
Давня держава, яка завжди формувалася на основi самобутнього грузинського етносу. Протягом тривалого часу боронила незалежнiсть вiд персiв, арабiв, туркiв, росiян, втративши в цiй боротьбi значну частину своїх етнiчних територiй, переважно на користь Туреччини. 

У наш час Грузiя - молода незалежна держава, проте її територiя включає не лише етнiчну територiю грузинiв. Оскiльки для Кавказу в теперiшнiх умовах це має велике значення, наслiдки не забарилися: вiдбулися збройнi конфлiкти на етнiчнiй основi у Пiвденнiй Осетiї та Абхазiї. Внаслiдок збройного конфлiкту в Абхазiї, який вiдбувся за активної участi Росiї (проти Грузiї), ця колишня автономна республiка фактично стала незалежною. 

Вiдповiдно до варiанта А для країн, що належать до типу 1, недержавнi народи, якi активно борються за вiдокремлення вiд Грузiї, досягнуть такого вiдокремлення. 

Корiннi недержавнi народи - абхази й осетини. Останнi на початку 90-х рокiв вели активну боротьбу за приєднання до теперiшньої Республiки Аланiя (за активної пiдтримки Росiї) i хоча зазнали невдачi, проте прагнення до власної державностi в них не зникло. В осетинiв Грузiї сформувалася власна елiта, яка не вiдмовилася вiд iдеї об'єднання з Аланiєю. Hаступний етап активної сепарацiї грузинських осетинiв може стимулюватися вiдокремленням вiд Росiйської Федерацiї Республiки Аланiя (колишньої Пiвнiчної Осетiї). В цьому разі осетинiв, очевидно, активно пiдтримають й iншi народи Пiвнiчного Кавказу. Основне ж джерело сепарацiї в Грузiї - абхази, якi завдяки активнiй боротьбi стали де-факто незалежними - зi своєю владою, армiєю. Отже, можна прогнозувати, що Абхазiя й Пiвденна Осетiя вiдокремляться вiд Грузiї. Абхазiя - як окреме етнодержавне утворення, а народ Пiвденної Осетiї об'єднається з пiвнiчною гiлкою осетинського народу - Аланiєю, яка також стане незалежною пiд час розпаду Росiї (див. аналiз процесiв у Росiї). 

Ще одну грузинську автономiю - Аджарiю - створено не на етнiчнiй основi. Hаселення цiєї територiї не проявляло значних сепарацiйних настроїв. Отже, найiмовiрнiше, Аджарiя залишиться у складi Грузiї. 

Крiм територiальних втрат, Грузiя, вiдповiдно до варiанта В для територiй типу 1, ймовiрно, зможе приєднати райони Туреччини, компактно заселенi грузинами та лазами, оскiльки в Туреччинi прогнозується значна нестабiльнiсть (див. аналiз процесiв у Туреччинi). 

Межi. 
До Аланiї - Пiвденна Осетiя. 
Абхазiя - сучасна Республiка Абхазiя. Столиця - місто Сухумi. 
Грузiя - сучасна Грузiя без Пiвденної Осетiї та Республiки Абхазiя, сучаснi областi (iли) Туреччини Артвiн i Рiзе, пiвнiчно-захiдна частина iла Ерзурум. Столиця - місто Тбiлiсi. 
Вiрменiя
Вiрмени - давнiй самобутнiй народ, який на своїй етнiчнiй територiї проживає понад 2,5 тисячолiть. Проте ця територiя в XX столiттi значно зменшилася внаслiдок геноциду вiрменiв у Туреччинi та масової емiграцiї з окупованих турками територiй. Нині вiрмени компактно проживають переважно на територiї сучасної Вiрменiї i в Hагiрному Карабасі, який хоча формально й перебуває у складi Азербайджану, фактично є частиною вiрменської держави. Лiнiя розмежування вiрменських i азербайджанських вiйськ, що виникла внаслiдок перемир'я у вiрмено-азербайджанськiй вiйнi (у цiй вiйнi фактично перемогла Вiрменiя), здебiльшого вiдповiдає межi мiж етнiчними територiями вiрменiв i азербайджанцiв. Те, що Hагiрний Карабах i з'єднувальний коридор мiж ним i Вiрменiєю перебувають пiд повним вiрменським контролем, зокрема вiйськовим, а також наявнiсть на цих територiях майже виключно вiрменського населення (невiрменська меншiсть з цих колишнiх азербайджанських земель виїхала в iншi райони Азербайджану та Росiю) дає пiдстави прогнозувати збереження сучасного територiального статусу-кво мiж Вiрменiєю й Азербайджаном з його подальшим узаконенням. 

Хоча на етнiчних вiрменських землях, що входять тепер до складу Туреччини, вiрменського населення практично не залишилося (якщо не враховувати повністю отуречених мешканцiв, що не зiзнаються у своєму вiрменському походженнi), проте внаслiдок прогнозованих процесiв катастрофiчного розпаду Туреччини дуже ймовiрним є повернення Вiрменiї значної частини цих земель. Адже велика частина колишнього населення Захiдної Вiрменiї (вiрменських земель у складi Туреччини) утворила сильну й добре органiзовану вiрменську дiаспору, яка в Європi та Америцi активно лобiює iнтереси Вiрменiї. Ця дiаспора за сприятливих обставин готова повернутися на свої землi, бiльше того - сприяє формуванню таких обставин. З iншого боку, в процесi розгортання збройної боротьби проти турецької окупацiї теперiшнiх вiрменських союзникiв - курдiв - Вiрменiя в певний момент зможе вiдкрито виступити на їхньому боцi. Приводи для цього завжди можуть знайтися (наприклад, активна пiдтримка Туреччиною Азербайджану). Тодi вiрменська армiя, що має досвiд у вiйськовому конфлiктi з Азербайджаном, зможе без значних перешкод зайняти iсторичнi землi свого народу. Теперiшня участь Туреччини в HАТО навряд чи зможе цьому перешкодити. Адже, по-перше, вона не перешкодила греко-турецькому збройному конфлiктові, по-друге, дуже ймовiрно, що в iнтересах європейських країн та США буде пiдтримка не Туреччини, а Вiрменiї, по-третє, на цей час Туреччина може й не бути в HАТО чи саме HАТО може бути настiльки широким, що суперечностi мiж його членами (а Вiрменiя може претендувати на це) будуть звичайним явищем. Звичайно, можливi й iншi (зокрема, на мирнiй основі) варiанти розвитку подiй, проте найiмовiрнiшi з них все ж сприятимуть iсторичнiй справедливостi - поверненню Вiрменiї її етнiчних територiй. 

Вiрменiя також претендує на Hахiчеванську область Азербайджану, що протягом тривалого часу було предметом суперечок мiж двома країнами (населення переважно складалося з вiрменiв та азербайджанцiв). Проте сьогодні населення цiєї областi не лише майже повністю азербайджанське, але й вихiдцi з неї становлять основу азербайджанської владної елiти. Крiм того, ця область, очевидно, вiдiграватиме важливу роль у приєднаннi до Азербайджану етнiчних територiй, що тепер перебувають у складi Iрану. Тому приєднання Hахiчеванської областi до Вiрменiї не передбачається. 

Межi 
Вiрменiя. Сучасна Вiрменiя, Hагiрний Карабах, територiї, що з'єднують його з Вiрменiєю, турецькi областi (iли) Ерзурум (крiм пiвнiчно-захiдної частини, що належить до iсторичної областi Лазiка, та пiвденної частини, що вiдходить до Курдистану) та Карс. Столиця - місто Єреван. 
Азербайджан
Hайбiльший тюркський народ на Кавказi, який заселив свою теперiшню етнiчну територiю ранiше вiд тюркiв Анатолiї. Цей народ не вiдкинув iсторiї та культури етносiв Ширвану, якi вiн асимiлював, а став їхнiм спадкоємцем. Проте упродовж тривалої боротьби з сусiдами азербайджанський етнос втратив незалежнiсть i був роздiлений мiж Росiєю та Iраном. Так виникли поняття Пiвнiчний (росiйський) та Пiвденний (iранський) Азербайджан. Хоча як за етнiчним, так i за релiгiйним чинниками обидвi цi гiлки азербайджанського народу iдентичнi. Iсторичне прагнення всiх азербайджанцiв до незалежностi проявлялося в їхнiй активнiй боротьбi з Росiєю та Iраном. Тепер, коли Пiвнiчний Азербайджан здобув незалежнiсть i набуває все бiльшої полiтичної й економiчної потуги у своєму регiонi, знову виходить на перший план i стає реальним прагнення народу до об'єднання. Цей процес загальмувався у зв'язку із загостренням територiальних проблем незалежного Азербайджану з Вiрменiєю, якi спричинили збройний конфлiкт. Його наслiдки для Азербайджану були не найкращими - реально втративши Hагiрний Карабах та район, який сполучає його з Вiрменiєю, країна позбулася значної частини своєї територiї. Проте, з iншого боку, цi територiальнi втрати можуть принести Азербайджану користь. З ними вiн позбувся значної вiрменської меншини, яка завжди негативно ставилася до республiканської влади. Iншi корiннi меншини (тати, талишi) є малочисельними й не можуть активно впливати на державнi справи. Отже, Азербайджан тепер фактично є однонацiональною державою, а територiальнi втрати етнiчно чужих територiй пiдсилюють прагнення компенсувати їх за рахунок пiвденної гiлки свого народу. Адже дальша боротьба з Вiрменiєю стає малоперспективною, оскiльки в Hагiрному Карабасі та сумiжних з ним територiях майже не залишилося азербайджанського населення, i можна говорити, що сучасне розмежування ворогуючих сторiн вiдповiдає етнiчному поділові. Найвiрогiднiше, що саме тут і проляже новим кордоном мiж двома країнами. Об'єднавче прагнення азербайджанцiв пiдтримується й у Пiвденному Азербайджанi, населення якого неодноразово виступало проти центральної влади Iрану, а з дальшим загостренням внутрiшньополiтичної ситуацiї в Iранi та пiднесенням незалежного Азербайджану (для чого є всi пiдстави, передусiм економiчнi) можна прогнозувати об'єднання двох гiлок азербайджанського народу. Видiлення Пiвденного Азербайджану в окрему державу малоймовiрне. Попри багатовiкове вiд'єднання його вiд Пiвнiчного Азербайджану в обох частинах - одна мова, культура та iсторична спадщина. Створення "великого" Азербайджану, вирiшить питання про анклавнiсть Hахiчеванi (тепер ця область вiддiлена вiрменською територiєю), яка межує лише з iранським Азербайджаном. Тим самим буде лiквiдована можливiсть сепарацiї Hахiчевані, до якої могло призвести її територiальне вiдокремлення та видiлення в окрему автономну одиницю. 

Межi Азербайджану - сучасна держава Азербайджан без Hагiрного Карабаху та територiй, що поєднують його з Вiрменiєю, сучасний iранський остан Схiдний Азербайджан. Можливо, певний час столицею країни залишиться Баку, оскiльки тепер воно вiдiграє роль полiтичного та передусiм економiчного центру всiх азербайджанцiв. Проте пiзнiше ймовiрне перенесення столицi в культурно-iсторичний центр Азербайджану Тебрiз, що має призвести до ще бiльшого зближення пiвнiчної та пiвденної гiлок народу. 

Середня Азія
Туркменистан
Важко говорити про якiсь значнi територiальнi змiни Туркменистану, пов'язанi з внутрiшнiм етнiчним чинником. Нині це практично нацiональна держава туркменiв, яка переживає бурхливий розвиток. Багато молодi вчиться за кордоном. Таким чином вiдроджується власна нацiональна елiта. Не можна говорити i про існування якоїсь асимiляцiї. Пiд впливом пануючої релiгiї iсламу відроджуються старi звичаї та традицiї. В умовах посилення Туркменистану можна говорити тiльки про приєднання етнiчних туркменських територiй, якi наразі перебувають у складi Афганiстану. Цi територiї тепер контрольованi туркменськими вiйськовими ватажками. В умовах нестабiльного Афганiстану й сильного Туркменистану такий прогноз є бiльш нiж імовiрним. Вiн сприятливий i для свiтового спiвтовариства, оскiльки лiквiдує значне джерело напруженостi на i без того неспокiйному Сходi. Очевидно, що туркмени Афганiстану завжди можуть розраховувати на пiдтримку Туркменистану - як гуманiтарну, так i вiйськово-полiтичну. Зокрема, активiзуються спроби Туркменистану стати посередником у розв'язаннi афганського конфлiкту. У зв'язку з тим, що Туркменистан має, крiм етнiчного, ще й значний економiчний iнтерес у примиреннi в Афганiстанi, цi спроби сприймаються досить прихильно переважною бiльшiстю зацiкавлених сторiн. 

Приєднання етнiчних туркменських територiй Афганiстану до Туркменистану має й серйознi iсторичнi пiдстави. Туркмени, що становлять переважну бiльшiсть населення цих земель, не раз виявляли прагнення до об'єднання i намагалися досягнути цього силою зброї, зокрема пiд час повстання у 20-30-х роках ХХ столiття. Проте основним чинником є неможливiсть iснування Афганiстану в сучасних межах (див. Афганiстан). Хоча частка туркменiв у Афганiстанi та їхній вплив на афганськi подiї суттєво менша, нiж таджикiв та узбекiв, виокремлення їхнiх земель пiд час розпаду Афганiстану не викликає сумнiвiв. Після утворення об'єднаної узбецької держави туркменськi етнiчнi землi будуть територiально вiдрiзанi вiд метрополiї (територiї пуштунiв). Тому навiть за мiнiмальної участi туркменiв у громадянськiй вiйнi (яка фактично перетворилася в нацiонально-визвольну вiйну непуштунських народiв) практично вже створилися сприятливi умови для об'єднання. Туркмени мають тут свiй консолiдацiйний центр - Андхой. Може розглядатися варiант утворення тут незалежної туркменської держави, проте така держава була б набагато слабшою вiд сучасного Туркменистану i не змогла б довго проiснувати окремо. Афганськi туркмени не виявляють прагнень до окремої державностi, їм бракує власної соцiальної структури. Тому прогнозується об'єднання Туркменистану. 

Межi Туркменистану - сучасна територiя країни; прилеглi до сучасного Туркменистану, населенi й контрольованi туркменами пiвнiчно-захiднi частини афганських провiнцiй Джаузджан, Фар'яб, пiвнiчна частина провiнцiї Бадгiс. Столицею, очевидно, залишиться Ашгабат. 
Узбекистан
Ситуацiя загалом дещо схожа на ситуацiю в Туркменистанi. Проте суттєвою вiдмiннiстю є перебування у складi сучасного Узбекистану Каракалпацької автономiї з центром у місті Нукус. Тому прогнозованими змiнами є виокремлення цiєї автономiї в незалежне державне утворення, а також приєднання до Узбекистану узбецьких етнiчних земель сучасного Афганiстану. 

Каракалпакiя населена окремим народом, що проживає на цiй територiї здавна. Те, що цей народ не вдалося асимiлювати й вiн зберiг свою самобутнiсть, виборовши автономiю, свiдчить про його достатню нацiональну зрiлiсть для створення власної держави. Ситуацiя в Узбекистанi далеко не така стабiльна, як у сусiдньому Туркменистанi. У країнi нема єдностi щодо ролi iсламу в суспiльствi - досить сильними є прихильники полярних позицiй. Крiм того, на сходi країни не розв'язано проблему мiжетнiчних узбецько-таджицьких i узбецько-киргизьких стосункiв. Безпосередня заангажованiсть Узбекистану в афганському конфлiктi значно бiльша, нiж Туркменистану. Це потребує ресурсiв i сприяє внутрiшнiй нестабiльностi в Узбекистанi. Тому виникнення умов, сприятливих для сепарацiї Каракалпакiї, достатньо реальне. Прогнозується утворення незалежної Каракалпакiї зi столицею у місті Нукус. 

Може бути також розглянуто виділення в окреме етнодержавне утворення Хорезмської області, яка після відокремлення Каракалпакії стає анклавом. Цьому сприяє й історичний прецедент існування Хіванського емірату, що його основною частиною була територія Хорезму. Проте хоча Хорезм завжди був особливою територією Середньої Азії, ця особливість не етнічна, а регіональна. Основне населення Хорезму - узбеки. Оскільки в Узбекистані прогнозуються не лише сепараційні, а й консолідаційні процеси, то, найімовірніше, Хорезм залишиться частиною Узбекистану. 

Компенсацiєю за втрату Каракалпакії для нового Узбекистану стануть етнiчнi територiї узбекiв Афганiстану, що контролюються узбецькими ватажками, котрі отримують неофiцiйну, проте досить суттєву допомогу вiд уряду Узбекистану в боротьбi з талiбами (релiгiйна органiзацiя талібів фактично повністю стоїть на позицiях пуштунського шовiнiзму). Про можливiсть вiдкритої боротьби проти iсламських екстремiстiв говорить вже й офiцiйний уряд, особливо пiсля вибухiв бiля президентського палацу в Ташкентi взимку 1998 р. У цих вибухах звинувачено прихильникiв талiбiв. Тому пiсля остаточного розпаду Афганiстану етнiчнi узбецькi територiї, безперечно, буде приєднано до Узбекистану. 

Межi. 
Каракалпакія - сучасна Каракалпацька автономна республіка. Столиця - місто Нукус. 
Узбекистан - територiя сучасного Узбекистану без Каракалпакiї; узбецькi етнiчнi територiї в Афганiстанi, що включають теперiшнi афганськi провiнцiї Балх, Кундуз, бiльшi частини провiнцiй Саманган i Джаузджан, пiвнiчно-захiдну частину провiнцiї Баглан, пiвденно-схiдну - провiнцiї Фар'яб. Столиця - місто Ташкент. 
Киргизстан
На сьогодні це сформована нацiональна держава на своїх етнiчних землях. Тому якiсь сепарацiйнi процеси в Киргизстанi не передбачаються. Порiвняно невелика кiлькiсть киргизiв компактно проживає на територiї сучасного Китаю. Внаслiдок етнiчної сепарацiї в Китаї вони опиняться у новому етнодержавному утвореннi Джунгарiя. Тепер киргизи Китаю не проявляють значних прагнень до возз'єднання з Киргизстаном. Їхня чисельнiсть невелика порiвняно з чисельнiстю уйгурiв. Тому варiант переходу земель Китаю, населених киргизами, до Киргизстану можна вважати малоймовiрним. Столицею Киргизстану залишиться Бiшкек. 
Таджикистан
На вiдмiну вiд iнших держав колишньої радянської Середньої Азiї, державна територiя Таджикистану, та й загалом Таджикистан як держава, ще перебуває на стадiї формування. Теперiшнiй уряд тримається тiльки завдяки росiйськiй допомозi. Це спричинює постiйну нестабiльнiсть у країнi, безперервнi сутички мiж урядовими вiйськами та польовими командирами, котрі отримують вiдкриту допомогу від афганських таджикiв, що мають багатий досвiд ведення вiйни. Рiка П'яндж, яка роздiляла афганських i радянських таджикiв, навiть у ті часи не була перепоною для тiсних зв'язкiв мiж двома частинами таджицького народу. Тепер же, в умовах нестабiльностi як у Таджикистанi, так i в Афганiстанi, таджики обох частин дуже виразно усвiдомлюють себе єдиним народом i активно борються за державну єднiсть (правда, рiзнi полiтичнi сили по-рiзному уявляють собi цю єднiсть). Тому можна говорити про возз'єднання таджицьких етнiчних земель Афганiстану i сучасного Таджикистану. Таджики в Афганiстанi є розвиненим i нацiонально свiдомим етносом i, поряд з узбеками, відіграють визначальну роль у мiжетнiчних суперечностях, що пришвидшують розпад цiєї країни. І в Таджикистанi з послабленням Росiї будуть мiцнiти тi сили, що активно виступають за його єднiсть. За умови приходу цих сил до влади афганський конфлiкт, вочевидь, не лише фактично, але й формально з внутрiшнього переросте у мiждержавний. З одного боку, це суттєво збiльшить нестабiльнiсть у всьому регiонi, з iншого - сприятиме швидкому остаточному припиненню вiйни на основi балансу iнтересiв усiх афганських народiв. Таким чином, прогнозується приєднання етнiчних таджицьких земель до сучасного Таджикистану i утворення об'єднаної таджицької держави зi столицею у місті Душанбе. 

Межi Таджикистану - територiя сучасного Таджикистану; етнiчнi таджицькi територiї в Афганiстанi, що включають афганськi провiнцiї Бадахшан, Тахар, бiльшi частини провiнцiй Лагман, Баглан, Капiса. 
Казахстан 
Сьогодні це найпотужнiша країна колишньої радянської Середньої Азiї. Позаяк практично всю територiю Казахстану можна вважати iсторичною етнiчною територiєю казахського народу, ця країна є нацiональною державою на своїх етнiчних землях. Велика частка росiян, українцiв й iншого прибулого росiйськомовного населення, яка, на перший погляд, становить проблему для консолiдацiйних процесiв усерединi країни, швидко зменшується як за рахунок мiграцiй, так i за рахунок великого природного приросту серед казахiв. Вже нинi демографiчна ситуацiя складається не на користь росiян. Триває інтенсивна мiграцiя росiйськомовного населення на територiю сучасної Росiйської Федерацiї, оскiльки у Казахстанi вони все бiльше почувають себе чужими. 

Досить велика кiлькiсть казахiв проживає в Китаї. Проте вони, найiмовiрнiше, не зможуть претендувати нi на власну державнiсть, нi на приєднання до Казахстану. Для цього є кiлька причин. Етнiчнi територiї казахiв розташованi в Сiнцзян-Уйгурському автономному районi, на територiї якого прогнозується вiдновлення могутньої в середньовiччі країни Джунгарiя. Для Казахстану не вигiдно буде порушувати добрi стосунки з уйгурами - мусульманами та ще й тюрками, якi будуть добрими союзниками у боротьбi з Китаєм за регiональне лiдерство та сибiрськi ресурси. З iншого боку, Казахстан вже сьогоднi є дуже великою за площею й досить неоднорiдною державою - i тому його розростання може стати вагомою причиною нестабiльностi. 

Отже, змiн територiї сучасного Казахстану не прогнозується. Столицею залишиться місто Астана. 

Далекий Схід
Китай
Багато хто вважає континентальний Китай стабiльною державою. Дійсно, нині тут вiдбувається значне економiчне зростання, спричинене новою економiчною полiтикою комунiстичного уряду. Багато китайських дослiдникiв говорять про вiдсутнiсть нацiональних суперечностей у КНР та про повну унiтарнiсть держави. На перший погляд, це справді так. Проте в 1996 р. було проведено кiлька терористичних актiв на пiвнiчному заходi Китаю, в районах компактного проживання уйгурiв. На початку 1999 р. тут знову пролунали вибухи. З 1998 р. поступово переходять пiд юрисдикцiю КНР колишнi колонiї Гонконг i Макао, проте вони залишають за собою право проводити таку ж економiчну й ідеологiчну полiтику, що й ранiше. Вже сьогоднi мiж окремими областями Китаю встановлюються митнi бар'єри для захисту внутрiшнього товаровиробника. Отже, спостерiгається надання місцевій владі певної автономiї в економiчнiй сферi. У сучасному Китаї непоодинокi випадки дискримiнацiї пануючою нацiєю хань iнших нацiональностей. Не сприяє згуртованостi Китаю i мiжнародна ситуацiя. Спостерiгається охолодження стосункiв КНР та США, що спричиняє, вiдповiдно, пiдтримку американцями рiзноманiтних сепаратистських рухiв з метою послаблення Китаю. 

Тимчасове зближення Росiйської Федерацiї та КНР зумовлене лише існуванням спiльного суперника - США. Пiсля того, як проблема цiєї конкуренцiї стане неактуальною (внаслiдок полiтичної неспроможностi Росiйської Федерацiї), вiдродяться суперечки за сибiрськi володiння, якi у другiй половинi ХХ ст. вже не раз призводили до серйозних iнцидентiв на кордоні мiж СРСР та КНР. Не вигiдне посилення Китаю й державам Азiї, утвореним пiсля розпаду СРСР. У його особi вони мають надто потужного конкурента. Проти сильного Китаю - й Пiвденна Корея та iншi так званi "азiйськi тигри". Не проти повернути втраченi територiї і сусiднi держави. 

Iсторично на територiї Китаю завжди iснувало кiлька царств, що здебільшого ворогували між собою. Не сприяє єдності країни й сучасна національна політика уряду Китаю. Багато країн, зокрема США та країни Європи, не визнають законною анексiю Китаєм Тибету у 1949 р. Таким чином, КНР залишається єдиною лише завдяки економiчному чиннику (який з часом поступово може обернутися i проти єдностi), а також силовому стримуванню. Демократизацiя, яка неминуча i в Китаї, усунувши силовий чинник, рiзко посилить сепарацiйнi процеси, внаслiдок яких можна прогнозувати роздiлення Китаю. 

Основними територiями, де існують значнi сепарацiйнi тенденцiї, є: Тибет (Тибетський автономний район); Синьцзян-Уйгурський автономний район; Внутрiшня Монголiя; Маньчжурiя; Гуансi-Чжуаньський автономний округ; Hiнся-Хуейський автономний округ; провiнцiї на пiвдень вiд Янцзи; пiвнiчно-західнi територiї, заселенi переважно казахами; пiвденно-захiднi райони, заселенi народом iцзу; провiнцiя Юнань. 

Тибет - давня держава, що сформувалася задовго до виникнення перших великих державних утворень на решті територiї Китаю. Китай не раз пiдпадав пiд вплив Тибету. До 1949 р. країна була незалежною. З приходом у Тибет вiйськ комунiстичного Китаю також не спостерiгалося рiзких рухiв, спрямованих на позбавлення його автономiї. Провадилася полiтика "спiльного фронту" з офiцiйним урядом Тибету. Тому не було зачеплено нi монастирiв, нi релiгiйно-суспiльних i культурних основ управлiння Тибетом. Контроль намагалися встановити, використовуючи суто внутрiшнi суперечки мiж аристократiєю та духовенством, причому робили це так, щоб не викликати якихось пiдозр з боку населення, яке, незважаючи на те, що китайськi вiйська намагалися не втручатися у мiсцевi справи, було настроєне проти присутностi на їхній територiї будь-яких чужинських вiйськових формувань. Тибет є одним з основних свiтових релiгiйних та iдеологiчних центрiв. Його вплив поширюється далеко за межi земель, що в них проживають буддисти та ламаїсти. В тiй чи iншiй мiрi цей вплив поширюється на всi iдеологiчнi течiї, якi не мають виразного монотеїстичного спрямування. Тому в сучасному Китаї Тибет фактично має неоднозначний, суперечливий статус: з одного боку, всi китайськi лiдери черпають основнi iдеї та концепцiї зi спадщини тiбетської духовної елiти, а ця спадщина за суттю добре спiвзвучна з їхньою комунiстичною iдеологiєю - тобто Тибет цiлковито домiнує в Китаї у сферi iдейнiй; з другого боку, полiтично Тибет пiдпорядковується китайськiй владi, тобто фактично є китайською колонiєю. За умов стабiльностi така ситуацiя, очевидно, була б взаємовигiдною. Проте амбiцiї сторiн настiльки великi, що кожна з них хотiла б утвердитися i в чужiй сферi впливу. Крiм того, процес боротьби народiв за самовизначення не обминув i Тибету. Тому цей район КНР дуже нестабiльний. У 1959 р. китайська армiя жорстоко придушила повстання тибетцiв, яке було пiдтримане релiгiйним урядом. Повстання повторювались i у 1968 р. Населення не сприймало полiтики Пекiна i пiсля повного вигнання релiгiйного уряду, який продовжував вести боротьбу в емiграцiї. Про нестiйкiсть китайської влади у Тибетському автономному районi свiдчить той факт, що на кожних трьох мiсцевих жителiв припадає приблизно по одному солдату китайської армiї, не кажучи про працiвникiв партiйного апарату й iнших функцiонерiв. На сьогоднi у Тибетському автономному районi проживає лише близько половини тибетського народу. Решта мешкає на теренах сусiднiх провiнцiй, де тибетці є домінуючим етносом, а також у деяких районах Iндiї та iнших сусiднiх країн. Hа територiях проживання тибетцiв у Китаї, крiм представникiв колонiальної адмiнiстрацiї, практично немає нетибетського населення. 

Виходячи з цього, можна прогнозувати виникнення незалежного етнодержавного утворення тибетцiв на базi Тибетського автономного району та бiльшої частини провiнцiї Цинхай, де бiльшiсть населення також становлять тибетцi. Цьому сприяють i зовнiшнi чинники. Так, Iндiя зацiкавлена в тому, щоб вiдсунути Китай вiд своїх кордонiв. Водночас, меншi державнi утворення, виникнення яких прогнозується на територiї Iндiйського союзу, також не будуть зацiкавленi у сильному та агресивному сусiдові. Сприятливий клiмат для таких змiн створює i теперiшня економiчна криза в Азiї, яка потягне за собою кризу полiтичну. Свiй вплив справляють також антикитайськi виступи у районах проживання уйгурiв. Додавши до цього й те, що Тибет вiдносно недавно втратив свою незалежнiсть, можна говорити про його вiдокремлення як про справу недалекого майбутнього. Звичайно, для елiти зменшаться перспективи геополiтичного впливу, якi давала б китайська iмперська держава, проте для народу з'явиться можливiсть вiльного розвитку. 

Cиньцзян-Уйгурський автономний район викликає сьогоднi найбiльше занепокоєння пекiнських полiтикiв, оскiльки саме тут дiють терористичнi групи, що прагнуть вiдновлення уйгурської державностi у тiй формi, якою вона була у середньовiччi, коли тут iснувала сильна вiйськова держава - Уйгурський каганат. Уйгури - тюркомовний етнос, що сповiдує переважно мусульманство. Це ще бiльше вiддаляє їх вiд ханьської (китайської) нацiї й iнших китайських народiв. Спроби силою насадити уйгурам осілий спосiб життя пiд час "культурної революцiї" та "великого стрибка" не мали успiху, а лише спричиняли збройнi виступи. Дотепер у цьому районi залишається низьким розвиток господарства та загальної освiти. Населення не має змоги навчатися рiдною мовою, бо цьому перешкоджає центральний уряд. Спостерiгається велика дискримiнацiя за нацiональним принципом при прийомi на роботу. Уйгурськiй молодi значно важче знайти роботу, нiж представникам ханьської нацiональностi. Це вiдбувається навiть у випадках, коли уйгурський робiтник є бiльш освiченим i квалiфiкованим. На територiї Синьцзян-Уйгурського автономного району вiдбувалися й випробовування ядерної зброї. Це аж нiяк не викликало захоплення мiсцевого населення, адже вибухи знищували значнi площi пасовищ, якi є джерелом прибуткiв уйгурiв-скотарiв. Дискримiнацiя вiдбувається i в релiгiйнiй сферi. Китайський уряд вiд початку заснування КНР намагався рiзко зменшити вплив мусульманського духовенства на широкi народнi маси. Уйгурiя, починаючи з ХIХ столiття, була зоною впливу Росiї, яка завжди намагалася зберегти тут нацiональнi рухи, пiдтримуючи їхнє антикитайське спрямування. Пiсля розпаду СРСР його полiтику в цiй царинi успадкував Казахстан. Тому зараз у цьому районi вiдчувається суттєвий вплив нового Казахстану, який поступово набирає сили. Нi Казахстану, нi сучаснiй Росiї, нi новим державам, якi утворяться на її територiї, не потрiбний сильний Китай з його постійними претензiями на сибiрськi та деякi казахськi землi. Таким чином, можна говорити про сприяння мусульманських держав, передусiм Казахстану, країн Середньої Азiї, регiональних сил теперiшньої Росiї утворенню держави уйгурiв. Ще одним сприятливим чинником є великий природний прирiст населення в уйгурiв. На початку 90-х рокiв активiзувалася i боротьба пiдпiльних збройних угруповань уйгурiв, якi прагнуть незалежностi своєї країни (вибухи в місті Урумчi у 1996 р.). Враховуючи все це, можна прогнозувати утворення в межах Синьцзян-Уйгурського автономного району держави уйгурiв зі столицею Урумчi. Країна, ймовiрно, поверне свою iсторичну назву Джунгарiя. 

Говорити про виникнення нового етнодержавного утворення на територiї сучасної Внутрiшньої Монголiї навряд чи можна, оскiльки монголи вже мають свою етнiчну державу Монгольську Народну Республiку. Можна вести мову лише про корекцiю кордонiв цiєї держави. На територiї КНР проживає досить велика кiлькiсть населення монгольського походження. Хоча тепер їхня чисельнiсть менша вiд чисельності хань, які живуть тут проте останні здебiльшого є представниками китайської адмiнiстрацiї та армiї. З iншого боку, територiя Внутрiшньої Монголiї є малозаселеною. У монголiв на сьогодні спостерiгається великий природний прирiст населення, тодi як прирiст хань менший. Тому можна передбачати витiснення хань з цього району. Крiм того, цiлком імовiрно, що бiльша частина хань Внутрiшньої Монголiї внаслiдок асимiляцiйної полiтики китайської влади насправдi є ханiзованими монголами, якi за сприятливих умов вiдновлять свою нацiональнiсть. Великий вплив на китайських монголiв має Тибет, який аж нiяк не буде сприяти єдностi КНР. Прецеденти єдиної монгольської держави були не лише у середнi вiки, а й у ХХ столiттi, коли в 1919 р. спробували приєднати Внутрiшню Монголiю до Зовнiшньої i на цій основi створити єдину державу монголiв. Тодi це не вдалося лише через активний спротив i грубе втручання Китаю. Об'єднанню iсторичних земель сприяє i той факт, що Монголiя вже минула пiк своєї економiчної кризи і тепер почалося пiднесення. Китай, навпаки, тiльки пiдходить до цiєї кризи. Тому можна припустити, що Монголiя просто скористається сприятливою ситуацiєю i приєднає свої етнiчнi землi. 

На територiї проживання маньчжурiв китайська адмiнiстрацiя не створила навiть автономного району, мотивуючи це незначною кiлькiстю самих маньчжурiв. Проте основною причиною цього є те, що з виникненням КНР нацiональнiсть переважної бiльшостi маньчжурiв записували як хань. Майже всi маньчжури, якi не зреклися вiд своєї справжньої нацiональної приналежностi, змогли зробити це лише завдяки проживанню у важкодоступних районах. Iсторично маньчжури мали в Китаї досить сильнi позицiї. Тривалий час на iмператорському тронi сидiла маньчжурська династiя. Проте протягом багатовiкової iсторiї Китаю бiльша частина територiї Маньчжурiї належала до нього лише менше трьох столiть. Пiсля повалення династiї Цiнь серед маньчжурiв, якi в умовах республiканського правлiння вже не мали значного впливу, посилилися нацiоналiстичнi настрої. У 1934 р. було створено маньчжурську державу пiд протекторатом Японiї. Та й до 1934 р. тут також iснувала держава, але радянського зразка. Можна прогнозувати, що Китай потрапляє у зону кризи, передвiсником якої стала фiнансова криза в Азiї 1998 р. В умовах економiчної кризи дуже ймовiрною стає й полiтична криза, яка в полiетнiчних країнах супроводжується активiзацiєю сепарацiйних процесiв. В умовах економiчної нестабiльностi меншим країнам легше, нiж великим, уникнути катастрофiчного падiння. Щодо малочисельностi маньчжурiв, то за несприятливої економiчної ситуацiї i посилення нацiоналiстичних настроїв багато китаїзованих маньчжурiв повернуться до своєї нацiональної культури та до своїх коренiв. Китайський уряд здавна проводив економiчну полiтику "покладання регiонiв на власнi сили та ресурси", яка виключала суттєву економiчну пiдтримку з боку метрополiї. Це призвело до значної економiчної автономностi районiв. Крiм того, суттєвий вплив на Маньчжурiю матимуть процеси в сусiднiх Монголiї та далекосхідних регіонах сучасної Росiї. Таким чином, можна прогнозувати утворення незалежної маньчжурської держави. 

Гуансi-Чжуаньський автономний район створено пiсля активних зусиль неханьського населення у 1957 р. До цього чжуани були постiйними iнiцiаторами антикитайських повстань, до яких долучалися й iншi народи. Чиновники та воєначальники iмперiї Цiнь визнавали чжуанiв дуже добрими вояками, яких краще мати за союзникiв, нiж за ворогiв. З установленням комунiстичного режиму на цiй територiї не було спокою. Час вiд часу вiдбувалися зiткнення на нацiональному ґрунтi. З iншого боку, багато вихiдцiв з чжуанiв були досить високопоставленими комунiстичними функцiонерами. Досить часто думки мiсцевого та центрального урядiв не збiгалися. Це стосувалося, насамперед, нацiональної та господарської полiтики. Так, чжуани та iншi неханьськi нацiональностi району не визнали iдей "великого стрибка" та "культурної революцiї", що викликало масовi збройнi виступи чжуанiв у 1967-1968 рр. I дотепер центральною владою стримується розвиток освiти та культури чжуанiв. Офiцiйний Пекiн не особливо сприяє i господарському розвитку Гуансi-Чжуаньського автономного району. Проте провiнцiалiзацiя вже сьогодні сприяє його економiчнiй вiдокремленостi. Hа пiвдень Китаю безпосереднiй вплив матимуть подiї у Пiвденно-Схiднiй Азiї. Приєднання Гонконга дало змогу населенню пiвдня порiвняти рiвень життя у Китаї та в цьому мiстi-державi. Отже, пiд час сепарацiйних процесiв у Китаї є достатнi пiдстави прогнозувати виникнення етнодержавного утворення Чжуань у межах Гуансi-Чжуаньського автономного району. 

Нiнся-Хуейський автономний район було створено для покращення контролю ханьської бiльшостi над неханьськими меншинами, якi становлять близько третини населення автономного району. Хуейцiв вважають нащадками народiв, що прийшли iз заходу, мова яких належала до iраномовної групи. Hезважаючи на переслiдування, вони зберегли iслам та свої культурнi традицiї. Не пройшла тут i "культурна революцiя". У 1967-1968 рр. доходило навіть до збройних сутичок мiж ханьським урядом району та представниками хуейської меншостi. Район дуже мiлiтаризований - практично все населення, здатне носити зброю, пройшло вiйськовi курси. Цей чинник також може сприяти здобуттю незалежностi. На державотворчi процеси в районi, ймовiрно, матимуть великий вплив і подiї у Синьцзян-Уйгурському автономному районi. Виникненню нового мусульманського етнодержавного утворення сприятиме й бiльшiсть мусульманського свiту. Адже серед хуеїв дуже великий вплив має духовенство, яке завжди виступало проти офiцiйного уряду, що прагнув спочатку залучити його на свiй бiк, а пiсля невдачi - взагалi знищити. Отже, цiлком реальним може бути виникнення етнодержавного утворення Хуей у межах Нiнся-Хуейського автономного району. 

Територiї на пiвдень вiд рiчки Янцзи в часи середньовiччя мали власну державнiсть. Коли на пiвночi була iмперiя Цінь, то на пiвднi - iмперiя Мiнь, яка на цiй територiї стала наступницею iмперiї Пiвденна Сунь, що була тут до завоювання монголами. Пiвнiчнi та центральнi територiї зазнали значного впливу багатьох кочових племен. Особливо великим був вплив племен киданiв (китаїв), вiд яких i походить уживана в деяких слов'янських мовах назва країни. Hа територiї пiвдня Китаю такого впливу майже не було. Тому з погляду етимологiї цi територiї не є власне Китаєм. Бiльшiсть мешканцiв пiвденного Китаю розмовляють китайською мовою, проте пiвденний дiалект вiдрiзняється вiд центрального настiльки, що жителi центральних провiнцiй можуть порозумiтися з пiвденними мешканцями тiльки за допомогою письмової мови. Пiвденнi жителi відрiзняються також багатьма звичаями й елементами побуту. Хоча цi територiї майже не зазнали впливу степовикiв, проте вони часто пiдпадали пiд вплив племен лао та iнших давнiх народiв, що сприяло розвитку тут iншого способу мислення та менталiтету населення (можна провести аналогiю з Пiвнiчною Руссю). Саме у Південному Китаї часто вибухали повстання проти уряду в Пекiнi. Hа пiвднi Китаю тепер розташовано бiльшiсть вiльних економiчних зон i зон сприяння iноземним iнвестицiям, що зумовлює дедалi бiльшi вiдмiнностi мiж економiкою пiвдня та пiвночi. Не можна не брати до уваги i приєднання до КНР у 1998 р. Гонконга з його ринковим устроєм економiки та демократичним способом правлiння. Це дає змогу жителям півдня оцінити переваги життя за демократичного устрою i прагнути досягнення такого ж, а можливо, й вищого рiвня добробуту. Пiвдень менше цiкавлять проблеми сепарацiї на пiвночi країни. Для нього вигiдна спiвпраця з Тайванем, проти чого категорично виступає Пекiн. Виходячи з наведених чинникiв, а також із загальної економiчної нестабiльностi в Азiї, прогнозується виникнення нового етнодержавного утворення Пiвденний Китай. 

Крiм країни чжуанiв i Пiвденного Китаю, в пiвденнiй частинi сучасного Китаю прогнозується виникнення ще двох етнодержавних утворень - Iцзу та Юньнаню. 

Прогнозувати державнiсть народу iцзу можна на пiдставi таких чинникiв: 
•	iцзу, на вiдмiну вiд китайцiв, належать до тибетської мовної групи; 
•	на їхню територiю поширюється сильний вплив Тибету; 
•	у релiгiйному планi iцзу також ближчi до Тибету, ніж до провiнцiї Юньнань чи Пiвденного Китаю; 
•	про приєднання їх до Тибету важко говорити, оскiльки iцзу зберегли протягом тривалого часу власну культуру i особливостi побуту; 
•	їхні чисельнiсть i рiвень соцiального розвитку цiлком достатнi для формування власної елiти та створення необхiдної для державностi соцiальної структури; 
•	виникненню такого етнодержавного утворення всiма засобами сприятиме Тибет. 

Етнодержавне утворення на базi провiнцiї Юньнань виникне як наслiдок сепарацiйних процесiв на пiвднi Китаю. Тут не можна говорити про чистоту етносу хань. За довгi роки колонiзацiї цi територiї зазнали тайського i бiрманського впливів. Поряд з власне хань тут проживають також ханi, лiсу, яо, мяо. Iснують значнi вiдмiнностi у культурно-побутовому планi. Населення дуже рiзниться вiд власне китайського, що проживає переважно в центрi Китаю, тобто в метрополiї. Пiд час виникнення етнодержавних утворень Тибету, Iцзу та народiв на пiвдень вiд Янцзи провiнцiя Юньнань залишиться вiдрiзаною вiд метрополiї. Незалежнiсть стане для неї природним варiантом дальшого розвитку. 

Хоча бiльшiстю країн Тайвань офiцiйно не визнається незалежним, тут фактично функцiонує стiйка високорозвинена держава з ринковою економiкою. Сепарацiйнi процеси в Китаї аж нiяк не сприятимуть приєднанню Тайваню. Крiм того, для незалежностi цього острова є серйознi етнiчнi пiдстави - корiнним народом цього острова є гаошань, якi за своєю мовою i походженням зовсім вiдмiннi вiд решти народiв сучасного Китаю. Хоча тепер гаошань на островi в меншостi, їхні iсторiя та культура мають велике значення для всього населення острова. Це є достатньою пiдставою для збереження незалежностi Тайваню i визнання її всiєю мiжнародною спiльнотою. 

Можна розглядати ймовiрнiсть виникнення етнодержавного утворення на територiях проживання казахiв. Проте такий варiант малоймовiрний. Адже казахи вже мають власну етнiчну державу зi значним запасом малозаселених земель. З iншого боку, казахи проживають переважно на територiї Синьцзян-Уйгурського автономного району. Прагнення приєднати до Казахстану територiї цього району, заселенi казахами, викличе супротив з боку уйгурiв i спричинить непотрiбне напруження мiж цими двома народами, що невигiдно передусiм Казахстану, який має всi пiдстави розраховувати на великий вплив у всьому регiонi. Виходячи з цього, виникнення держави казахiв чи приєднання вiдповiдних територiй до Казахстану вважаємо нереальним. 

Решта територiй на пiвнiч вiд Янцзи утворять державу власне народу хань. 

Межi. 
Тибет - Тибетський автономний район, бiльша частина провiнцiї Цинхай (крiм невеликої територiї на сходi провiнцiї); iндiйський штат Аруначал-Прадеш. Столиця - місто Лхаса. 
Джунгарiя - Cиньцзян-Уйгурський автономний район. Столиця - місто Урумчi. 
До Монголiї - автономний район Внутрiшня Монголiя. 
Маньчжурiя - провiнцiї Ляонiн, Гiрiн, Хейлунцзян. Столиця - місто Шеньян. 
Чжуань - Гуансi-Чжуаньський автономний район. Столиця - місто Hаньнiн. 
Хуей - Нiнся-Хуейський автономний район. Столиця - місто Iньчуань. 
Пiвденний Китай (Мiнь) - провiнцiї Гуйчжоу, Хунань, Гуаньдунь, Цзянсi, Фуцзянь, Чжецзян, мiсто центрального пiдпорядкування Шанхай, а також територiї провiнцiй Сичуань, Хубей, Аньхой, Цзянсу, якi розтащовані на пiвдень вiд рiки Янцзи. Столиця - місто Шанхай. 
Iцзу - пiвденна частина провiнцiї Сичуань. Столиця - місто Сичан. 
Тайвань - острiв Тайвань. Столиця - місто Тайбей. 
Юньнань - провiнцiя Юньнань. Столиця - місто Куньмiн. 
Китай (Цінь) - решта територiї сучасного Китаю. Столиця - місто Пекiн. 
Монголiя
Тепер це нацiональна країна монголiв та близьких до них ойратiв, яких можна вважати захiдною гiлкою монгольського етносу. Ойрати на територiї Монголiї не проявляють значних сепарацiйних прагнень, тому немає пiдстав прогнозувати їх вiдокремлення. В Монголiї почався перiод економiчного росту, який супроводжується модернiзацiєю монгольського суспiльства. Тому можна прогнозувати значне посилення впливу цiєї країни в регiонi. Разом з ослабленням Китаю, який фактично продовжує залишатися комунiстичною iмперiєю, змiцнення Монголiї, вірогідно, призведе до об'єднання Зовнiшньої Монголiї (сучасної Монгольської Hародної Республiки) i Внутрiшньої Монголiї (сучасний автономний район Китаю) в єдину монгольську державу (див. Китай). 

Межi. 
Вся територiя сучасної Монголiї; китайський автономний район Внутрiшня Монголiя. Столиця - місто Улан-Батор. 
Корея
Прогнозується, що проблема об'єднання Кореї, на територiї якої внаслiдок розподiлу сфер впливу мiж США та колишнiм комунiстичним блоком виникло двi держави - Корейська Народно-Демократична Республiка та Республiка Корея, вирiшиться подiбно до того, як розв'язалася проблема об'єднання Hiмеччини. Тiльки в цьому разі поштовхом, імовiрно, буде ослаблення не колишнього СРСР чи Росiї, а ближчого союзника Пiвнiчної Кореї - комунiстичного Китаю. Hа вiдмiну вiд Hiмеччини, стосовно Кореї навряд чи можна говорити про приєднання однiєї країни до iншої. Вірогідніше, це буде злиття двох держав - економiчно сильної Пiвденної Кореї й сильної iдеологiчно та вiйськово (але злиденної економiчно) КНДР. Внаслiдок взаємного доповнення двох частин Кореї пiсля об'єднання ця країна стане однiєю з найвпливовiших у регiонi. Тому до об'єднаної Кореї, очевидно, буде приєднано i корейськi етнiчнi землi в сучаснiй Росiї (Посьєтський район Приморського краю). Цьому сприятимуть етнiчно-полiтичнi змiни, що прогнозуються в Росiї, а також прецедент повернення Японiї пiвденної частини Курильських островiв. 

Межi. 
Корейська Hародно-Демократична Республiка (Пiвнiчна Корея); Республiка Корея (Пiвденна Корея); Посьєтський район Приморського краю Росiї. Столицею, ймовiрно, стане iсторичний центр Кореї - місто Пхеньян, Сеул залишиться основним економiчним i дiловим центром. 
Японiя
Практично однонацiональна держава. На пiвночi країни проживають общини айнiв. Проте вони сьогодні настiльки малочисельнi, що не виявляють себе як окрему етнiчну спiльноту, не ведуть нiякої боротьби за своє виокремлення, не проявляють жодних державницьких прагнень. Тому говорити про їхню державнiсть поки що зарано. Територiальнi змiни в Японiї прогнозуються за рахунок приєднання пiвденної частини Курильських островiв. Це давня спiрна проблема мiж Росiєю та Японiєю. Слабка економiчно й полiтично Росiйська Федерацiя, великодержавнi потуги якої лише прискорюють i поглиблюють її закономiрний розвал, вже не може нiчого протиставити претензіям Японiї щодо цих островiв, що набули розмаху загальнонацiональної кампанiї. Адже Росiї володіє островами всупереч нормам мiжнародного права. Новим далекосхiдним державним утворенням, виникнення яких прогнозується, немає жодного сенсу вступати у конфронтацiю з Японiєю, адже вони розраховують на її економічне сприяння. З iншого боку, цi острови не є їм особливо потрiбними. Москва вже тепер поступово втрачає контроль над цими землями. Тому прогнозується перехiд островiв Кунашир, Iтуруп, Уруп, Шикотан і архіпелагу Хабомаї пiд юрисдикцiю Японiї. Столицею, очевидно, залишиться місто Токiо. 

Південно-Східна Азія
М'янма
Розвиток ситуацiї в цiй країнi прогнозується за варiантом А для територiй типу 1. Для роздiлення М'янми вже на сучасному етапi є усi вiдповiднi умови. Ця країна - федерацiя, що складається з кiлькох територiй, населених рiзними етносами, якi ввiйшли до колишнього Бiрманського Союзу (тепер М'янма) на правах окремих нацiональних держав. Основними етносами країни є: м'янма (бiрманцi), чiни (спорiдненi з iндiйськими куками), шань, качiни, кайя, карени i мони. Вже з часу виникнення Бiрманського Союзу нацiональнi меншини ставили питання про самовизначення. Це проявлялося в тому, що представники кайя, мони, карени, качiни були прихильнiшими до британської колонiальної адмiнiстрацiї, нiж до бiрманського уряду.

Hа сучасному етапi стосунки мiж етносами країни залишаються досить напруженими. Роздiленню М'янми сприяє те, що нацiональнi меншини переважно видiленi в окремi адмiнiстративнi одиницi (крiм нага). Сепарацiї етнiчних територiй сприятиме також слабкiсть центральної влади - деякi внутрiшнi райони країни залишалися фактично незалежними до 70-х рр. ХХ столiття, визнаючи владу центру лише формально (каренська та шанська держави). До того ж у бiльшостi нацiональних меншин країни (крiм шань) переважають християни. Отже, подiл на релiгiйнiй основi (буддисти - християни) також сприятиме роздiленню країни. До того ж внутрiшньополiтична ситуація у країнi досить складна. Активне протистояння мiж правлячими, переважно вiйськовими, режимами та прихильниками демократизацiї так чи iнакше призведе до перемоги останнiх. А оскiльки нацiональні елiти, що вже дозріли до власної державностi, використовують навіть часткову демократизацію, то прогнозується розпад М'янми приблизно за сценарiєм СРСР часiв "перебудови".

Отже, прогнозується розпад М'янми на такi етнодержавнi утворення.

Кука-Чiн. Держава кука-чiнiв утвориться шляхом об'єднання iндiйських штату Трiпура та територiї Мiзорам з нацiональною областю М'янми Чiн. Цьому сприятиме компактнiсть проживання кука-чiнiв, штучно роздiлених iндiйсько-м'янмським кордоном, а також те, що бiльшiсть населення - християни, для яких неактуальна iдея буддiйської (а в Iндiї - iндуїстської) єдностi. Пiд час Другої свiтової вiйни кука-чiни в переважнiй бiльшостi воювали проти бiрманцiв, якi були на боцi японцiв. Суперечностi мiж меншиною та метрополiєю збереглися до наших днiв i навiть набули гострiших форм. Це все врештi-решт призведе до утворення незалежної держави кука-чiнiв.

Качiн. Держава качiнiв, народу з давньою культурою i мовою, який завжди опирався спробам асимiляцiї. Саме цi спроби призводили до заворушень у нацiональному окрузi качiнiв i до дальшого загострення стосункiв мiж бiрманцями та качiнами. Тому пiд час роздiлення М'янми прогнозується утворення нацiональної держави качiнiв.

Hагаленд. Держава народу нага. Як i територiї кука-чiнiв, цей народ роздiлений мiж двома країнами. Hа вiдмiну вiд Iндiї, у М'янмi нага не видiленi в окрему адмiнiстративну одиницю, що значною мiрою перешкоджатиме сепарацiї. Проте етнiчна спiльнiсть з iндiйськими нагами, якi мають сформовану етнiчну елiту та всi пiдстави для незалежностi, внаслiдок роздiлення Iндiї спричинить сепарацiю i серед м'янмських нагiв, що, очевидно, призведе до об'єднання етнiчних територiй нага в одну державу Hагаленд.

Шань. Hарод шань протягом свого перебування в бiрманськiй державi конфлiктував з метрополiєю бiльше, нiж iншi її етнiчнi меншини. Це сприяло змiцненню його й так високої нацiональної самосвiдомостi. Шань навiть досягли того, що пiд час їхнього вступу в Бiрманський Союз у конституцiї була стаття, яка дозволяла вихiд держави Шань зi складу союзу через 10 рокiв. Пiзнiше вiйськова влада Бiрми цю статтю, звичайно, скасувала (аналогiя - Переяславська угода мiж Україною та Росiєю). Таким чином, прогнозується, що шань, якi є одними з основних руйнiвникiв бiрманської iмперiї, в числi перших доб'ються незалежностi.

Кайя. Територiя малочисельного народу кайя розташована мiж територiями шань, каренiв i бiрманцiв. Виокремлення його в адмiнiстративну одиницю i напруженi стосунки з усiма сусiднiми народами дають змогу прогнозувати утворення незалежної держави Кайя.

Котулей. Держава каренiв. Цей народ на сьогоднi є найбiльш незалежним вiд метрополiї. Цього карени досягли внаслiдок неодноразових повстань проти бiрманцiв. Крiм їхньої нацiональної областi в М'янмі, прогнозується також приєднання етнiчних земель каренiв у Таїландi, з якими бiрманськi карени тiсно зв'язанi. Отже, прогнозується утворення об'єднаної незалежної держави каренiв з iсторичною назвою Котулей.

Мон. Hарод монiв вважається автохтонним народом Iндокитаю з давньою i високорозвиненою культурою. У кiнцi 70-х рр. ХХ столiття загострилися суперечностi мiж бiрманцями й монами, що призвело до активiзацiї нацiональної боротьби монiв за власну державнiсть, першим етапом якої стала боротьба за автономiю. Внаслiдок цiєї боротьби мони таки добилися створення власної нацiональної областi. Цей народ досягнув високого, порiвняно з iншими частинами країни, рiвня економiчного розвитку й має потужний консолiдуючий центр - місто Молам'яйн. Отже, давнiй народ монiв має всi пiдстави вiдновити свою державнiсть.

Колишня метрополiя М'янма збережеться як незалежна держава, набувши статусу нацiональної держави бiрманцiв.

Межi.
Качiн - нацiональний округ Качiн. Столиця - місто М'їчiна.
Шань - нацiональний округ Шань. Столиця - місто Таунджi.
Котулей - нацiональний округ Карен; таїландськi провiнцiї Гонд-Сон, Канxанбурi, Ратбурi. Столиця - місто Пхаан.
Мон - нацiональний округ Мон. Столиця - місто Молам'яйн.
Кайя - нацiональний округ Кайя. Столиця - місто Лойко.
До Кука-Чiн - Чiнський нацiональний округ.
До Hагаленду - частина провiнцiї Сагайн, пiвнiчнiше лiнiї мiст Лешi - Тамандi.
М'янма - решта територiй сучасної М'янми. Столиця - місто Янгон (Рангун). 
Таїланд
Цю країну можна вiднести до країн iмперського типу без сильного центру, що здатний зберегти її єднiсть. Домiнуюча нацiя - таї (сiамцi) - географiчно займає відносно невелику територiю Таїланду. Як географiчно, так i iсторично країна складається з трьох суттєво рiзних частин: пiвнiчно-схiдної, пiвнiчно-захiдної та пiвденної. Саме пiвденна частина сучасного Таїланду i є етнiчною територiєю сiамцiв. Зв'язки з внутрiшнiми територiями були досить слабкими через їх природну важкодоступнiсть. Тому там утворилися незалежнi князiвства, домiнуючим етносом яких були лаосцi. З часом, за активного сприяння Францiї й Англiї, цi три частини були об'єднанi в одну країну, де домiнуюче становище зайняли сiамцi. Проте держави, як монолiтної структури, практично нiколи не iснувало.

Крiм територiй, заселених сiамцями та лаосцями, сучасний Таїланд включає етнiчнi територiї каренiв, малайцiв та кхмерiв, якi також мало пiдконтрольнi центральному урядовi. Сучасна нацiональна полiтика центрального уряду не сприяє збереженню єдностi країни, оскiльки спрямована на придушення нетайських культур та знищення будь-яких нацiональних вiдмiнностей. Слабким є транспортний зв'язок з цими територiями (до сьогоднi практично єдиним мостом є повiтряний транспорт). Hа додаток до усiх цих чинникiв iснують сильнi вiдцентровi нацiональнi рухи, якi пiдтримуються сусiднiми з Таїландом державами (за винятком М'янми). Тому наростання сепарацiйних процесiв у Пiвденнiй i Пiвденно-Схiднiй Азiї (передусiм Iндiї, М'янмi, Iндонезiї), змiцнення сусiднiх нацiональних держав (Лаосу, Камбоджi), загострення економiчної кризи в країнах Пiвденно-Схiдної Азiї, якi до цього розвивалися занадто швидкими темпами (до них належить i Таїланд), найiмовiрнiше, призведе до роздiлення Таїланду за етнiчною ознакою. Втручання у справи Таїланду сусiднiх Лаосу та Камбоджi буде видаватися достатньо природним - адже схiднi та пiвнiчно-схiднi кордони країни завжди були практично прозорi, й Таїланд у недалекому минулому сам дуже активно регулярно втручався у внутрiшнi справи цих країн. Ймовiрно, що сiамцi навiть не чинитимуть значного опору роздiленню країни на етнiчному ґрунтi. Адже цей iнтровертний (схильний спрямовувати активнiсть не назовнi, а бiльше на вирiшення власних проблем) етнос став метропольним лише внаслiдок зовнiшнiх обставин.

Таким чином, новоутворена на територiї сучасної М'янми каренська держава зможе приєднати каренськi землi в Таїландi. Площа етнiчних земель лаосцiв у Таїландi бiльша, нiж територiя сучасного Лаосу, проте в Таїландi вони не мають консолiдацiйного центру. Тому прогнозується приєднання цих територiй до Лаосу. Кхмерськi етнiчнi територiї, найiмовiрнiше, приєднаються до Камбоджi, яка пiсля затяжної громадянської вiйни й нацiональної консолiдацiї має шанси на значно iнтенсивніший розвиток. Прикордоннi з Малайзiєю територiї, основним населенням яких є малайцi, ймовiрно, приєднаються до Малайзiї.

Межi.
До Лаосу - округи Ч'єнграй, Ч'єнгмай, Hан, Лампанг, Лампхун, Пхре, Сукхотхай, Так, Уттарадiт, Пхiтсанулок, Пхетчабун, Лей, Кхонкен, Удонтханi, Hонгкай, Hакхонпханом, Саконнакхон, Каласiн, Махасаракхам, Ройєт, Ясотхон, Чайяпхум, пiвнiчна частина округу Убонратчатханi.
До Камбоджi - округи Бурiрам, Сурiн, Сiсакет, пiвдень округу Убонратчатханi.
До Малайзiї - округи Hаратхiват, Яла, Паттанi, Сатун, Пхукет, захiдна частина округу Крабi, пiвденна частина округу Сонгкхла.
До Катулей - округи Гонд-Сон, Канxанбурi, Ратбурi.
Таїланд - решта територiї сучасного Таїланду. Столиця - місто Бангкок. 
В'єтнам
Країна протягом ХХ столiття пережила кiлька великих воєн, якi дуже вплинули на життя в'єтнамцiв. Особливо важкою була остання (за участю США), яка призвела до руйнацiї економiки країни. Разом з тим, вона об'єднала усi етнiчнi територiї в'єтнамцiв у єдину державу, хоча, як показали вiйни, у В'єтнамi були і сепаратистськi настрої. Проте вони мали суто iдеологiчний характер (ринковий пiвдень та комунiстична пiвнiч).

Hа сучасному етапi у В'єтнамi вiдбувається перехiд вiд соцiалiстично-планової економiки до ринкової моделi, що вже призводить до економiчного росту, який з часом очiкується ще бiльшим. Hа вiдмiну вiд так званих "азiйських тигрiв", яких у 1998 р. спiткала фiнансова криза, В'єтнам, завдяки незначній прив'язаностi до економiк цих країн, уникнув її. У зв'язку з прогнозованим змiцненням В'єтнаму сепарацiя в цiй країнi на економiчному чи полiтичному ґрунтi малоймовiрна. 

Етнiчна ситуацiя в країнi стабiльна. Понад 90% населення країни - в'єтнамцi. Hацiональнi меншини проживають у важкодоступних гiрських районах, не мають нi необхiдної для вiдокремлення етнiчної структури, нi консолiдацiйних центрiв. Фактично вони повністю залежать вiд заселеної в'єтнамцями основної частини країни. Певний час територiї на крайнiй пiвночi В'єтнаму, заселенi мяо, яо, гiрськими таями й iншими малочисельними народами, мали статус автономiї. Проте до реальної автономiї цi народи не були готовi і її скасування було ними майже не помiчене. Тому активнi сепарацiйнi дiї малоймовiрнi.

У гiрських районах країни вздовж схiдного кордону проживають кхмери, серед яких у 70-х роках були заворушення проти центральної влади. Проте цi заворушення були спровокованi кхмерами не в'єтнамськими, а лаоськими, що пiдняли повстання на пiвднi Лаосу, яке мало не стiльки нацiональне, скiльки iдеологiчне спрямування. Нині кхмери В'єтнаму у зв'язку зi своєю нечисленнiстю, проживанням у важкодоступних районах, наявнiстю нацiональної держави кхмерiв Камбоджі, яка безперечно зацiкавлена у стабiльних дружних стосунках з В'єтнамом, не можуть реально претендувати на вiддiлення.

Отже, прогнозується, що територiальнi межi В'єтнаму не змiняться. Столицею залишиться місто Ханой. 
Камбоджа
Одна з небагатьох країн Азiї, яка є практично однонацiональною країною народу кхмерiв, що є одним з найдавнiших корiнних народiв Iндокитаю. Можна вважати, що тепер країна перебуває ще на стадiї формування своєї державної територiї, оскiльки вона тривалий час не мала стiйкого уряду та стабiльних кордонiв. Пiсля звiльнення з колонiальної залежностi вiд Францiї в країнi велася громадянська вiйна, яка закiнчилася встановленням кривавого комунiстичного режиму "червоних кхмерiв". Цей режим не лише iгнорував нацiональнi проблеми власного народу, але й здiйснив проти нього безпрецедентний геноцид. Тому не було й мови про пiдтримку сепарацiйних прагнень кхмерiв Таїланду та Лаосу, якi вели постiйну боротьбу з мiсцевими урядами.

Hа сучасному етапi, коли Камбоджа пiсля рокiв занепаду та тиранiї намагається йти демократичним шляхом, цiлком ймовiрний варiант, коли знову актуальною стане проблема об'єднання всiх кхмерiв в одну державу. Прогнозована нестабiльнiсть у Таїландi, де кхмери займають значну територiю, очевидно, сприятиме успiху такого об'єднання. Дещо iнша ситуацiя в Лаосi. Вона прогнозується досить стабiльною. Лаос сам претендує на повернення своїх етнiчних земель, що входять до складу Таїланду. Як країна, що також тiльки починає рух до демократiї, Лаос є природним союзником Камбоджі. Зокрема, мiж цими країнами є угода, що гарантує непорушнiсть спільного кордону. Крім того, чисельнiсть кхмерiв Лаосу, незважаючи на значну територiю, на якiй вони проживають, невелика. Тому приєднання до Камбоджі кхмерських територiй у Лаосi малоймовiрне.

Отже, прогнозується приєднання до територiї сучасної Камбоджi етнiчних територiй кхмерiв Таїланду.

Межi.
Камбоджа - територiя сучасної Камбоджi; таїландськi округи Бурiрам, Сурiн, Сiсакет, пiвдень округу Убонратчатханi. Столиця - місто Пномпень. 
Лаос
Пiсля здобуття незалежностi країна пережила низку великих потрясiнь, насамперед пов'язаних з вiйною за незалежнiсть, громадянською вiйною та конфлiктами за участю великих держав. Тiльки у 1973 р. воєннi дiї на територiї Лаосу в основному припинилися. З того часу Лаос став стiйким союзником В'єтнаму. На пiвднi країни на значнiй територiї проживає община кхмерiв. Тут досить часто виникали прикордоннi iнциденти з Камбоджею, яка пiдтримувала кхмерів Лаосу. Для спiльної боротьби проти американських формувань та кхмерiв використовувалися навiть в'єтнамськi вiйська.

Проте на сучасному етапi в цiй частинi Лаосу не можна прогнозувати якихось територiальних змiн, оскiльки чисельнiсть кхмерiв (гiрських) незначна у порiвняннi з лао. Мiста, що є основними культурними та економiчними центрами, повністю контролюються лао. Те ж можна сказати про рiчковi порти, якi є практично єдиними транспортними вузлами у цьому регiонi. Рiка Меконг, найбiльша транспортна магiстраль Лаосу, перебуває пiд контролем лао. Тому вiдторгнення пiвденних територiй Лаосу на користь Камбоджi не прогнозується.

Iншi можливi територiальнi змiни пов'язанi з тим, що до складу Таїланду входять великi територiї, населенi переважно лао. Тут здавна iснували сильнi лаоськi князiвства, якi конфронтували з Сiамом. На пiвночi Таїланду дiяли прокомунiстичнi партизанськi загони, що складалися переважно з лао. Лао Таїланду численнiшi, нiж лао власне Лаосу. Таїландськi лао пiвденно-захiдного берегу Меконгу активно допомагали антикомунiстичним силам в Лаосi пiд час громадянської вiйни, чому сприяла i влада Таїланду. Проте нині змiцнiлi зв'язки мiж лао обох берегiв Меконгу сприятимуть вiдокремленню вiд Таїланду його пiвнiчної частини й об'єднанню всiх лао в одну нацiональну державу. З крахом комунiстичної iдеологiї зникла основна причина суперечностей всерединi народу лао, i його потенцiал тепер може бути цiлковито спрямований на об'єднання. Таким чином, прогнозується приєднання пiвнiчних територiй Таїланду до Лаосу, як iсторичних земель лао. Цьому сприяє також нацiональна полiтика офiцiйного таїландського уряду, який вважає лао частиною етносу таїв. Асимiляцiйна полiтика щодо лао не має жодних шансiв, враховуючи їхній iсторичний досвiд, компактнiсть проживання й існування незалежної держави. Вона лише консолiдує таїландських лао, спрямовує їх до об'єднання з лао Лаосу, веде до розпаду Таїланду як iмперської держави.

Межi.
Лаос - сучасна територiя Лаосу; таїландськi округи Так, Сукхотхай, Пхiтсанулок, Пхетчабун, Чайяпхум, Махасаракхам, Ройєт, Ясотхон i всi округи на пiвнiч вiд них, пiвнiчна частина округу Убонратчатханi. Столиця - місто В'єнтьян.
На рис. 4 зображено прогнозовану етнополітичну карту країн Бенгальської затоки. 

Сiнгапур
Можна розглядати варiант приєднання Сiнгапуру до Малайзiї, проте вiн видається малоймовiрним. У сучасному Сiнгапурi основними етнiчними групами є китайцi, малайцi та вихiдцi з Iндiї, причому китайцiв тепер бiльше, нiж малайцiв. Кожна з цих груп займає свою виразну соцiально-економiчну нiшу. Економiчний розвиток Сiнгапуру вищий, нiж Малайзiї. В умовах економiчної кризи, яка розпочалася, й, очевидно, буде загострюватися в "некомунiстичнiй" Пiвденно-Схiднiй Азiї, Сiнгапуру набагато легше вижити самому. Нестабiльнiсть, яка передбачається у Малайзiї, також не сприятиме приєднанню Сiнгапуру. Сiнгапур займає надто вигiдну економiко-географiчну нішу, щоб свiтовi держави дозволили Малайзiї оволодiти ним. Iсторично на мiсцi Сiнгапуру завжди iснували сильнi князiвства, що контролювали усю торгiвлю регiону завдяки контролю над Молуккською протокою. Таким чином, змiн статусу чи територiї Сiнгапуру не прогнозується. 
Малайзiя
Сучасна Малайзiя є федерацiєю, що об'єднує континентальну частину (пiвострiв Малакка) та територiї Сабах i Саравак на островi Калiмантан. Пов'язує ці території тільки те, що вони були британськими колонiями. Hi етнiчних, нi географiчних, нi економiчних зв'язкiв, якi б були достатнiми для збереження федерацiї, немає. Сабах i Саравак мають свої проблеми, свої особливостi, на якi континентальна Малайзiя практично не може впливати (детальнiше див. Iндонезiя). Тому майбутнє вiдокремлення Сабаху й Сараваку цiлком очевидне. Iншим чинником територiальних змiн Малайзiї є те, що малайцi компактно проживають у прилеглих до Малайзiї округах Таїланду, є там найчисельнішим i корiнним етносом, мають тiснi зв'язки з малайцями Малайзiї. Тому пiд час роздiлення Таїланду заселенi малайцями територiї, найiмовiрнiше, вiдiйдуть до Малайзiї.

Межi.
Саравак - штат Саравак. Столиця - місто Кучiнґ.
До Калiмантану (див. Iндонезiя) - штат Сабах.
Малайзiя - решта територiї країни; таїландськi округи Hаратхiват, Яла, Паттанi, Сатун, Пхукет, захiдна частина округу Крабi, пiвденна частина округу Сонгкхла. Столиця - місто Куала-Лумпур. 
Iндонезiя
Ця країна є одним з основних джерел дестабiлiзацiйно-оновлювальних процесiв у Пiвденно-Схiднiй Азiї. 

Після періоду швидкого росту економіки в цьому регіоні настала економічна нестабільність, в якій Індонезія, як найбільша країна регіону, зазнає найбільших втрат. Соцiальна структура країни вiдстала вiд рівня розвитку економіки. Це стало поштовхом до загострення нацiональних проблем. Входження у свiтову спiльноту, зайняття в нiй помiтного мiсця та економiчний поступ спричинили зростання нацiональної самосвiдомостi народiв Iндонезiї. Рiзнi частини країни значно вiдрiзняються між собою за своїм розвитком, а це є додатковим джерелом напруженостi.

Управнi кола Iндонезiї намагалися iнтегрувати всi етноси країни в єдиний так званий iндонезiйський народ, проте наштовхнулися на сильну протидiю. Hамагання Джакарти втримати державу вiд сепарацiйних вибухiв шляхом подолання соціальної відсталості й економiчного розвитку також зазнало невдачi, оскiльки цi процеси торкнулися лише островiв Ява та, частково, Суматру, а iншi частини країни значно вiдстали вiд них. Проте подальший економiчний спад Iндонезiї поширить нацiонально-сепарацiйнi процеси й на цi острови, теперiшню опору країни. Власне, сепарацiя на цих островах має велике значення тому, що на них проживає переважна бiльшiсть населення Iндонезiї. Тому саме з Яви та Суматри починається роздiлення держави. Поштовхами до цього є проблема Тiмору, який став для Iндонезiї "троянським конем", i поглиблення економiчної, а з нею й соцiально-полiтичної нестабiльностi в країнi. Hайiмовiрнiше, з ростом нестабiльностi на Явi посилиться боротьба мадурцiв за незалежнiсть, а мiж сундами та яванцями виникнуть дедалi вiдчутнiшi суперечностi щодо контролю над островом і країною загалом, що й призведе до роздiлу Яви. Паралельно процеси нацiональної сепарацiї дуже iнтенсивно розвиваються на Суматрi - островi з найбiльш зрiлими етносами, що мають значний iсторичний досвiд державностi: мiнангабао, малайцi, аче.

Джерело нестабiльностi на сходi - Молуккськi острови, де вже давно ведеться боротьба за незалежнiсть, осередком якої є острiв Амбон. За автономiю активно борються й макасари, що населяють пiвденну, найрозвиненiшу, частину острова Сулавесi. Ситуацiя на Калiмантанi, який, поряд з Hовою Гвiнеєю, є найвiдсталiшим островом Iндонезiї, дестабiлiзується внаслiдок сепарацiйних процесiв у пiвнiчнiй його частинi, що тепер належить Малайзiї. Hайбiльшим джерелом напруженостi, очевидно, стане Сабах - колишня англiйська колонiя, населена переважно даяками, якi є давнiм етносом острова й дедалi активнiше борються проти малайцiв, що домiнують в Калiмантанськiй частинi Малайзiї. Боротьба даякiв Сабаху сприятиме етнiчному розвиткові й сепарацiйним процесам у даякiв iндонезiйської частини острова, а з iншого боку, це, очевидно, призведе до вiддiлення найрозвиненiшого етносу iндонезiйського Калiмантану - банджарцi, що населяють його пiвденну частину. Пiд час сепарацiйних процесiв в Iндонезiї захiдну (iндонезiйську) частину Hової Гвiнеї (Захiдний Iрiан), найiмовiрнiше, буде приєднано до теперiшньої Папуа-Hової Гвiнеї, яка вже має досвiд об'єднання (утворена з двох колишнiх австралiйських колонiй), веде активну регiональну полiтику й претендує на роль лiдера в Меланезiї. Основне населення Захiдного Iрiану також належить до папуаських народiв. Hавiть адмiнiстративний центр провiнцiї - місто Джаяпура - розташований бiля кордону з Папуа-Hовою Гвiнеєю.

Тепер основним iнтегруючим етносом Iндонезiї є малайцi, якi розселенi на рiзних островах, домiнують в торгiвлi, їх мова є державною мовою Iндонезiї. Проте вони становлять менше 10% населення країни. Крiм того, вони роздiленi на рiзнi племена, багато з яких видiляються в окремi етноси (наприклад, банджарці). Тому економiчний спад, з одного боку, та зростання самосвiдомостi iнших етносiв, з другого, можуть невдовзі призвести до рiзкого зменшення їхньої iнтегруючої ролi.

Таким чином, прогнозуємо виникнення на територiї теперiшньої Iндонезiї 25 етнополiтичних утворень. Зокрема, на островi Суматра та прилеглих невеликих островах: Аче (країна народу аче, який має окрему етнiчну провiнцiю і зазнає великого впливу iсламського фундаменталiзму); Батака (країна батакiв); Мiнангабау (країна народу мiнангабау); Шрiвiджайя (країна переважно малайцiв, на мiсцi середньовiчної держави малайцiв); Лампунг (країна лебонгiв i близьких до них барiсанiв, зi значною частиною переселенцiв з острова Яви); Hiас i Бату (країна нiасцiв); Ментавайя (країна етносу ментавайя). Hа островi Ява та Малих Зондських островах: Сунд (країна сундiв); Ява (країна яванцiв); Мадур (країна мадурцiв); Джакарта (мiсто-держава зi змiшаним населенням, подiбно до Сінгапуру); Балi (країна балiйцiв); Ломбок i Сумбава (країна сасакiв i сумбавiнцiв); Сумба i Флорес (країна бiма та сумбiйцiв); Тiмор (країна близьких мiж собою племен Тiмору та сусiднiх островiв, якi, ймовiрно, консолiдуються в єдиний етнос). Hа Калiмантанi (включно з територiями, якi тепер не належать Iндонезiї): Бруней (теперiшнiй незалежний султанат Бруней, багатий на нафту, за рiвнем життя значно переважає всi прилеглi територiї); Саравак (країна даякiв i калiмантанських малайцiв на мiсцi колишньої британської колонiї, теперiшнiй штат Малайзiї); Банджарiя (країна банджарцiв); Калiмантан (країна консолiдованих даякiв i калiмантанських малайцiв). Hа Сулавесi та Молукських островах: Мiнанхас (країна етносу мiнанхаса); Горонтало (країна етносiв горонтало та томiнi); Макасар (країна макасарiв); Бугi (країна бугiв); Толо (країна етносу, консолiдованого на основi бутунзьких племен); Сулавесi (країна етносу, консолiдованого на основi племен тораджiв); Молукка (країна близьких мiж собою народностей Молуккського архiпелагу, консолiдованих навколо амбонцiв); Хальмахера (країна папуаських народiв, що населяють пiвнiч острова Хальмахера). Захiдний Iрiан, очевидно, увiйде до складу Папуа-Hової Гвiнеї (назва цiєї країни, ймовiрно, буде Hова Гвiнея).

Межi.
Аче - провiнцiя Аче. Столиця - місто Банда-Ачех. Хоча острів Сiмьолуа та близькi до нього дрiбнi острови населенi не аче, а їхнє населення етнiчно близьке до населення острова Hiас, вiдокремлення вiд Аче цього острова малоймовiрне, оскiльки внаслiдок активностi та значного етнiчного розвитку аче їх вiдокремлення прогнозується швидше, нiж сепарацiйнi процеси етносiв островiв на захiд вiд Суматри. Крiм того, аче суттєво впливають на ситуацiю на всiй Пiвнiчнiй Суматрi й зможуть утримати всю територiю своєї провiнцiї.
Батака - провiнцiя Пiвнiчна Суматра (крiм острова Hiас i островiв Бату). Столиця - місто Пематанґсiантар. Теперiшнiй адмiнiстративний центр - Медан, населений переважно малайцями та народами Яви, навряд чи зможе стати полiтичним центром батакської держави. Острови Hiас i Бату, населенi не батаками, навряд чи можуть залишитися в складi Пiвнiчної Суматри, оскiльки батакiв ослаблює внутрiшньоплемiнна боротьба, що має суттєвi об'єктивнi пiдстави, а також боротьба з iншими етносами провiнцiї, що, очевидно, намагатимуться перешкодити виникненню етнодержавного утворення батакiв. Проте це не в змозi перешкодити державностi батакiв, якi, як випливає з полiтичної ситуацiї на Суматрi, вже дозрiли до неї.
Мiнангабау - провiнцiї Захiдна Суматра (крiм островiв Ментавай), Рiау (крiм архiпелагу Лiнга й острова Бiнтан з прилеглими дрiбними). Столиця - місто Паданг. Адмiнiстративний центр провiнцiї Рiау Паканбару має значно менше значення, нiж Паданг. Крiм того, вiн розташований бiля межi розселення мiнангабау. Hаселення островiв Ментавай становить окремий етнос, на територiю якого мiнангабау й не претендують. Ще бiльшою мiрою це стосується населених малайцями островiв на схiд вiд Суматри, якi тепер входять до провiнцiї Рiау.
Шрiвiджайя - провiнцiї Пiвденна Суматра i Джамбi, архiпелаг Лiнга й острів Бiнтан з прилеглими дрiбними островами. Столиця - місто Палембанг. Хоча населення провiнцiї Джамбi іноді трактують як окремий етнос, його етнiчнi вiдмiнностi вiд решти малайцiв Суматри не надто великi. Крiм того, об'єднавчим чинником є досвiд державностi в середнi вiки. Досвiд державностi, етнiчнi вiдмiнностi вiд малайцiв Молукки, наявнiсть власної елiти є основними причинами того, що об'єднання Малайзiї та Шрiвіджайї малоймовiрне.
Лампунг - провiнцiї Лампунг i Барiсанг. Столиця - місто Телукбутунг. Хоча це мiсто на сьогодні не є адмiнiстративним центром, це - безумовний центр тяжiння у Пiвденнiй Суматрi. Роздiлення двох близьких народiв (лебонгiв i барiсанiв) протягом часу, на який робимо прогноз, малоймовiрне, оскiльки спiльно їм значно легше вирiшувати проблеми державного становлення, суперечностi з сусiднiми етносами. Історично мiж ними склалися тiснi зв'язки й практично вiдсутнi суттєвi суперечностi.
Hiас i Бату - острiв Hiас й острови Бату. Столиця - місто Гунунгсiтолi.
Ментавайя - острови Ментавай. Столиця - місто Матобе.

Видiленню в окремi етнополiтичнi утворення народiв невеликих островiв на захiд вiд Суматри сприятиме їх етнiчна вiдмiннiсть вiд етносiв прилеглих частин Суматри, а також державотворчi процеси на недалеких від них Андаманських i Hiкобарських островах, народи яких досить активно борються за автономiю вiд Iндiї.

Сунд - провiнцiя Захiдна Ява. Столиця - місто Бандунг. Хоча на пiвнiчному сходi провiнцiї проживає значна частина яванцiв, проте вже нині Захiдна Ява вважається етнiчною провiнцiєю сундiв.
Ява - провiнцiя Центральна Ява, мiсто-провiнцiя Джок'якарта, захiдна частина провiнцiї Схiдна Ява включно з містом Сурабая. Столиця - місто Семаранг. 
Мадур - схiдна частина провiнцiї Схiдна Ява включно з островом Мадура та прилеглими невеликими островами. Столиця - місто Маланг. Активна боротьба мадурцiв за автономiю триває вже багато рокiв. Мадурцi мають достатню чисельнiсть, соцiальну структуру та рiвень розвитку, щоб, претендуючи на власну державнiсть, стати одним з основних дестабiлiзаторiв Iндонезiї.
Джакарта - мiсто-провiнцiя Джакарта. Джакарту оточують територiї, заселенi переважно сундами. Проте сама теперiшня столиця Iндонезiї має неоднорідний етнiчний склад, в якому домiнують малайцi та яванцi. Велике торгове й економiчне значення Джакарти, її фактична вiдiрванiсть вiд Захiдної Яви й етнiчний склад роблять це мiсто подiбним до Сiнгапуру. Рiвень економiчного розвитку Джакарти суттєво вищий, нiж решти територiї острова Ява, не кажучи про iншi вiдсталiшi острови. Тому пiд час загострення економiчної кризи в Iндонезiї це мiсто виявиться найвразливiшим i не зможе контролювати територiю не тiльки Зондських островiв, але й острова Ява. Столиця - місто Джакарта.
Балi - провiнцiя Балi. Столиця - місто Сiнгараджа. Сепарацiї балiйцiв сприяє їх релiгiйна вiдмiннiсть вiд решти мешканцiв Зондських островiв. Провiнцiя Балi вже тепер є етнiчною провiнцiєю балiйцiв.
Ломбок i Сумбава - острiв Ломбок (населений сасаками), заселена сумбавiнцями захiдна частина острова Сумбава (на захiд вiд затоки Салех) i острiв Мойо. Столиця - місто Матарам, теперiшнiй адмiнiстративний центр провiнцiї Захiдна Hуса-Тенгара. Сасаки i сумбавiнцi - спорiдненi народи, мiж якими не виникало значних суперечностей. Схiдна частина острова Сумбава заселена етносом бiма, суттєво вiдмiнним вiд сумбавiнцiв за мовою та походженням. Основна частина бiма населяють острiв Флорес, й тому пiд час сепарацiйних процесiв, найiмовiрнiше, з ними об'єднається захiдна гiлка народу бiма з острова Сумбава.
Сумба i Флорес - острови Сумба, Саву, Флорес (крiм його схiдної частини вiд міста Маумере) з дрiбними островами та схiдна частина острова Сумбава, заселенi переважно спорiдненими мiж собою бiма та сумбiйцями. Hайiмовiрнiша столиця - місто Енде.
Тiмор - острiв Тiмор та меншi острови на захiд вiд нього аж до острова Флорес, включно iз захiдною його частиною (вiд міста Маумере). Столиця - місто Дiлi. Колишнi португальськi колонiї Схiдний Тiмор та Окусi було приєднано до Iндонезiї всупереч мiжнародним нормам та проти бажання населення пiд час вiйськового перевороту в Португалiї та подальшої нестабiльностi в нiй i її колонiях. З того часу населення цих територiй вело активну боротьбу за незалежнiсть. Ця боротьба призвела до проведення в Східному Тіморі референдуму щодо його статусу, на якому переважна більшість населення висловилася за незалежність. Під тиском міжнародної спільноти уряд Індонезії був змушений визнати результати цього референдуму. Почався процес формування незалежної держави. Те, що досить розвинений Схiдний Тiмор певний час був об'єднаний із захiдною частиною цього острова в одну країну, сприяло швидкому розвиткові та консолiдацiї спорiднених мiж собою племен, що населяють схiдну частину провiнцiї Схiдна Hуса-Тенгара. Схiдний Тiмор є активним консолiдацiйним центром цього процесу. Тому боротьба тіморців за незалежність вже поширилася й на решту територiї острова й сусiднi острови. Острови на схiд вiд Тiмору мiж Арафуртським морем i морем Банда (Ару, Кай, Танiмбар, Дамар, Бабар й iншi) заселенi також племенами, етнiчно близькими до тiморських. Проте вони перебувають у складi провiнцiї Молукка, яка має власний консолiдацiйний i сепарацiйний центр місто Амбон, і, швидше всього, їх не буде приєднано до Тiмору. Активнiсть Тiмору спрямована на захiд, а не на схiд, позаяк рiзниця в рiвнi Схiдного Тiмору з островами на схiд вiд нього аж надто значна.
Банджарiя - провiнцiя Пiвденний Калiмантан, пiвденно-схiдна частина провiнцiї Центральний Калiмантан, заселенi переважно банджарцями. Столиця - місто Банджармасiн. З-помiж iнших малайських та даякських етносiв Калiмантану банджарцi видiляються вищою етнiчною зрiлiстю, структурованiстю та чисельнiстю. Тому їх сепарацiя вiд решти народiв Калiмантану спостерігається вже тепер.
Калiмантан - малайзiйський штат Сабах; iндонезiйськi провiнцiї Схiдний Калiмантан, Захiдний Калiмантан i переважна частина Центрального Калiмантану (крiм пiвденно-схiдної його частини, територiї на пiвденний схiд вiд адмiнiстративного центру провiнцiї - міста Паланкарая). Столиця - місто Белiкпапан. Даяки штату Сабах виконують роль активного стимулятора розвитку та консолiдацiї для вiдсталих даякських племен iндонезiйської частини Калiмантану. Сабах має найгiршi умови для самостiйного розвитку серед штатiв Малайзiї, на вiдмiну вiд сусiднього Сараваку, який ще з часiв британської колонiї вважався привiлейованим i користувався значно бiльшою автономiєю. Проте значнi природнi багатства штату сприяють його економiчному розвиткові, прагненню до суверенiтету мiсцевого населення над ресурсами й активному сепарацiйному рухові. Зразком економiчного процвiтання за рахунок контролю над власними ресурсами є сусiдня держава Бруней. Проте даяки Сабаху можуть претендувати й на багатства iндонезiйської частини Калiмантану, на якiй вони є корiнним народом. Прибережнi райони цiєї частини острова заселенi переважно малайцями. Проте, як i даяки, вони неструктурованi (крiм банджарцiв). Спiльне прагнення до суверенiтету над островом та боротьба з центральною владою Iндонезiї консолiдує малайцiв з даяками. Оскiльки племена обох цих народiв перебувають на порозi консолiдацiйного процесу, можливе утворення на їх основi спiльного калiмантанського етносу. Приєднання до Калiмантану малайзiйського штату Саравак малоймовiрне у зв'язку з бiльшою структурованiстю його населення, значною автономiєю та традицiйною конкуренцiєю із Сабахом. Сабах, що перебуває в гiрших умовах i на якому є значнішi ресурси, має суттєво бiльшi, нiж Саравак, стимули для розвитку, тому, найiмовiрнiше, саме вiн матиме вагоміший вплив на бiльшу частину Калiмантану. Малоймовiрно, що столицею Калiмантану стане центр Сабаху місто Кота-Кiнабалу, оскiльки це не сприяло б консолiдацiйним процесам. Hе може бути таким центром i адмiнiстративний центр Схiдного Калiмантану місто Самарiнда, оскiльки воно заселене переважно малайцями. Великим мiстом - з великою часткою i даякiв, i малайцiв - є Белiкпопан, який до того ж є найбiльшим економiчним центром острова. Тому, найiмовiрнiше, саме це мiсто і стане столицею.
Мiнанхас - схiдна частина пiвострова Мiнанхас, що на островi Сулавесi. Столиця - місто Манадо. Етнос мiнанхаса, що заселяє цю територiю, структурований i має великий центр притягання - місто Манадо. Цей етнос суттєво вiдрiзняється вiд решти народiв Сулавесi як за мовою, так i за релiгiєю. Тому приєднання до Мiнанхасу сусiднiх етносiв горонтало та томiнi малоймовiрне.
Горонтало - захiдна та центральна частина пiвострова Мiнанхас. Столиця - місто Горонтало. Основний етнос - горонтало. Томiнi, що заселяють захiдну частину пiвострова, близькi до горонтало, i вже сьогодні вiдбувається процес консолiдацiї цих етносiв.
Макасар - пiвденна частина провiнцiї Пiвденний Сулавесi. Столиця - місто Уджангпаданг. Макасари найбiльш етнiчно структурованi, достатньо чисельнi й уже тепер активно проявляють прагнення жити у власнiй етнiчнiй державi. Їх сепарацiя очiкується швидше, нiж iнших народiв Сулавесi, тому вони, очевидно, не приєднають до себе територiї менш чисельних народiв (буги, тораджi), оскiльки на них бiльше впливає центральна iндонезiйська влада. Проте із сепарацiєю макасарiв сепарацiйний процес охопить i решту острова.
Бугi - центральна частина провiнцiї Пiвденний Сулавесi. Столиця - місто Маджене. Етнос бугiв менш чисельний i розвинений, нiж макасари, проте значною мiрою перебуває пiд їхнiм впливом i структурованiший, нiж сусiднi бутунги та тораджi, якi, проте, займають значно бiльшу територiю. Тому сепарацiя бугiв, очевидно, вiдбудеться пiсля макасарiв, але ранiше, нiж iнших народiв центральної частини острова Сулавесi. Об'єднання їх із сусiднiми народами малоймовiрне.
Толо - провiнцiя Тенгара, територiї провiнцiї Центральний Сулавесi на узбережжi затоки Толо, схiдна частина провiнцiї Пiвденний Сулавесi. Столиця - місто Кендарi (адмiнiстративний центр провiнцiї Тенгара). Етнодержавне утворення виникне на основi консолiдацiї бутунзьких племен пiд час роздiлення Iндонезiї.

Сулавесi - центральна частина острова Сулавесi. Столиця - місто Палу (адмiнiстративний центр провiнцiї Центральний Сулавесi). Hайвiдсталiша час-тина острова. Племена тораджi перебувають лише на порозi етнотворчих консолiдацiйних процесiв. Проте вiдокремленiсть їх вiд решти населення острова вiдчувається дуже виразно. Тому приєднання їх до якогось із сусiднiх етнодержавних утворень малоймовiрне.
Молукка - провiнцiя Молукка, крiм пiвнiчної частини острова Хальмахера, а також острови Бангай (Центральний Сулавесi), острови на захiд вiд пiвострова Чендравасiх (Захiдний Iрiан). Столиця - місто Амбон. У Молуццi проживає досить багато спорiднених народностей. Вони вже нині консолiдуються навколо амбонцiв, які активно виявляють прагнення до самостiйного розвитку. Боротьба проти центральних iндонезiйських властей та наявнiсть впливового консолiдацiйного центру (місто Амбон), а також близькi географiчнi й економiчнi умови ведуть до об'єднання народностей Молуккського архiпелагу й iнших островiв, що перебувають у складi провiнцiї Молукка. Hародностi пiвнiчної частини острова Хальмахера, що належать до папуаської групи народiв, етнiчно повністю вiдрiзняються вiд решти народiв провiнцiї. Тому вони, найiмовiрнiше, не братимуть участi в консолiдацiйних процесах молуккських народiв i прагнутимуть окремого етнодержавного утворення.
Хальмахера - пiвнiчна частина острова Хальмахера. Ймовiрна столиця - місто Джойлоло. Сепарацiї Хальмахери, очевидно, сприятимуть процеси об'єднання з Папуа-Hовою Гвiнею Захiдного Iрiану, заселеного спорiдненими з пiвнiчно хальмахерцями папуаськими народами.
До Папуа - провінція Іріан-Джая.
Прогнозовану етнополітичну карту сучасної Індонезії показано на рис. 5. 

Фiлiпiни
Багатонацiональна держава, що її населяють багаточисельнi корiннi недержавнi, але достатньо сформованi для державностi етноси. В країнi йде активна полiтична боротьба рiзних етнiчних груп за самовизначення. Зокрема, на пiвденному островi Мiнданао вже багато рокiв ведеться збройна боротьба народiв моро за незалежнiсть. Дедалi активнiшими стають полiтичнi виступи народу вiсайя. Hемає єдності і серед правлячої елiти держави. Фiлiппiни вражає масштабна економiчна криза, яка охопила Пiвденно-Схiдну Азiю. Hарод тагали, на територiї проживання якого розташована столиця країни i який займає у Фiлiппiнах домiнуюче становище, за чисельнiстю становить менше чвертi населення країни. 

Отже, існують достатнi умови для подiлу країни на етнодержавнi утворення корiнних етносiв. Позаяк частина етносiв Фiлiппiн перебуває на стадiї формування, цю країну вiдносимо до типу 2.

Основним джерелом напруження тепер є острiв Мiнданао, процеси на якому й дадуть основний поштовх для роздiлення. Проте, як i у випадках iнших полiетнiчних утворень, остаточне роздiлення на Фiлiппiнах може початися, коли до сепарацiйних процесiв активно долучиться другий за значенням та роллю в державi етнос (згадаймо роль України в СРСР; Хорватiї в Югославiї; Iндiї в Британськiй iмперiї). Таким етносом у Фiлiппiнах є вiсайя, що заселяють центральну частину архiпелагу. Очевидно, рух вiсайя за незалежнiсть дуже активiзується із загостренням економiчної кризи, що призведе до видiлення етнiчної елiти, iнтереси якої розiйдуться з iнтересами елiти столичної.

Виходячи із зазначених тенденцiй та етнiчної ситуацiї, на Фiлiпiнах можна прогнозувати виникнення п'яти етнополiтичних утворень: Лусон (країна iлокiв i консолiдованих навколо них малочисельних племен пiвнiчного Лусону), Тагалог (країна тагалiв i спорiднених з ними етносiв пiвденного Лусону та прилеглих островiв, асимiльованих тагалами), Вiсайя (країна етносу вiсайя та асимiльованих ним близьких етносiв), Сулу (країна етносу, сформованого з племен, яких об'єднують пiд назвою "моро"), Палаван (країна етносу, сформованого з племен острова Палаван).

Межi.
Лусон - центральна (гiрська) та пiвнiчно-захiдна частини острова Лусон. Ймовiрна столиця - місто Лаоаг. Iлоки є багаточисельним i достатньо структурованим етносом, який нині активно консолiдує навколо себе племена пiвнiчної та гiрської частин острова. Усвiдомлюючи свою етнiчно-культурну окремiшність вiд тагалiв, пiд час роздiлення Фiлiпiн iлоки, найiмовiрнiше, видiляться в самостійне етнодержавне утворення. Hа роль столицi може претендувати кiлька мiст пiвнiчного Лусону. Hайзначнiше з них - місто Лаоаг. 
Тагалог - пiвденна та пiвденно-схiдна частини острова Лусон, острови Мiндоро, Марiндукве, Масбате, Катандуанес i прилеглi малi острови. Столиця - місто Манiла.
Вiсайя - центральнi острови архiпелагу (Самар, Панай, Hегрос, Себу, Бахоль, Лейте та меншi острови мiж ними), острiв Мiнданао (крiм сучасних провiнцiй Дiполог, Пагадiан, Маравi, Маганой, Iсулан, Коронадай та пiвденної частини провiнцiї Iлiган). Імовiрна столиця - місто Себу (хоча можливi й iншi варiанти).
Сулу - пiвденно-захiдна частина острова Мiнданао (теперiшнi провiнцiї Дiполог, Пагадiан, Маравi, Маганой, Iсулан, Коронадай та пiвденна частина провiнцiї Iлiган), архiпелаг Сулу. Ймовiрна столиця - місто Котабато (або місто Зомбоанга, що менш імовiрно).
Палаван - острiв Палаван та iншi острови, що входять до сучасної провiнцiї Палаван. Столиця - місто Пуерто-Принсеса (теперiшнiй адмiнiстративний центр провiнцiї). Острiв Палаван - найменш розвинена частина Фiлiпiн, етнiчно суттєво вiдмiнна як вiд центральних Фiлiпiн, так i вiд пiвденно-захiдного Мiнданао. Проте на пiвднi острова проживають племена моро, якi й можуть стати детонатором невходження острова до Вiсайя. Очевидно, боротьба моро зачепить i Палаван, активiзуючи етноконсолiдацiйнi процеси на цьому островi, хоча моро й не стануть їхнім центром, бо у цiй провiнцiї вони надто малочисельнi. 

Південна Азія
Iран
Hа територiї сучасного Iрану проживає близько 30 етносiв на своїх iсторичних землях. Бiльшiсть з них претендують на власнi незалежнi етнодержавнi утворення - таке прагнення вони неодноразово демонстрували своєю боротьбою як у ХХ столiттi, так i у давнiшi часи. 

Основними чинниками, якi сприятимуть виникненню нових держав на територiї сучасного Iрану, є: 
•	теперiшня етнiчна ситуацiя - панівна нацiя персiв пригноблює iншi народи, стримує розвиток їхнiх культур; 
•	iсторична ситуацiя - багато народiв мали прецеденти державних утворень на початку ХХ ст.; народи Iрану слабо пов'язанi мiж собою; немає сильного центру, який мiг би й надалi стримувати сепарацію регiонів країни; 
•	економiчний фактор - народи прикаспiйських регiонiв заселяють економiчно розвиненішi райони i мають перспективи розвитку власних держав на основi значної ресурсної бази; 
•	релiгiйний аспект - белуджi й айсори вiдрiзняються вiд персiв вiросповiданням; 
•	зовнiшнi впливи - розпад Iрану вигiдний Європi (зниження рiвня тероризму внаслiдок вирiшення мiжетнiчних конфлiктiв, передусiм проблеми курдської держави). США та європейськi країни активно протидiють намаганням Iрану бути регiональним лiдером, мати власну ядерну зброю, проводити зовнiшню полiтику без огляду на позицiю свiтової спiльноти. Тому цi країни зацiкавленi в ослабленнi Iрану; 
•	неможливiсть iнтеграцiї у свiтову спiльноту (а це необхiдно для дальшого розвитку країни) без демократизацiї, яка, в свою чергу, приведе до реалiзацiї прав народiв на самовизначення; релiгiйний радикалiзм, який останнiм часом був основним об'єднавчим чинником, вже втратить свою силу; 
•	вплив процесiв становлення етнодержавних утворень на Кавказi, в Туреччинi та в Iраку. 
Оскільки є всi пiдстави вважати Iран iмперiєю, його розпад можна прогнозувати вiдповiдно до варiанта А для територiй типу 1. Тому на його територiї прогнозується виникнення нацiональних держав, якi приєднають ще й етнiчнi землi своїх народiв на територiях сучасних Iраку, Туреччини, Афганiстану, Пакистану, що були видiленi штучно бе ння етнiчного складу їхнього населення. Роздiленi кордонами сучасних держав, народи ведуть сьогодні чи вели ранiше полiтичну та збройну боротьбу за незалежнiсть i об'єднання. 

Отже, частини територiї Iрану вiдiйдуть до таких етнодержавних утворень. 

Курдистан. Територiя, заселена курдами, штучно подiлена кордонами Туреччини, Iрану, Iраку, Сирiї. Чинники за утворення незалежної держави курдiв: 
•	висока нацiональна свiдомiсть курдiв; 
•	збройна та полiтична боротьба за незалежнiсть на сучасному етапi; 
•	iсторичнi прецеденти державностi (1920 року вже існувала Курдська республiка на територiї iранського Курдистану); 
•	зовнiшня пiдтримка Сирiї, частково Європи та США (для зниження рiвня тероризму та послаблення екстремiстського Iрану); 
•	наявнiсть консолiдуючого центру - міста Мосул в Iраку. 
Азербайджан. Прогнозується, що нова країна об'єднає сучасний незалежний Азербайджан та iранський Азербайджан. Абсолютну бiльшiсть на цiй територiї становлять азербайджанцi. Основнi чинники, що ведуть до об'єднання Азербайджану: 
•	високий рiвень самосвiдомостi населення (бiльшiсть при спiлкуваннi та веденнi справ надає перевагу азербайджанськiй мовi); 
•	?компактнiсть проживання (Схiдний Азербайджан); 
•	боротьба за утворення власної держави (низка повстань у 20-х рр. ХХ ст.); 
•	великий культурний центр усiх азербайджанцiв - місто Тебрiз; 
•	адмiнiстративна виокремленiсть (Схiдний Азербайджан); 
•	достатня соцiальна структура для утворення незалежної держави; 
•	азербайджанцi є корiнною нацiєю на своїй територiї. 

Луристан. Країна лурiв - перехiдного етносу (між персами та курдами). Чисельнiсть i соцiальна структура цiлком достатнi для утворення незалежної держави. Iншi чинники, що сприяють утворенню незалежної держави лурiв: 
•	компактнiсть проживання; 
•	видiленiсть в окрему адмiнiстративну одиницю; 
•	практична незалежнiсть лурських племен вiд центрального уряду на сучасному етапi; 
•	збройна боротьба за незалежнiсть на початку 40-х рр. ХХ ст.; 
•	наявнiсть сильного консолiдуючого центру - міста Хоремабад. 

Бахтiарiя. Територiя, заселена бахтiарами, - народом, спорiдненим з лурами. Можна розглядати можливiсть утворення спiльної держави з лурами, оскiльки обидва народи завжди спiльно виступали проти центрального уряду метрополiї. Проте на сучасному етапi областi проживання лурiв та бахтiарiв територiально віддiленi. Крiм того, кожен з народiв має власну елiту і власний досвiд територiального самоуправлiння. Тому ймовiрнiшим є утворення незалежної Бахтiарiї. 

Чинниками, що сприяють цьому, є: 
•	компактнiсть проживання та адмiнiстративна виокремленість; 
•	практична незалежнiсть бахтiарських ханiв вiд центрального уряду на сучасному етапi; 
•	збройна боротьба всерединi ХХ ст.; 
•	власна культура та мова і високий рiвень самосвiдомостi. 

Країна народiв пiвнiчного Фарсу. Hаселена спорiдненими мiж собою племенами кашкайцiв, кохгiлує, мамасенiв. Цi народи часто виступали разом проти центрального уряду, зокрема вели збройну боротьбу за самостiйнiсть у 40-х роках ХХ ст. Цi племена прийшлi, тюркських коренів, за походженням i культурою суттєво вiдрiзняються вiд iранцiв. Територiя їх проживання в горах Загросу видiлена в генерал-губернаторство Боєрахмедi та Кохгiлує. Саме на територiї цiєї адмiнiстративної одиницi, а також певної частини територiї на схiд вiд неї прогнозується формування етнодержавного утворення цих народiв. Ймовiрною назвою цього утворення може бути Кохгiлує (частина назви адмiнiстративної одиницi й назва одного з основних народiв). Консолiдуючим центром є місто Ясудж. 

Елам. Територiя сучасного остану Хузестан. Позаяк переважну бiльшiсть населення цiєї територiї становлять араби-шиїти, тут можливе утворення держави конфедеративного типу, об'єднаної з пiвденною частиною Iраку, яка має подiбний етнiчний склад. Основнi чинники, що сприяють вiдокремленню Хузестану: 
•	суттєва вiдмiннiсть основного населення (арабiв) вiд iранцiв за мовою, культурою, ментальнiстю; висока етнiчна самосвiдомiсть, пiдтримка арабiв iнших країн; 
•	збройна боротьба за незалежнiсть арабiв Хузестану у 20-х рр. ХХ ст.; 
•	з видiленням Луристану, Кохгiлує та Бахтiарiї Хузестан буде слабо зв'язаний з метрополiєю (Iраном); 
•	економiчна зацiкавленiсть мiсцевої елiти у контролі над енергетичними ресурсами, можлива пiдтримка в цьому Європи та США. 

Чинники, що сприяють об'єднанню з пiвденною частиною Iраку: 
•	iсторична спiльнiсть населення цих земель; 
•	етнiчна та релiгiйна єднiсть; 
•	араби пiвденного Iраку вели збройну боротьбу проти арабiв пiвнiчного Iраку (повстання 1935 р.); 
•	простежуються сильні тенденцiї до автономiї пiвдня Iраку. Цьому, зокрема, сприяє оголошення ООH зони заборони польотiв для iракської авiацiї; 
•	подiбна економiчна спецiалiзацiя обох територiй, спiльні економiчні iнтереси; наявнiсть сильного консолiдуючого центру - міста Басра; 
•	досить iнтенсивний рух населення мiж пiвденними районами Iраку та Хузестаном. 

Hовоутворена держава, ймовiрно, дістане iсторичну назву Елам. 

Белуджистан. Територiя, населена переважно белуджами. Земля белуджiв штучно роздiлена кордонами трьох держав: Афганiстану, Пакистану й Iрану. Через існування значної нестабiльностi у цих державах прогнозується утворення незалежної держави белуджiв, яка об'єднала б етнiчнi землi цього народу, що перебувають сьогодні у складі цих трьох країн. 

Чинники, що сприяють утворенню держави белуджiв: 
•	релiгiйний (белуджi - сунiти, а перси - шиїти); 
•	нестабiльна ситуація у Пакистанi та Афганiстанi вже нині призвела до консолiдацiї племен белуджiв i фактичного контролю ними всiх своїх етнiчних територiй в Афганiстанi; 
•	белуджi вели збройну боротьбу проти персiв у 1919-20 рр.; 
•	белуджi мають сильний консолiдуючий центр - місто Кветта, сучасний адмiнiстративний центр пакистанської провiнцiї Белуджистан; 
•	швидке збільшення чисельностi белуджiв внаслiдок високого природного приросту; 
•	iсторичнi традицiї державотворення (у середньовiччi iснувало сильне ханство белуджiв); 
•	белуджі зберегли й розвивають власну культуру та мову. 

Гiлян. Територiя на пiвденно-захiдному узбережжi Каспiйського моря, населена гiляками, галєшами, талишами. Гiляки i галєшi - етнiчно спорiдненi народи (галєші проживають переважно у гiрських районах i не мають сильної елiти). Талишi є перехiдним етносом мiж гiляками та азербайджанцями. Усi три народи мають власні культури i мови, якi їм вдалося зберегти, незважаючи на активнi спроби асимiляцiї персами. 

Досить імовiрними є чотири варiанти майбутнього статусу Гiляну: 

а) утворення трьох незалежних держав гiлякiв, галєшiв, талишiв; 
б) утворення спiльної держави галєшiв i гiлякiв та приєднання талишiв до Азербайджану, оскiльки талишi перебувають пiд впливом азербайджанцiв; 
в) аналогiчно до варiанта (б) з утворенням незалежної держави талишiв; 
г) утворення спiльної держави галєшiв, гiлякiв, талишiв. 

З цих варiантiв найiмовiрнiшим є варiант (г), оскiльки: 
•	талишi були б асимiльованi в Азербайджанi; 
•	територiя проживання талишiв iсторично й адмiнiстративно завжди належала до Гiляну; 
•	галєші й талишi не мають власної сильної елiти для утворення окремих держав; 
•	за малої територiї та невеликої чисельностi населення Гiляну його народи мають значно бiльшi шанси вiдстояти свої iнтереси перед потужнiшими сусiдами, діючи спільно. 

Утворенню незалежного Гiляну сприяють такi чинники: 
•	iсторичнi прецеденти (Гiлянська республiка 1919 р.); 
•	культурна та мовна вiдокремленiсть вiд персiв; 
•	великий iсторичний консолiдуючий центр - місто Решт, який водночас є важливим економiчним i торговим центром; 
•	Гiлян видiлений в окрему адмiнiстративну одиницю; 
•	високий, порiвняно з iншими частинами Iрану, економiчний розвиток, iнтенсивнi зв'язки з прикаспiйськими країнами. 

Мазандеран. Остан Iрану, населений племенами мазандеранцiв, якi iсторично завжди виступали проти Тегерана і надавали пiдтримку гiлякам пiд час їхнiх повстань. Хоча цей народ спорiднений з гiляками, проте має суттєвi культурнi та мовнi вiдмiнностi. Тому ймовiрним є утворення тут незалежної держави (взірцем може бути приклад роздiлення спорiднених мiж собою чеченцiв та iнгушiв). 

Чинники, що сприяють утворенню незалежного Мазандерану: 
•	боротьба за незалежнiсть на початку ХХ ст.; 
•	посилення тиску Тегерана на нацiональнi меншини; 
•	адмiнiстративна виокремленiсть Мазандерану; 
•	утворення незалежних Мазандерану та Гiляну вигiдне для Європи та держав Закавказзя, якi б хотiли вiдрiзати вiд нафтових родовищ Каспiйського моря Iран, який завжди претендував на гегемонiю в цьому районi. 

Айсорiя. Гiрськi райони на західному узбережжi озера Урмiя. Територiя заселена айсорами та вiрменами. Як наслiдок сепарацiйних процесiв у Iранi, можна розглядати два варiанти розвитку цiєї територiї: 

а) приєднання до Курдистану, який з трьох сторiн оточує цю територiю; 
б) утворення незалежної держави айсорiв i вiрменiв. 
Перший варiант менш імовiрний, оскiльки курди постiйно конфлiктували з вiрменами та айсорами (винищення айсорiв i вiрменiв пiд час Першої свiтової вiйни). Ймовiрнiшим є варiант (б). Hезалежна держава дасть змогу айсорам i вiрменам зберегти власні культури та мови. Виникнення нової Айсорiї дуже вигiдне для Європи та християнських держав Закавказзя (Вiрменiї, Грузiї). А вплив цих держав у Закавказзi (особливо Вiрменiї) прогнозується досить значний. Hi вiрменам, нi айсорам не вдасться вижити в iсламському Курдистанi. Айсори вiдрiзняються менталiтетом вiд персiв. Вони, як i вiрмени, є християнами-несторiанцями. Тому можна передбачити значну пiдтримку християнського свiту. 

Айсорам вдалося зберегти власну давню культуру та мову. Вiрмени на цiй територiї також постiйно стоять перед проблемою виживання. Тому вони будуть, швидше за все, активно сприяти утворенню незалежної Айсорiї, позаяк приєднання до Вiрменiї практично неможливе у зв'язку з територiальною роздiленiстю (та й iсторично ця територiя належала не вiрменам, а саме айсорам). Айсори мають достатню соцiальну структуру для утворення власної держави (значний відсоток айсорiв є високоосвiченими iнтелiгентами). Консолiдуючим центром є місто Урмiя. Хоча тут проживає досить значна кiлькiсть азербайджанцiв, все ж елiтнi посади займають вiрмени та айсори. Та й приєднання Айсорiї до Азербайджану, через iсторичнi причини, для айсорiв i вiрменiв ще менш привабливе, нiж приєднання до Курдистану. Загалом населення Айсорiї задовольняє перебування в багатонацiональному Iранi, проте з його роздiленням такий їх статус буде вже неможливий. 

Межi.
До Курдистану - остани Курдистан, Бахтран, Iлам, пiвнiчна частина остану Захiдний Азербайджан. 
До Азербайджану - остан Схiдний Азербайджан. Можливе перенесення столицi в місто Тебрiз. 
Луристан - остан Луристан. Столиця - місто Хоремабад. 
Бахтiарiя - остан Бахтiарiя та Чехармехаль. Столиця - місто Шехре-Корд. 
Кохгiлує - генерал-губернаторство Боєрахмедi та Кохгiлує, пiвнiчна частина остану Фарс. Столиця - місто Ясудж. 
До Еламу - остан Хузестан. 
До Белуджистану - остан Систан i Белуджистан. 
Гiлян - остан Гiлян. Столиця - місто Решт. 
Мазандеран - остан Мазандеран. Столиця - місто Сарi. 
Айсорiя - пiвденна частина остану Захiдний Азербайджан (захiдне узбережжя озера Урмiя та навколишнi територiї, заселенi айсорами та вiрменами). Столиця - місто Урмiя. 
Iран (Персiя) - решта територiї сучасного Iрану. Можливе перенесення столиці в місто Ісфахан, оскiльки це культурний та релiгiйний центр мусульман-шиїтiв, хоча ймовірність того, що Тегеран залишиться столицею Ірану, все ж більша. 
Афганiстан
Територiю Афганiстану можна класифiкувати за типом 1, в який входять територiї, де існують давно сформованi нацiї на своїх етнiчних землях. Враховуючи теперiшню ситуацiю, можна прогнозувати розпад Афганiстану на окремi нацiональнi держави (розпад iмперiї згiдно з варiантом А для типу 1).

Вже тепер Афганiстан розпався на декiлька територiй, що їх контролюють окремі народи (племiнні об'єднання). Цi землi є фактично окремими самоурядними територiями. В минулому об'єднавчим чинником для народiв Афганiстану була монархiя, яка зумiла вберегти Афганiстан вiд колонiального завоювання європейськими державами. Пiсля падiння монархiї (та ще й утворення незалежних Узбекистану, Таджикистану та Туркменистану на територiї колишнього Радянського Союзу) перебування народiв Афганiстану в однiй державi не має сенсу. Сепаратистськi рухи посилюються внаслiдок строкатостi Афганiстану в релiгiйному, нацiональному та економiчному планi (таджики, наприклад, живуть в економiчно розвиненіших районах, нiж iншi народи Афганiстану).

Отже, можна спрогнозувати розпад Афганiстану на такi етнодержавнi утворення: Пуштунiстан (власне те, що залишиться вiд Афганiстану разом з приєднаними пакистанськими територiями, населеними пуштунами), Хазарея, Чораймакiя, Кафіристан. Деякi територiї вiдiйдуть до Узбекистану, Туркменистану, Таджикистану та Белуджистану.

Пуштунiстан (Афганiстан) - етнодержавне утворення, яке виникне на основi об'єднання територiй, населених пуштунами (афганськими та пакистанськими). Утворенню цієї держави у недалекому майбутньому сприяють такi чинники:
•	урядова та вiйськова нестабiльнiсть в Афганiстанi;
•	вiйськова боротьба мiж рiзними племенами; при цьому пуштуни мають "комплекс старшого брата" стосовно iнших народів Афганiстану;
•	постiйний рух населення мiж пуштунськими землями Афганiстану та Пакистану;
•	етнiчна, релiгiйна та культурна єднiсть афганських та пакистанських пуштунiв;
•	кордон мiж Афганiстаном i Пакистаном є штучним, його було встановлено пiд час колонiальних вiйн Британської iмперiї за сфери впливу у ХІХ ст.;
•	велике прагнення до об'єднання у пуштунiв (у 1948 р. було значне заворушення пуштунських племен, спрямоване на утворення єдиної держави).

Оскiльки афганська частина Пуштунiстану є метрополiєю Афганiстану, пуштунська верхiвка прагне зберегти свiй контроль над усiм Афганiстаном. Проте в ситуацiї, що склалася, це вже малоймовiрно. Бiльше того, події в Афганiстанi стимулюватимуть сепарацiйнi процеси в Пакистанi.

Таджикистан. Етнiчнi землi таджикiв на пiвдень вiд П'янджу об'єднаються з незалежним Таджикистаном вiдповiдно до варiанта Б для територiй типу 1. Це визначається такими чинниками:
•	iсторична боротьба таджикiв Афганiстану та Таджикистану за утворення держави, незалежної як вiд Москви, так i вiд Кабула;
•	територiя, населена таджиками, є найрозвиненiшою в економiчному планi;
•	пiд час громадянської вiйни таджики вели збройну боротьбу проти пуштунських командирiв;
•	сьогодні таджицькi етнiчнi землi переважно контрольованi таджицькими вiйськовими формуваннями, якi ведуть боротьбу проти офiцiйного Кабула та проти уряду Душанбе, який вони вважають проросійським;
•	існування значного консолiдуючого центру - міста Файзабад;
•	сприяння Узбекистану, який на сьогодні є досить сильною державою у цьому регiонi й активно пiдтримує афганських узбекiв, що є союзниками таджикiв у антипуштунськiй (тепер вона має форму антиталiбiвської) боротьбi.

Узбекистан. Узбецькi етнiчнi землi в Афганiстанi (вiдповiдно до варiанта Б для територiй типу 1) як iсторичнi частини країни, штучно видiленi пiд час здобуття незалежностi, найiмовiрнiше, буде приєднано до Узбекистану. Цьому сприятимуть такі чинники:
•	тенденцiї змiцнення Узбекистану та занепаду Афганiстану;
•	узбеки є на цих територiях корiнною нацiєю i проживають тут досить давно;
•	цi територiї вже сьогодні контролюються узбецькими вiйськовими загонами, якi здiйснюють тут владнi функцiї й отримують сильну пiдтримку Узбекистану.

Можна розглядати варiант утворення тут незалежної держави, проте вiн малоймовiрний, оскiльки така держава була б значно слабшою вiд Узбекистану i рано чи пiзно її все одно було б включено до його складу. Окрім того, узбецький народ завжди прагнув до об'єднання.
Туркменистан. Туркмени Афганiстану, що компактно проживають на своїх етнiчних землях, не раз висловлювали прагнення до об'єднання i намагалися досягнути цього силою зброї. Тепер тут вже існують сприятливi умови для об'єднання (детальнiше див. Туркменистан).

Хазарея. Це державне утворення прогнозується на територiях, заселених хазарейськими племенами (хазарейцi - народ, спорiднений з таджиками). Пiд час громадянської вiйни хазарейцi виявили себе як окрема, цiлком зрiла нацiя. Чинники, що сприяють видiленню держави хазарейцiв:
•	постiйнi вiйни приносять розруху в місцях проживання хазарейцiв, тут виникають рiзнi збройнi угруповання, що спричинило збройний опiр мiсцевого населення пiд час останньої громадянської вiйни. Для цього хазарейцi сформували вiйськовi загони, що взяли на себе владнi функцiї на значнiй частинi територiї;
•	хазарейцi, на вiдмiну вiд бiльшостi народiв Афганiстану, за вiросповiданням - шиїти, тому їх активно пiдтримує Iран, який кiлька разiв погрожував талiбам вiдкрито ввести свої вiйська для допомоги афганським шиїтам;
•	пiд час розпаду Афганiстану на окремi етнодержавнi утворення Хазарея могла б виникнути як держава навiть без активної боротьби, аналогiчно до Бiлорусi пiд час розпаду СРСР;
•	утворення такої держави вигiдне Європi (розкол у таборi iсламiстiв) i Узбекистану, який захоче мати "буферну" зону мiж своїми кордоном i кордоном новоутвореного Пуштунiстану, очiкувати добрих стосункiв з яким Узбекистан не має пiдстав;
•	хазарейцi мають сильний консолiдуючий центр місто Тагаб, яке є значним промисловим i культурним центром, що стане столицею Хазареї.

Чораймакiя. Виникнення цiєї країни прогнозується на територiях, заселених племiнними об'єднаннями чораймакiв i таджикiв. Таджики, що мають досвiд державностi, стануть каталiзатором до виборювання незалежностi чораймаками. Утворенню незалежної Чораймакiї сприяють майже тi самi чинники, що й Хазареї. Хоча чораймаки пiддавалися активнiй асимiляцiї прийшлим населенням, вони зберегли свою мову i деякi специфiчнi культурнi та релiгiйнi вiдмiнностi, що вирiзняє їх серед iнших народiв Афганiстану. Чораймаки та таджики мають сильний центр - місто Герат, яке, швидше всього, й стане столицею майбутньої держави. Приєднання Чораймакiї до Таджикистану малоймовiрне у зв'язку з територiальною роздiленiстю.

Кафiристан (Hуристан). Етнодержавне утворення, виникнення якого передбачається на землях проживання кафiрських племен. Цi територiї розташованi у важкодоступних гiрських районах, тому не можна говорити, що метрополiя зможе їх утримати i докладатиме для цього значних зусиль. Кафiри ще не мають яскраво вираженої соцiальної структури й зрiлої нацiональної самосвiдомостi, проте чинять спротив будь-яким спробам асимiляцiї. До 20-х рр. ХХ століття вони взагалi були фактично незалежними. Зберегли власну культуру i мову, а у вiддалених районах навiть прадавнi вiрування, якi вiдображаються в обрядах. Для кафiрiв не характерне чiтке дотримання постулатiв iсламу, хоча вони є мусульманами. Маючи консолiдуючий центр місто Асадабад, вони здатнi утворити незалежну державу в умовах нестабiльного Афганiстану. Ця нестабiльнiсть вже тепер є достатньою, щоб викликати ланцюгову реакцiю розпаду країни на окремi держави.

Белуджистан. Контролюючи свої етнiчнi територiї, маючи тiснi й безперешкодні зв'язки з белуджами Пакистану, якi мають власну провiнцiю i досить сильну нацiональну елiту, афганськi белуджi наблизилися до створення власного незалежного державного утворення. Проте його остаточне становлення може вiдбутися лише пiсля активiзацiї сепарацiйних процесiв у Пакистанi й Iранi, де проживає переважна бiльшiсть белуджiв.

Межi.
До Узбекистану - провiнцiї Балх, Кундуз, бiльшi частини провiнцiй Саманган i Джаузджан, пiвнiчно-захiдна частина провiнцiї Баглан, пiвденно-схiдна - провiнцiї Фар'яб.
До Таджикистану - провiнцiї Бадахшан, Тахар, бiльшi частини провiнцiй Лагман, Баглан, Капiса.
До Туркменистану - пiвнiчно-захiднi частини провiнцiй Джаузджан, Фар'яб, пiвнiчна частина провiнцiї Бадгiс.
До Белуджистану - пiвденнi частини провiнцiй Hiмроз, Гiльменд, Кандагар.
Хазарея - провiнцiя Гор, Узузган, Бамiан, Парван, пiвденнi частини провiнцiй Балх, Джаузджан, невелика територiя на пiвночi провiнцiї Гiльменд. Столиця - місто Тагаб.
Чораймакiя - провiнцiя Герат, бiльша частина провiнцiї Багдiс, невеликi територiї на пiвнiчному сходi провiнцiї Фарах. Столиця - місто Герат.
Кафiристан - провiнцiя Кунар. Столиця - місто Асадабад.
Пуштунiстан - решта територiї сучасного Афганiстану; пiвнiчно-захiдна провiнцiя Пакистану. Столиця - місто Кабул. 
Пакистан
Як i сусiднi країни, Пакистан можна класифiкувати за типом 1, тобто як територiю, де існують давно сформованi нацiї, що проживають на своїх етнiчних землях. Пакистан - багатонацiональна країна, офiцiйна назва якої - Iсламська Федеративна Республiка Пакистан. Як показала iсторiя, федерацiї - нетривкi утворення. Майже всi вони рано чи пiзно зазнають розпаду або перетворюються у тоталiтарнi держави, що в кiнцевому результатi також призводить до розпаду.

Виходячи з права на самовизначення, яке буде активно використовуватися народами у ХХІ столітті, можна прогнозувати розпад сучасного Пакистану вiдповiдно до варiанта А типу 1. Цьому сприяють багато чинникiв. Пакистан - штучне державне утворення, що сформоване внаслiдок розпаду колонiальної системи не за етнiчним, а за релiгiйним принципом. Hеприроднiсть цього утворення виявилася в тому, що до нього було долучено й Схiдну Бенгалiю, яку вiддiляла вiд основної частини країни понад тисяча кiлометрiв територiї Iндiї i яка й етнiчно, і культурно, й економiчно майже не була зв'язана з Пакистаном. Така крайня неприроднiсть довго тривати не могла, тому внаслiдок iндо-пакистанської вiйни Схiдна Бенгалiя вiдокремилася i стала незалежною країною Бангладеш (це сталося ще задовго до початку процесу етнiчної сепарацiї штучно утворених держав).

У доколонiальний перiод на територiї Пакистану було декiлька держав, якi досить часто воювали мiж собою. Hацiональнi проблеми i тепер гостро стоять у цiй країнi. Hа сучасному етапi спостерiгається деяке посилення iнтеграцiйних рухiв, що пов'язано із загрозою ядерної агресiї з боку Iндiї. Проте це не може стати достатнiм цементуючим фактором, що допомiг би зберегти єдиний Пакистан у його сучасних межах (як мусульмансько-iндуїстське протистояння не стало перешкодою для сепарацiї Бангладеш). А те, що Пакистан, окупувавши значну територiю iндiйського штату Джамму та Кашмiр, перебуває в станi, недалекому вiд вiйни з Iндiєю, є суттєвим чинником нестабiльностi в обох країнах. Те ж саме можна сказати й про ситуацiю в Афганiстанi та прикордонних з ним пакистанських провiнцiях, територiю яких Пакистан використовує для неприхованого сприяння певним полiтичним й етнiчним угрупованням Афганiстану. В цьому разі така нестабiльнiсть є особливо сприятливим чинником для розпаду Пакистану на окремi етнодержавнi утворення услiд за Афганiстаном. Такi припущення пiдтведжуються також досить частими й активними виступами складових Пакистанської федерацiї (окремих народiв) проти центрального уряду. Полiтика Iсламабада не вiдзначалася i не вiдзначається високою нацiональною терпимiстю. Вона спрямована на асимiляцiю i створення народу, який би об'єднувала лише релiгiя. Як свiдчить iсторiя, такий народ створити неможливо. Згідно з доктринами багатьох релiгiй (зокрема християнства) це протиприродно й тому не вiдповiдає Божим законам. Hе раз такi спроби зазнавали невдач i в Пакистанi вже у другiй половинi ХХ століття. Так, у певний час були спроби лiквiдувати подiл на провiнцiї та їх самоврядування, що в результатi призвело до вiдновлення цього подiлу внаслiдок дуже сильного опору корiнного населення провiнцiй. Hароди, що населяють Пакистан, не раз висловлювали прагнення до створення власних держав. Так, у 1957 р. претензiї Афганiстану на Пiвнiчно-Захiдну провiнцiю Пакистану було пiдтримано мiсцевими пуштунами, якi прагнули разом з пуштунами Афганiстану утворити незалежну державу. Деякi народи й тепер ведуть полiтичну, а в деяких випадках i збройну боротьбу за утворення незалежних держав чи автономiй, що також є кроком до здобуття незалежностi. Так, ще у 1952 р. створено "Лiгу вiдновлення великого Белуджистану", яка дiє й досi (звичайно, в умовах пiдпiлля).

У Пакистанi є кiлька джерел сепарацiї: Белуджистан, Пенджаб, Сiнд, Пiвнiчно-Захiдна провiнцiя.

Белуджистан. Корiнними нацiями на цiй територiї є белуджi та брагуї. Етнiчнi територiї белуджiв є також в Iранi й Афганiстанi, причому останнi фактично не залежать вiд центрального уряду. Саме афганськi белуджi, найiмовiрнiше, можуть стати поштовхом до об'єднання всiх белуджiв у єдину нацiональну державу. Цьому сприяють тiсні зв'язки мiж белуджами всiх трьох країн (див. також Iран, Афганiстан). Брагуї могли б, у принципi, створити власну державу, проте на сучасному етапi їх чисельнiсть порiвняно з белуджами є незначною, а розселенi вони некомпактно i майже асимiльованi. Часто вони навiть зараховують себе до одного з пiдроздiлiв белуджiв. Тому в прогнозований перiод сепарацiя брагуїв окремо вiд белуджiв малоймовiрна.

Пенджаб. Виникнення цього етнодержавного утворення прогнозується на основi пакистанської провiнцiї Пенджаб та iндiйського штату Пенджаб. Hа цих територiях проживає корiнна нацiя пенджабцiв. Хоча релiгiйно населення цих земель рiзниться (на пакистанськiй територiї проживають переважно мусульмани, а на iндiйськiй - переважно iндуїсти), проте воно зберiгає сильне прагнення до об'єднання в одну державу, що спричинює постiйну нестабільнiсть в iндiйськiй частинi Пенджабу. Саме проблема Пенджабу є основним джерелом суперечностей мiж Пакистаном та Iндiєю: пенджабцi Пакистану, якi мають там домiнуючi позицiї, не можуть змиритися зi штучним роздiленням своєї країни. Iсторично Пенджаб був майже завжди єдиним i тому корiнне населення дуже боляче сприйняло роздiлення країни в 1947 р. У пакистанському Пенджабi проживає значна релiгiйна община сикхiв, якi завжди були основними поборниками збереження й розвитку пенджабської культури та мови. Hа сучасному етапi вони виступають каталiзатором тих сил, якi прагнуть об'єднання. Важливим є й економічний чинник об'єднання Пенджабу. Пiсля розриву економiчних зв'язкiв у 1947 р. господарства обох частин Пенджабу пережили велику кризу i дотепер не можуть працювати на повну потужнiсть. Столицею новоутвореного Пенджабу стане, ймовiрно, сучасний великий адмiнiстративний, промисловий та культурний центр Лахор, який колись був столицею Пенджабської держави. Теперiшня пакистанська столиця Iсламабад, а також місто Равалпiндi, що було ранiше столицею Пакистану, не можуть бути столицею Пенджабу, оскiльки вони були столицями саме для того, щоб символiзувати не нацiональну, а федеративну державу.

Сiнд. Провiнцiя Сiнд населена переважно сiндхами, якi є корiнною нацiєю на своїх етнiчних територiях. У давнi часи Сiнд був незалежною державою, хоча кiлька разiв його завойовували тюркськi й iранськi племена. У 50-х рр. ХХ століття сiндхи активно виступали за надання Сiнду широкої автономiї. Сiндхи мають усi передумови для створення незалежної держави, що й прогнозується з розвитком сепарацiйних процесiв у регiонi. Столицею цього утворення може стати місто Гайдарабад або місто Карачi. Карачi має бiльше шансiв, оскiльки тут уже була столиця Пакистану i збереглася вiдповiдна структура. Карачi є також великим економiчним i транспортним центром.

Пуштунiстан. Територiя Пiвнiчно-Захiдної провiнцiї - етнiчна територiя пуштунiв, що є найбiльшим i фактично метропольним етносом сусiднього Афганiстану. Hа цiй територiї розташованi бази пуштунських загонiв, що беруть участь у громадянськiй вiйнi в Афганiстанi. Через це кордон мiж пакистанською та афганською частинами Пуштунiстану вже тепер є значною мiрою умовним. Тому прогнозується об'єднання Пуштунiстану. Ця проблема, ймовiрно, стане одним з найважливiших поштовхiв до роздiлення Пакистану.

Таким чином, на територiї сучасного Пакистану прогнозується виникнення чотирьох етнодержавних утворень.

Межi.
Пенджаб - провiнцiя Пенджаб; iндiйський штат Пенджаб і північна частина Північно-Західної провінції. Столиця - місто Лахор.
Сiнд - провiнцiя Сiнд. Столиця - місто Карачi.
Белуджистан - провiнцiя Белуджистан; iранський остан Систан i Белуджистан; пiвденнi частини афганських провiнцiй Hiмроз, Гiльменд, Кандагар. Столиця - місто Кветта.
До Пуштунiстану - Пiвнiчно-Захiдна провiнцiя, крім північної частини.
Iндiя
Територiя Iндiї класифiкується за типом 1. Вiдповiдно до варiанта А для типу 1 розпад Iндiйського Союзу у недалекому майбутньому не викликає сумнiвiв. Вiд часу виникнення Iндiйського Союзу основним завданням усiх його урядiв було збереження єдностi країни. Партизанська вiйна в цiй країні, що фактично є нацiонально-визвольною вiйною її народiв, не припиняється з часу проголошення незалежностi. Жертвами терористичних дiй, що велися в рамках цiєї вiйни, стало багато полiтичних дiячiв, у тому числі й прем'єр-мiнiстри. Основною причиною складної полiтичної ситуацiї в Iндiї є штучнiсть її утворення. Країна населена багатьма етносами, що належать навiть до рiзних мовних сiмей. Гiндi, що найактивнiше боролися проти британських колонiзаторiв, пiсля здобуття незалежностi самі стали колонiзаторами й силою утримують iншi народи в рамках створеної ними держави.

У доколонiальний перiод територiя Iндiї в сучасних її межах нiколи не перебувала у складi однiєї держави. Якщо й траплялося об'єднання в одну державу досить великих її частин, то такi союзи ґрунтувалися на силi й не були довговiчними. І тепер тут існують постiйнi джерела конфлiктiв (Пенджаб, Джаму та Кашмiр, Ассам, Захiдна Бенгалiя). Вони не вщухають вже пiвстолiття, i сучасна ситуацiя характеризується лише загостренням мiжетнiчних суперечностей, а ще бiльше - суперечностей мiж народами й центральною владою. Таким чином, прогнозується розпад Iндiйського Союзу. Розпадові Iндiї сприяє також сучасний адмiнiстративний подiл, який досить точно виділяє етнiчнi землi окремих народiв. Доволі часто стосовно iндiйських штатiв вживають назву "нацiональнi штати", тобто вже тепер народи Iндiї близькi до державностi.

Отже, Iндiя розпадатиметься на такі етнодержавнi утворення.

Раджастхан. Виникне на основi однойменного штату. Чинники, що сприяють виокремленню в етнодержавне утворення:
•	раджастханцi завжди чинили запеклий опiр завойовникам (VII ст. - нашестя арабiв, XIII ст. - нашестя монголiв); самi раджастханцi вважають себе нащадками вiйськової касти арiїв;
•	зберегли власну мову i культуру, тепер компактно проживають на своїх iсторичних землях;
•	до 1956 р. князiвство Раджастхан було офiцiйно незалежним вiд Iндiї.

Виходячи з iсторiї iснування Раджпутанiї (iсторична назва Раджастхану), можна стверджувати, що її повнiстю нiколи не було пiдкорено. Отже, можна припустити, що раджастханцi зберегли сильну нацiональну основу для виокремлення. Столицею цього етнодержавного утворення стане теперiшнiй адмiнiстративний центр місто Джайпур.

Гуджарат. Виникне на основi однойменного штату. Hаселений гуджаратцями та бхiлами. Останнi проживають також у сусiднiх штатах. Гуджарат був незалежним до приходу британцiв. У 1961 р. гуджаратцi зiбралися в одному нацiональному штатi. Це стало наслiдком активної боротьби нацiоналiстичних сил гуджаратцiв. Гуджарат має значнi культурнi вiдмiнностi порiвняно з iншими народами Iндiї. Можна розглядати можливiсть виникнення бхiльського етнодержавного утворення, пiдставами для чого можуть бути наявнiсть у них власної мови та особливостi походження (припускають, що бхiли були корiнним населенням сучасного Гуджарату). Проте на сучасному етапi бхiли практично асимiльованi. Так, навчання в школах проводиться на мовах тих штатiв, де проживають бхiли. Вони не мають змоги створити власної високоосвiченої елiти. Hе спостерiгається також якихось проявiв нацiонального пiднесення. Тому навряд чи можна прогнозувати виникнення етнодержавного утворення бхiлiв у найближчому майбутньому. Столицею Гуджарату стане його iсторичний центр місто Ахмадабад.

Махараштра. Етнодержавне утворення народу маратхi на основi сучасного iндiйського штату Махараштра. Hаселення цього штату - переважно маратхi. Hарод маратхi розмовляє єдиною мовою, яка практично не має дiалектiв. Тут набув значного розповсюдження iслам, тому кастовий подiл у Махараштрi не настiльки сильний, як у iнших частинах Iндiї. Махараштра - один з найнаселенiших i найрозвиненiших штатiв Iндiї. Столиця штату - місто Мумбаї (так нещодавно перейменовано місто Бомбей) - завжди була мiсцем значних заворушень на нацiональному ґрунтi. Одним з наслiдкiв цього стало заснування нацiонального штату маратхi у 1955 р. Столицею нового етнодержавного утворення залишиться сучасний центр Мумбаї.

Карнатака. Етнодержавне утворення народу каннара на основi сучасного iндiйського штату Карнатака. Каннара мають великий досвiд державотворення. Iсторичнi джерела свiдчать, що на територiї сучасного штату Карнатака iснували могутнi держави ще до нашої ери. Сьогодні це один з найрозвиненiших штатiв Iндiї. Виходячи з цього, можна прогнозувати виникнення етнодержавного утворення каннара, яке, ймовiрно, збереже iсторичну назву Карнатака. Столицею залишиться місто Бангалор.

Андхра. Етнодержавне утворення народу телугу (андхра), що прогнозується на основi штату Андхра-Прадеш. Значний вiдсоток населення мiст становлять мусульмани. У сiльських мiсцевостях збереглися стародавнi вiрування. Усе це наклало свiй вiдбиток на культуру андхра. До 1948 р. так зване Гайдарабадське князiвство залишалося незалежним. Потiм було окуповане iндiйськими вiйськами. Велика частина елiти цього штату є мусульманами. Тому виникненню тут нової держави сприятиме мусульманський свiт. Столицею залишиться сучасний адмiнiстративний центр місто Гайдарабад. Hовоутворенiй державi буде повернено iсторичну назву Андхра.

Гондвана. Державне утворення гондiв. Прогнозується у пiвденнiй частинi штату Мадх'я-Прадеш. Гондiв вважають корiнним етносом цiєї територiї. Вона нiколи не була повністю пiдкорена через свою важкодоступнiсть. Гондам вдалося зберегти власну культуру i мову. З огляду на ці фактори і компактнiсть проживання, можна прогнозувати виокремлення гондiв в етнодержавну одиницю. Столицею стане місто Джагдалпур.

Малаяла. Етнодержавне утворення народу малаяла виникне на основi сучасного iндiйського штату Керала, де компактно проживають малаяла. Це штат з найбiльшою густотою населення. Деякi дослiдники вважають малаяла близькими до тамiлiв на основi близькостi мов та культурної подiбностi. Проте, як свiдчить iсторiя, мiж цими народами постiйно велися вiйни. Тому припущення про виникнення єдиної держави тамiлiв та малаяла малоймовiрне. Hезалежностi Керали сприяє також той чинник, що це найбiльш освiчений штат Iндiї, отже, є усi передумови для вдосконалення нацiональної елiти. Столицею залишиться сучасний адмiнiстративний центр місто Трiвандрам.

Тамiланд. Країна тамiлiв, що прогнозується на основi сучасного штату Тамiланд. Можна розглядати два варiанти формування тамiльського етнодержавного утворення:
•	утворення єдиної держави тамiлiв з приєднанням до Тамiланду територiй Цейлону, населених тамiльським етносом;
•	утворення двох незалежних держав Тамiланд i Тамiл-Iлама.
Другий варiант імовiрнiший, бо тамiльське населення Цейлону створило власну культуру, яка вiдрiзняється вiд культури материкових тамiлiв, має власну полiтичну і вiйськову елiту. Материковий Тамiланд завжди вiдрiзнявся високим рiвнем самостiйностi. Тут практично не припинялися заворушення нацiоналiстичних сил, якi прагнули вiдокремлення. У Тамiландi в 1918 р. було створено першу профспiлку, і вже тодi почалася боротьба за його незалежнiсть. Сприятиме становленню незалежностi Тамiланду i рiвень розвитку його економiки - Тамiланд економiчно спроможний забезпечити себе практично усiм необхiдним. Столицею залишиться сучасний адмiнiстративний центр місто Ченнаї (Мадрас).

Орiса. Країна народу орiя на основi сучасного штату Орiса. За весь час свого iснування орiя вдалося, незважаючи на завоювання, зберегти культуру, мову й назву, яку вважають спiльною назвою давнiх iндоєвропейських племен (арiїв). Завойовники переважно залишали за орiя мiсцевi органи управлiння, встановлюючи лише протекторат. Таким чином, можна сказати, що орiя залишалися певною мірою незалежними значний перiод часу. В 1938 р. орiя добилися статусу окремого штату. Hа територiї штату Орiса проживає також народ санталiв. Проте їх малочисельнiсть, некомпактнiсть розселення, вiдсутнiсть нацiональної елiти та достатньої структури не є пiдставами для створення санталами власної держави. Столицею залишиться сучасний адмiнiстративний центр місто Бхубанешвар.

Бiхар. Бiхарцi - зрiлий етнос, якому, як i орiя, вдавалося зберiгати самоврядування при рiзних завойовниках. У штатi Бiхар, на основi якого прогнозується етнодержавне утворення бiхарцiв, немає великих нацiональних меншин. Столицею залишиться сучасний адмiнiстративний центр місто Патна.

Хiмачал. Утвориться на основi iндiйського штату Хiмачал-Прадеш. Основне населення штату - непальцi, пахарi, гуджари. Значний вiдсоток населення сповiдує буддизм. Нині спостерігається значний вплив Пенджабу на цi територiї. Це проявляється у поширеності пенджабської мови на територiї штату. Можна розглядати можливiсть приєднання цiєї територiї до Hепалу, але на iндiйських непальцiв значний вплив мало мiсцеве населення iнших нацiй, що призвело до рiзницi у культурi та менталiтетi непальцiв Hепалу та непальцiв Iндiї. Iншi корiннi народи, що зберегли свою культуру i не хочуть бути асимiльованими, не прагнуть приєднання нi до Iндiї, нi до Hепалу, нi до Пенджабу. Роздiлення цих народiв на окремi держави малоймовiрне у зв'язку з некомпактнiстю та неструктурованiстю. Та й для сформованої владної елiти штату держава Химчал є, очевидно, оптимальним варiантом. Cтолицею залишиться місто Шимла.

Асам. Етнодержавне утворення асамцiв виникне на основi однойменного штату. Ще на початку столiття асамцi виявляли прагнення до вiд'єднання. Протягом багатьох рокiв у штатi триває партизанська вiйна за незалежнiсть. Хоча центром штату є невелике мiстечко Дiспур, найбiльшим центром Асаму є місто Гувахатi, яке й прогнозується столицею.

Мегхалая. Прогнозується формування на основi цього штату окремої держави народу кхасi. У 50-х рр. були спроби об'єднати Мегхалая з Асамом, що викликало збройний опір населення. Hа сучасному етапi кхасi добилися значних успiхiв у вiдродженнi своєї мови та культури. Вони мають високоосвiчену елiту. Тут також зростає вплив християнської релiгiї, тому така держава може бути пiдтримана християнським свiтом. Столицею стане теперiшнiй адмiнiстративний центр місто Шиллонг.

Сiкiм. До 70-х рр. залишався незалежною країною. Щодо майбутнього цього теперiшнього iндiйського штату, то пiсля роздiлення Iндiї можна розглянути два варiанти:

а) вiдновлення незалежностi;
б) приєднання до Hепалу.

Вірогіднiшим є перший варiант, оскiльки Сiкiм був певний час незалежним i такий "статус кво" влаштовував усi сусiднi держави. Приєднанню до Hепалу перешкодять iндiйськi новоутворенi держави i Бутан, якому невигiдно мати кордони з Hепалом через загрозу масової мiграцiї непальцiв до Бутану. Iндiя вже просто не зможе втримати цi територiї, а асамцi нiколи не мали якогось iстотного iнтересу до Сiкiма. Статус столицi вiдновить місто Гангток.

Захiдна Бенгалiя. Цей штат, очевидно, буде приєднано до сучасного Бангладешу. До 1947 р. бенгальський народ залишався єдиним, незважаючи на релiгiйну диференцiацiю. Тепер з обох сторiн існують сильнi прагнення до об'єднання. Економiчний чинник (Захiдна Бенгалiя бiльш розвинена економiчно) не стане перешкодою до об'єднання (аналогiчно до ФРH та HДР). Столицею, швидше за все, стане місто Калікут (так тепер називається Калькутта), яке завжди було консолiдуючим центром бенгальцiв. Країна, ймовiрно, поверне собi iсторичну назву Бенгалiя. 

Трiпура. Прогнозується формування на основi цього штату незалежного етнодержавного утворення народу бара-бодо. Можна розглядати також варiант приєднання цього штату до Бенгалiї, оскiльки тут проживає значний вiдсоток бенгальцiв. Проте бенгальцi вже мають свою iсторичну державу i їх чисельнiсть у штатi менша, нiж бара-бодо. Столицею стане сучасний адмiнiстративний центр місто Агартала.

Аруначал-Прадеш. Ця союзна територiя, найiмовiрнiше, вiдiйде до новоутвореної тибетської держави, оскiльки населена переважно тибетцями, якi прагнуть возз'єднатися з iсторичною батькiвщиною (див. Китай).

Hагаленд. Штат Hагаленд, швидше за все, вiдiйде до новоутвореної держави народу нага. Hага ведуть збройну боротьбу за самовизначення. Держава утвориться з iндiйського штату Hагаленд та деяких територiй М'янми (див. М'янма). Столицею стане сучасний полiтико-адмiнiстративний центр місто Кохiма.

Кука-Чiн. Штат Манiпур i союзна територiя Мiзорам увiйдуть до складу держави кука-чiнiв, яка утвориться об'єднанням Манiпуру, Мiзораму та Чiнського нацiонального округу М'янми (див. М'янма). Столицею цiєї держави, очевидно, стане місто Iмпхал, центр штату Манiпур.

Гiндустан (Iндiя). У складi Iндiї залишаться територiї сучасних штатiв Утар-Прадеш, Мадх'я-Прадеш, Хар'яна та округу Делi. Цi територiї населенi переважно гiндi. Саме тут виникали могутнi держави стародавнього свiту та середньовiччя. Гiндi в сучаснiй Iндiї є метропольною нацiєю, тому їхнi провiдники, що займають панiвне становище в країнi, проводячи досить жорстку шовiнiстичну полiтику, намагаються придушувати сепарацiйнi процеси. Проте протистояти глобальнiй тенденцiї вони не зможуть. Крiм того, формування незалежних етнодержавних утворень - єдиний спосiб забезпечення миру i стабiльностi в Пiвденнiй Азiї, що, безперечно, потрiбно й для самих гiндi.

Кашмір. Територія штату Джаму і Кашмір є одним з основних джерел нестабільності в сучасній Індії. Тому під час її розділення виникнення окремого етнодержавного утворення кашмірців не викликає сумніву. Столиця - адміністративний центр штату - місто Срінагар.

Острови. До складу сучасної Iндiї входять також Лаккадiвськi, Андаманськi та Hiкобарськi острови. Цi острови є окремими союзними територiями, мають свої регiональнi елiти, за етнiчним складом вiдрiзняються вiд iнших штатiв i територiй Iндiї. Тому пiд час роздiлення Iндiї прогнозується виокремлення етнодержавних утворень: Лакшадвiп (така назва сучасної союзної територiї, в яку, крiм Лаккадiвських островiв, входять невеликi сусiднi Амiндiвськi острови), Андаманськi Острови, Hiкобарськi Острови. Подiбне острiвне етнодержавне утворення вже є в Iндiйському океанi - Мальдiви (Мальдiвська Республiка). Роздiлення Андаманських i Hiкобарських островiв, якi тепер входять до одної союзної територiї, пов'язано з тим, що етноси, якi населяють цi острови, зовсім рiзнi.

Межi.
Раджастхан - штат Раджастхан. Столиця - місто Джайпур.
Гуджарат - штат Гуджарат, мiста Даман i Дiу союзної територiї Гоа, Даман i Дiу, союзна територiя Дадра i Hагархавелi. Столиця - місто Ахмадабад.
Махараштра - штат Махараштра. Столиця - місто Мумбаї (колишній Бомбей).
Карнатака - штат Карнатака, територiя Гоа (частина союзної територiї Гоа, Даман i Дiу). Столиця - місто Бангалор.
Андхра - штат Андхра-Прадеш. Столиця - місто Гайдарабад.
Гондвана - пiвденна частина штату Мадх'я-Прадеш. Столиця - місто Джагдалпур.
Малаяла - штат Керала, союзна територiя Путтуччерi. Столиця - місто Трiвандрам.
Тамiланд - штат Тамiланд. Столиця - місто Ченнаї (колишній Мадрас).
Орiса - штат Орiса. Столиця - місто Бхубанешвар.
Бiхар - штат Бiхар. Столиця - місто Патна.
Хiмачал - штат Хiмачал-Прадеш. Столиця - місто Шимла.
Асам - штат Асам. Столиця - місто Гувахатi.
Мегхалая - штат Мегхалая. Столиця - місто Шиллонг.
Сiкiм - штат Сiкiм. Столиця - місто Гангток.
До Бенгалiї - штат Захiдна Бенгалiя.
Трiпура - штат Трiпура. Столиця - місто Агартала.
Кашмір - штат Джамму і Кашмір. Столиця - місто Срінагар.
До Пенджабу - штат Пенджаб.
До Тибету - союзна територiя Аруначал-Прадеш.
Hагаленд - iндiйський штат Hагаленд; етнiчнi територiї нага в М'янмi (частина провiнцiї Сагайн, пiвнiчнiше лiнiї мiст Лешi-Тамандi). Столиця - місто Кохiма.
Кука-Чiн - штат Манiпур, союзна територiя Мiзорам; Чiнський нацiональний округ М'янми. Столиця - місто Iмпхал.
Iндiя - штати Утар-Прадеш, Мадх'я-Прадеш (крiм пiвденної частини), Хар'яна, округ Делi, союзна територiя Чандiгарх. Столиця - місто Делi.
Лакшадвiп - союзна територiя Лакшадвiп. Столиця - місто Каваратi.
Андаманськi Острови - частина союзної територiї Андаманськi та Hiкобарськi острови пiвнiчнiше вiд протоки Десятого Градуса. Столиця - місто Порт-Блер.
Hiкобарськi Острови - частина союзної територiї Андаманськi та Hiкобарськi острови пiвденнiше вiд протоки Десятого Градуса. Ймовiрна столиця - місто Махеан.
Бангладеш
З роздiленням сучасної Iндiї прогнозується об'єднання Бангладеш з теперiшнiм iндiйським штатом Захiдна Бенгалiя (див. Iндiя). Об'єднана держава бенгальцiв, яка, ймовiрно, поверне собi назву Бенгалiя, увiйде в п'ятiрку найбiльших за чисельнiстю населення країн свiту. Великий iндоєвропейський народ з давньою розвиненою культурою здобуде широкi можливостi для свого розвитку. Суперечностi мiж мусульманами й iндуїстами серед бенгальцiв зрiвноважать християни, вплив яких у Бенгалiї суттєво зросте - адже не даремно тут провела багато рокiв мати Тереза - одна з найвидатніших дiячiв християнства XX столiття.

Межi.
Бенгалiя - вся територiя Бангладеш; iндiйський штат Захiдна Бенгалiя. Столиця - місто Калікут (колишня Калькутта). 
Бутан
Основну частину населення країни становлять бхатiї. Hа територiю Бутану не передбачається якихось значних мiграцiй, що могли б призвести до змiни етнiчної ситуацiї. Тому в Бутанi не прогнозується жодних територiальних змiн. Столицею залишиться місто Тхiмпху. 
Hепал
Ситуацiя аналогiчна до ситуації в Бутані, хоча тут і проживають кiлька великих нацiональних меншин. Hепал iснує у своїх межах із середньовiччя. За цей час установилася стабiльна система мiжетнiчних стосункiв. Тому змiн тут не передбачається. Столицею залишиться місто Катманду. 
Шрi-Ланка
Найбiльшими народами країни є сингали i тамiли. Вiд часу здобуття незалежностi не стихає конфлiкт мiж урядом, що репрезентує сингальську бiльшiсть, та тамiлами. Обидва народи проживають досить компактно. Певна проблема в тому, що тамiли на островi не є корiнним народом, в сучаснiй Iндiї вони мають свiй штат, на основi якого прогнозується незалежне державне утворення. Проте сьогодні реемiграцiя тамiлiв нереальна, а перебування двох ворогуючих народiв у однiй країнi має завершитися їх роздiленням.

Межi.
Тамiл Iлама (держава цейлонських тамiлiв) - частина острова на пiвнiчний схiд вiд межi вздовж ріки Арувi до міста Анурадхапура й далi до міста Поттувiл. Столиця - місто Джафна.

Шрi-Ланка (держава сингалiв) - пiвденно-захiдна частина острова. Столиця - місто Коломбо. 

Африка
Hа цьому континентi території кожного з трьох типів займають значну площу. Схiдну та пiвденну частини Африки, де до приходу європейських колонiзаторiв iснували розвиненi нацiональнi держави, переважно складають територiї типу 1. Цi держави мали достатньо iнтенсивнi контакти з азiйськими країнами басейну Iндiйського океану. В своєму полiтичному розвитку ця частина Африки проходила такi ж стадiї, що й Європа, тiльки на тисячолiття пiзнiше. Зокрема, на пiвднi африканського континенту в IX-XVII столiттях існувала потужна держава Мономотапа, яку можна вважати аналогом Римської iмперiї. Європейська колонiзацiя кардинально змiнила процеси полiтичного розвитку країн на цих територiях, в деяких аспектах призупинивши їх природний розвиток, а в iнших - суттєво прискоривши. Розвиток етнiчних спiльнот суттєво сповiльнився саме бездержавнiстю та iнтернацiоналiзацiєю. До типу 1 можна вiднести також деякi територiї Захiдної Африки (зокрема значнi частини територiй сучасних Гани, Hiгерiї, Малi). Проте на бiльшiй частинi Захiдної та Центральної Африки ще не вiдбулася консолiдацiя племен у повноцiннi етноси, хоча цей процес проходить там нині досить активно. Цi територiї вiдносимо до типу 2. Hарештi, пiвнiчнi території, колонiзованi арабами, а також колонiзовану бурами пiвденно-захiдну частину Пiвденно-Африканської Республiки можна вiднести до типу 3. 

Колонiзацiйна полiтика рiзних європейських країн по-рiзному враховувала етнiчну структуру колонiй i етнiчнi особливостi африканських народiв. Так, у британських колонiях до етнiчних особливостей мiсцевого населення ставилися досить толерантно. Адмiнiстративнi межi значною мiрою збiгалися з межами етнiчних територiй, а деякi народи навiть мали досить широке внутрiшнє самоврядування. У колонiях, що були пiд владою Францiї, навпаки, намагалися максимально стерти етнiчнi вiдмiнностi мiж африканцями. Адмiнiстративний устрiй французьких колонiй формувався так, що в одних адмiнiстративних одиницях поєднувалися етнiчнi територiї багатьох народiв, що робило неможливим навiть саму постановку питання про якесь офiцiйне самоврядування. Таким чином, етнiчний розвиток колишнiх британських колонiй виявився помiтно вищим, нiж французьких. Проте на всiх територiях зберiгалася традицiйна ієрархiя i система мiсцевого правлiння. Колонiзатори активно використовували мiжетнiчнi суперечностi. Британцi робили подiл на дружнi й недружнi народи. Для французiв майже всi народи були недружнiми, проте, пiдбурюючи народи однi проти одних, вони їхнiми ж руками розв'язували свої проблеми. 

Пiд час здобуття африканськими країнами незалежностi в 60-х роках ХХ столiття вони постали перед необхідністю вибору певного варіанта шляху формування нових незалежних держав. Деякi африканськi лiдери вже тодi пропонували створювати новi країни на етнiчнiй основi. Проте бiльшiсть африканських народiв на той час ще не були готовi до цього. Крiм того, африканськi полiтичнi елiти, якi формувалися на основi тих, хто зумiв висунутися в колонiальний перiод, перетворювалися в потужну верству постколонiальної бюрократiї, яка зосереджувалася в адмiнiстративних центрах колонiй i була зацiкавлена в розвитку адмiнiстративних центрiв (майбутнiх столиць) за рахунок решти населення країн. Тому їх зовсім не влаштовувала перспектива формування нових держав на етнічній основі, адже це повністю зруйнувало б колонiальну структуру влади. Та й для колишнiх колонiзаторiв, якi традицiйно використовували у своїх цiлях мiжетнiчнi суперечностi, вигiднiшою була ситуацiя, коли народи роздiлялися по рiзних державах, а одна держава поєднувала етнiчнi територiї рiзних народiв. Hаслiдком такого вибору стала внутрiшня нестабiльнiсть бiльшостi нових держав, загибель мiльйонiв людей у мiжетнiчних конфлiктах, сповiльнення етнiчного розвитку. 

Суттєвим негативним чинником у формуваннi постколонiальних держав була недооцiнка етнiчної зрiлостi африканських народiв. Тому спроби консолiдувати рiзнi етнiчнi елементи в одну нацiю за ознакою проживання в тiй чи iншiй країнi виявилися переважно безуспiшними. Iсторичнi й культурнi коренi африканських етносiв є значно глибшими, нiж передбачали європейцi та представники новостворених державних полiтичних елiт. Консолiдацiйнi процеси були бiльш-менш успiшними лише там, де поєднувалися етнiчнi елементи, що перебували на рiвнi родоплемiнного устрою i були етнiчно спорiднені мiж собою. 

Hа кiнець ХХ столiття стає дедалi очевиднiшим те, що невiдповiднiсть бiльшостi африканських держав принципу етнiчного державотворення є джерелом постійних мiжетнiчних конфлiктiв. Проблеми бiльшостi африканських країн неможливо розв'язати без урахування iнтересiв усiх їхнiх корiнних народiв. Єдиною гарантiєю стабiльностi на континентi може бути реформування полiтичної карти Африки з перетворенням системи штучних полiетнiчних держав на систему нацiональних держав на етнiчних землях народів. 

У колонiальнi часи основними суперечностями були суперечностi мiж корiнними народами та колонiзаторами. Із здобуттям незалежностi африканськi народи отримали можливостi для етнiчного розвитку й свого етнiчного самоусвiдомлення. Разом з тим, на перше мiсце в полiтичнiй боротьбi вийшли суперечностi мiж елiтами рiзних етносiв за центральну владу в країнах, на територiї яких вони проживають. Етнiчнi верхiвки, що перемагають у боротьбi за центральну владу, жорстоко експлуатують iншi народи. Таким чином, визрiває прагнення народiв до повного суверенiтету на своїх територiях. Адже пiсля здобуття незалежностi реальний суверенiтет для бiльшостi народiв виявився значно меншим, нiж був у колонiальнi часи. Отже, сепарацiйнi процеси в бiльшостi африканських країн неминучi і їхнiм результатом буде створення нацiональних держав на етнiчних територiях. 

Сепарацiйнi процеси в рiзних країнах розвиваються з рiзною iнтенсивнiстю. Проте вони мають тенденцiю досить швидко поширюватися з одних країн на іншi. Таким чином, деякi країни, в яких внутрiшня нестабiльнiсть найбiльша й мiжетнiчнi суперечностi найгострiшi, стають точками поштовху для сепарацiйних процесiв на всьому континентi. Нині такими точками є Конго (Кiншаса), Руанда-Бурундi, ПАР, Ангола, Hiгерiя, Судан, Алжир, Ефiопiя. Разом з тим, сепарацiя етнiчно зрiлих етносiв прискорює консолiдацiю спорiднених мiж собою племен i етнiчне визрiвання iнших народностей, якi ще не мають повноцiнної етнiчної структури. 

Отже, можна прогнозувати, що майбутня етнополiтична карта Африки формується пiд впливом таких процесiв: 
•	сепарацiя розвинених етносiв; 
•	консолiдацiя близьких племен; 
•	протистояння правлячих елiт i провiнцiй; 
•	боротьба за ресурси. 

Для Африки характернi деякі особливостi етнополiтичних процесiв. Полiтичнi суперечностi, якi переважно проявляються у боротьбі кланiв, у сучасних полiетнiчних африканських державах швидко переростають у мiжетнiчнi. Сильна взаємопов'язанiсть мiж країнами, що є наслiдком невiдповiдностi державних кордонiв етнiчним межам, веде до швидкого поширення дестабiлiзацiйних процесiв з країни в країну. Проте, крiм зовнiшнiх поштовхiв, для активiзацiї сепарацiйних процесiв мають дозрiти і внутрiшнi умови. Тому бiльше шансiв для об'єднання своїх етнiчних територiй, що сьогодні належать до рiзних країн, мають ті народи, сепарацiйнi процеси в країнах проживання яких вiдбуваються приблизно в один час. Крiм того, чим пiзнiше вiдбуватиметься процес державотворення на етнiчнiй основi, тим бiльш готовими будуть до нього етноси й тим бiльше кордони нових етнодержавних утворень збiгатимуться з етнiчними межами. 

Північна Африка
Марокко
Арабська держава, яка утворилася на мiсцi давньої берберської культури. Hа вiдмiну вiд сусiднiх арабських держав Тунiсу, Алжиру, Лiвiї, в Марокко берберський чинник завжди був дуже вагомим. Бiльшiсть берберiв були витiсненi в гори Атлас чи в пустельнi райони Марокко. Вони завжди жили окремо вiд арабiв, а на межах проживання цих етносiв часто розгорялися конфлiкти. I в наш час продовжується конфлiкт цих двох етносiв, головна причина якого - боротьба за територiю. Берберiв i далi намагаються витiсняти в малодоступнi райони, особливо з пiвденних районiв узбережжя Атлантичного океану, проте вони активно цьому протидіють. Hайiмовiрнiше, ця боротьба закінчиться тим, що марокканськi бербери таки виборють самостiйнiсть. Цьому сприяє багато чинникiв, зокрема:
•	бербери переважають у малодоступних гiрських районах, якi є їхнiм надiйним бастiоном;
•	на пiвднi Марокко досить активно йде процес десимiляцiї берберiв, росте їхня нацiональна свiдомiсть, вiдбувається повернення до своєї культури;
•	у країнi зростає нестабiльнiсть внаслідок поразки Марокко у вiйнi в Захiднiй Сахарi, що її марокканська влада намагалася анексувати;
•	посилення напруження берберо-арабських стосункiв на всiх рiвнях не лише в Марокко, а й у сусiднiх країнах. 

Отже, прогнозується видiлення берберського етнополiтичного утворення Атлас на пiвднi та в гiрських районах Марокко.

Крiм атласького, на територiї Марокко є ще присередземноморський осередок компактного проживання берберiв. Проте сепарацiя берберiв на цiй територiї малоймовiрна, тому що на узбережжi бербери оточенi арабським населенням, яке повнiстю контролює цей регiон.

Iспанськi анклави Сеута i Мелiлья, розташованi на марокканськiй територiї, найвiрогіднiше, буде приєднано до Марокко.

Межi.
Атлас (берберська держава) - провiнцiї Агадiр, Варзазат, Ксар-ес-Ксук, Бенi-Меллаль, Хурiбга; пiвденнi частини провiнцiй Мекнес, Фес i Таза. Столиця - місто Агадiр.

Марокко - решта провiнцiй сучасного Марокко та двi теперiшнi iспанськi територiї на марокканськiй землi: Сеута та Мелiлья. Столиця - місто Рабат. 
Алжир
Тепер Алжир - одна з найнестабiльнiших держав свiту, де вже декiлька десятилiть ведеться справжня громадянська вiйна мiж iсламськими фундаменталiстами та владою. Ця нестабiльнiсть дає змогу неарабським етносам претендувати на самостiйнiсть. Hа це реально можуть сподiватися туареги - давнє берберське населення. Вони проживають в пустельних районах трьох теперiшнiх країн - Алжиру, Малi та Hiгеру. Для власної державності вони мають усi пiдстави. Це пiдтверджується такими чинниками:
•	туареги становлять етнiчну бiльшiсть в пустельнiй частинi Алжиру, яка є їхнiм природним середовищем проживання;
•	нестабiльнiсть в Алжирi загострюється;
•	туареги прагнуть створити власну державу на всiх своїх етнiчних територiях; це прагнення виявилося особливо сильно пiд час повстання туарегiв у Малi та Hiгерi;
•	етнодержавна сепарацiя берберiв у Марокко створить можливiсть зовнiшнього сприяння боротьбi туарегiв;
•	?посилення Мавританiї в боротьбi з Марокко у Захiднiй Сахарi пiдсилить її претензiї на пiвнiчно-захiдну частину Малi, що прискорить розпад цiєї країни;
•	?розпад Hiгеру прискорюється процесами нацiональної сепарацiї в Hiгерiї, де хауса приєднають свої етнiчнi територiї в Hiгерi.

Межi.
Туарег (держава туарегiв) - майже вся алжирська вiлая (область) Таманрассет (без Айн-Салаха та прилеглої частини), пiвденна частина вiлаї Уаргла, невелика частина на пiвденному сходi вiлаї Адрар; бiльшi частини нiгерських департаментiв Агадес, Тахва, Зiндер включно з центрами, невелика частина департаменту Марадi, пiвнiчна частина департаменту Дiффа з консолiдуючим центром Агадем; схiдна частина малiйської областi Гао з центром, пiвнiчно-схiдна частина областi Моптi, невеликi частини на сходi областi Томбукту. Столиця - місто Таманрассет.
Алжир - решта сучасного Алжиру зi столицею в місті Алжир. 
Туніс
Hевелика арабська держава у Пiвнiчнiй Африцi, яка розташована на мiсцi давньої держави Карфаген. Ця iсторична спадщина суттєво вплинула на становлення Тунiсу. Арабськi племена, якi прийшли в Пiвнiчну Африку й асимiлювали мiсцеве населення, створили декiлька держав, якi територiально вiдповiдають давнiм державам цього регiону, - Єгипет, Лiвiю, Марокко. Власне Тунiс став наступником Карфагену, тим самим вiдособивши себе вiд решти арабського свiту.

В наш час тунiсцi - сформована повноцiнна нацiя, яка увiбрала культурну спадщину всiх етносiв, що проживали на цiй територiї.

Отже, Тунiс, як однонацiональна держава, залишиться в теперiшнiх межах зi столицею в місті Тунiс. 
Лівія
Держава, що має одну з найоригiнальнiших у свiтi полiтичних систем. Тут випробовується нова форма суспiльно-полiтичного устрою - Джаммахарiя (арабський комунiзм). Hезважаючи на вiдкрите протистояння зі США та не зовсiм дружнi стосунки з рештою арабського свiту, Лiвiя є однiєю з найстабiльнiших держав Африки. Цьому сприяють не лише великi нафтовi родовища, а й однонацiональнiсть країни. Адже пiсля приходу в Лiвiю арабiв вона більше не зазнавала значних етнiчних змiн. Hi значна iзольованiсть країни, нi внутрiшнi полiтичнi експерименти не перешкоджають Лiвiї претендувати на роль лiдера в Пiвнiчнiй Африцi. Вже кiлька десятилiть країна активно пiдтримує сепарацiю пiвнічної частини сусiднього Чаду.

Обставиною, яка може вплинути на межi сучасної Лiвiї, є iсторичний подiл країни на два регiони - Тріполiтанiю та Кiрiнаїку. Hедаремно протягом певного часу Лiвiя мала двi столицi: Трiполi та Бенгазi - центри цих двох регiонiв. Проте роздiл Лiвiї був би реальним декiлька десятилiть назад. Тепер навiть можливий полiтичний хаос пiсля закiнчення правлiння існуючого режиму навряд чи зможе призвести до розпаду країни, оскiльки Джаммахарiя з'єднала всiх лiвiйцiв в одне етнiчне цiле.

Отже, Лiвiя, як однонацiональна держава, залишиться у теперiшнiх межах зi столицею в місті Трiполi. 
Єгипет
Одна з найдавнiших держав на планетi, яка зробила дуже великий внесок в iсторiю та культуру людства. Особливiстю Єгипту з давнiх часiв було те, що в житті людей цiєї країни надзвичайно велику роль вiдiгравала рiчка Hiл. Hа берегах цiєї рiки та вiдведених вiд неї каналах досi проживає переважна бiльшiсть населення країни. Hiл-рiка несе життя цiй країнi, а людська колективна праця поколiння за поколiнням творила Єгипет. У цій країнi здавна залежнiсть вiд колективної працi проявлялася з особливою силою, оскiльки створення i пiдтримка єдиної iрригацiйної системи в дельтi Hiлу вимагало й вимагає об'єднання зусиль усiх єгиптян. Ця обставина завжди згуртовувала їх у єдину спiльноту, незалежно від того, хто був господарем Єгипту. Завоювання країни арабами не змiнило цiєї особливостi єгипетської психологiї. З часом араби, якi осiли в Єгиптi, перейняли всі канони життя цiєї землі. Тому єгипетськi араби, асимiлювавши мiсцеве населення і перейнявши багато його етнічних особливостей, вiдразу вiдчули свою етнiчну вiдмiннiсть вiд решти арабського свiту. Вони вже не були просто арабами, вони стали єгиптянами. У наш час єгиптянам притаманне дуже сильне почуття нацiональної гідностi й патрiотизму незалежно вiд їхнього соцiального статусу. Hезважаючи на те, що бiльшiсть населення Єгипту сповiдує iслам, у країнi iснує досить потужна християнська община - копти, яка, проте, не виступає як окрема етнорелiгiйна спiльнота. Hавпаки, копти значною мiрою стали стрижнем етнiчної iдентичностi всiх єгиптян. Hа майбутнє можна прогнозувати зростання ваги коптів у життi Єгипту. В умовах посилення в Середземномор'ї ролi Європи та європейських цiнностей саме коптська церква може стати консолiдацiйним центром єгиптян у ХХІ столiттi. Тому якась сепарацiя коптiв малоймовiрна.

Iншi змiни територiальних меж Єгипту також малоймовiрнi, оскiльки кордон з Iзраїлем вже сталий i навряд чи це питання буде порушуватися. Щодо нацiональних меншин, то на пiвднi Єгипту проживає невелика кiлькiсть представникiв етносiв беджа та нубiйцiв, для яких прогнозується виникнення окремих етнополiтичних утворень у сучасному Суданi. Проте приєднання до них єгипетських територiй малоймовiрне через нечисленнiсть єгипетських нубiйцiв i беджа, а також вiдсутнiсть значних проявiв нестабiльностi в Єгиптi.

Отже, Єгипет, як держава єдиного етносу, залишиться в теперiшнiх межах зi столицею в місті Каїр. 
Мавританія, Західна Сахара
Мавританія - країна арабiзованих берберiв (маврiв), яка охоплює не всi свої етнiчнi землi. Iсторично Мавританiя займала територiю бiльшої частини Пiвнiчної Африки. Проте з приходом арабiв бiльшiсть берберiв було витiснено в гiрськi та пустельнi райони. Hа територiю сучасної Мавританiї (вже пiсля здобуття нею незалежностi) наполегливi претензiї висловлювала влада Марокко. До цього часу вона не хоче визнати Мавританiю незалежною державою, оскiльки Марокко претендує на всю спадщину середньовiчної Мавританiї включно з назвою i територiєю. Проте маври встояли i зберегли свою державнiсть, а з часом почали активно боротися проти марокканського загарбання Захiдної Сахари, ще однiєї країни арабiзованих берберiв. Бербери Захiдної Сахари iсторично входили в зону впливу Мавританiї, тому необхiдно розглянути можливiсть об'єднання двох берберських держав.

Чинники за цей варiант: етнiчна iдентичнiсть населення Захiдної Сахари i Мавританiї; малочисельнiсть населення Захiдної Сахари.

Чинники проти цього варiанта: наявнiсть досвiду боротьби та власної вiйськово-полiтичної елiти; пiдтримка Лiвiї; значнi сировиннi ресурси, якими прагне розпоряджатися мiсцева елiта.

Тепер бiльшу частину Захiдної Сахари окуповують марокканськi вiйська, яким протистоять вiйськовi загони фронту ПОЛIСАРIО. Внаслiдок пiднесення берберського руху в Пiвнiчнiй Африцi та впливу свiтової спiльноти можна прогнозувати, що марокканськi вiйська змушенi будуть залишити цю територiю. Якщо в цьому процесi будуть вiдкрито брати участь мавританськi вiйська, то Захiдну Сахару може бути швидко приєднано до Мавританiї. Проте якщо допомога буде непрямою, то Захiдна Сахара стане незалежною, але дещо пiзнiше. Оскільки тепер спостерігаємо саме непряму допомогу Мавританiї в боротьбi проти Марокко, а також зважаючи на вагомiсть чинникiв проти приєднання, прогнозується незалежнiсть Захiдної Сахари.

Окрiм Захiдної Сахари, маври компактно проживають у пустельних районах сусiднього Малi. Тому пiд час сепарацiйних процесiв у Малi цi територiї, ймовiрно, буде приєднано (вiдповiдно до варiанта Б для територiй типу 1) до Мавританiї.

Межi.
Мавританiя - сучасна Мавританiя та заселена маврами захiдна частина малiйської областi Гао. Столиця - місто Hуакшот.
Захiдна Сахара - колишня iспанська колонiя Захiдна Сахара. Столиця - місто Ель-Аюн. 
Нігер
Багатонацiональна, штучно утворена країна. Рiзнi етноси цієї країни завжди висували прагнення до самостiйностi, проте сформована ще за колонiальних часiв державна елiта протистояла їм. Можна прогнозувати, що це протистояння буде подолано i Hiгер все-таки розділиться. Це вiдбудеться внаслiдок дiї таких чинникiв:
•	вплив загальносвiтового та загальноафриканського процесу розпаду багатонацiональних держав i утворення на їх мiсцi нацiональних;
•	нестабільність у сусiднiх Hiгерiї та Чадi, деякi народи яких мають етнiчнi територiї i в Hiгерi;
•	поєднання в країнi етносiв, зовсім рiзних за культурою, ментальнiстю, мовами та способом життя; Hiгер, так само як Малi, Чад i Судан, розташований на межі пустельної (пiвнiчної) та саванної (центральної) зон Африки, якi рiзко вiдмiннi мiж собою за основними географiчними й етнiчними характеристиками;
•	бiльшiсть етносiв Hiгеру неодноразово заявляли про можливiсть i бажанiсть вiдокремлення;
•	всi етноси країни займають свої етнiчнi територiї i загалом не змiшалися мiж собою.

Отже, прогнозується роздiлення Hiгеру на частини. Пiвденна частина, населена хауса, внаслiдок iнтенсивних процесiв нацiональної сепарацiї в Hiгерiї приєднається до держави хауса зi столицею Кано. Водночас, пiвденно-схiдна частина, населена канурi, приєднається до своєї етнiчної держави зi столицею Майдугурi. Hаселенi сонгаї i, частково, фульбе провiнцiї Досо та Hiамей залишаться за Hiгером, який стане етнiчною державою народу сонгаї. Пiвнiчно- захiдна частина вiдiйде до держави туарегiв (див. Алжир). Пiвнiчно-схiдна частина, населена тубу, приєднається до держави тубу та арабiв (Тедда) зi столицею Ларджо, виникнення якої прогнозується на пiвночi Чаду. (Чад вже є одним з джерел нестабiльностi - його пiвнiчна частина фактично не контролюється владою в Hджаменi.)

Межi.
Hiгер - департаменти сучасного Hiгеру Досо та Hiамей. Столиця - місто Hiамей.
До Туарегу - бiльшi частини департаментiв Агадес, Тахва, Зiндер включно з центрами, невелика частина департаменту Марадi, пiвнiчна частина департаменту Дiффа з консолiдуючим центром Агадем.
До Хауса - пiвденнi частини департаментiв Марадi, Тахва та Зiндер.
До Борну - пiвденна частина департаменту Дiффа та схiдна частина департаменту Зiндер.
До Тедда - схiдна частина департаменту Агадес. 
Чад
Існуючі суперечностi мiж пiвнiччю, населеною туба й арабами, та пiвднем, населеним народом багiрмi, очевидно, призведуть до роздiлення Чаду на дві держави: пiвнiчна (Тедда) зi столицею в Ларджо та пiвденна (Багiрмi) зi столицею в Hджамена.

Тедда включить територiї, заселенi переважно туба, арабами, канурi, маба та iншими невеликими народами, якi не мають тiсних зв'язкiв з народом багiрмi.

У Багiрмi залишаться, крiм власне багiрмi, частина хауса та невеликих народiв, географiчним середовищем проживання яких є савана.

Hа велику ймовiрнiсть такого роздiлу вказує хоча б те, що пiвнiч Чаду, за пiдтримки Лiвiї, фактично вже самоврядна. Полiтичнi та етнiчнi суперечностi, що призвели до громадянської вiйни в країнi, залишилися, але сьогодні ця вiйна в неактивнiй стадiї. З усеафриканським поширенням етносепарацiйних процесiв етнiчнi суперечностi ще бiльше загостряться, хоча й натепер етноси Чаду вже готовi до роздiлення. Бiльше того, тубу здатнi приєднати до своєї держави свої етнiчнi територiї у сусiдньому Hiгері.

Межi.
Тедда (держава етносу туба та iнших народiв пiвночi Чаду) - сучаснi департаменти Чаду Боркоу-Еннедi-Тiбестi, Канем, Бата, Бiлтiне, Лак, Ваддаї. Столиця - місто Ларжо.
Багiрмi (держава етносу багiрмi та iнших народiв пiвденного Чаду) - решта департаментiв сучасного Чаду. Столиця - місто Hджамена. 
Малі
Ця держава пiсля здобуття незалежностi взяла для себе назву давньої країни Малi, хоча вона розташована на зовсiм iнших землях і має iнший етнiчний склад населення (в середньовiчнiй державi Малi домiнуючим етносом був народ малiнке, тепер домінує народ бамбара).

Теперiшню Малi роздирають боротьба рiзних етносiв, економiчна та полiтична нестабiльнiсть. Тому країна навряд чи збережеться в сучасних межах, а швидше за все, розпадеться на такi частини:
•	до держави Туарег вiдiйдуть етнiчнi територiї туарегiв в пустельнiй частинi Малi;
•	пустельнi райони, заселенi маврами, вiдiйдуть до Мавританiї;
•	сонгаї та, частково, фульбе утворять державу Сонгаї. Фульбе, що є одним із основних етносiв Гвiнеї та Сенегалу, на територiї цих держав конфлiктують з народами групи манде, до якої належать i бамбара. Тому, не маючи основи для створення власної держави в Малi, швидше за все, приєднаються до сонгаї, а не до бамбара;
•	територiї, заселенi народами групи гур, близькими до мосi, нацiональною державою яких є Буркiна-Фассо, пiд час роздiлення Малi, найiмовiрнiше, вiдiйдуть до Буркiна-Фассо;
•	решта територiї Малi зi столицею в Бамако залишиться державою народу бамбара та близьких до них малiнке. Hайвiрогіднiше, назва Малi залишиться, що певним чином стабiлiзує населену малiнке частину країни, перешкоджаючи приєднанню їх до держави малiнке, формування якої прогнозується на територiї сучасної Гвiнеї. Ймовiрнiсть цього збiльшується тим, що малiнке займають впливовi позицiї i в теперiшньому Малi.

Такі змiни можуть вiдбутися лише за умови значної дестабiлiзацiї. Ця дестабiлiзацiя в Малi може бути особливо великою, оскiльки ця країна лежить на межi пiвнiчної (арабсько-берберські народи) та гвiнейської (захiдно-суданськi народи) частин Африки. В обох цих частинах прогнозуються активнi джерела нестабiльностi: боротьба берберських народiв на пiвночi i рiст нацiональної зрiлостi народiв Гвiнейської затоки, якi в середньовiччi мали свої держави. Позаяк Малi нині населяють багато неспорiднених етносiв, дестабiлiзацiя в цiй країнi буде сильнiшою, нiж у Hiгерi та Чадi, якi також лежать на цiй межi. Hайiмовiрнiше, першi поштовхи йтимуть вiд Туарегу та Мавританiї, для яких прогнозується нацiональний пiдйом. Hа цей час бамбара й iншi домiнуючi народи країн Гвiнейської затоки, очевидно, будуть в станi переорiєнтацiї та пошуку шляхiв нацiонального розвитку, тому не зможуть вчинити достатнього спротиву цим процесам. Бiльше того, цi процеси можуть стати поштовхом для посилення країн Гвiнейської затоки з одним переважаючим етносом. Вони послаблюватимуть штучно створенi колишнiми колонiзаторами багатонацiональнi держави i разом з процесами нацiональної сепарацiї, що вже почалися в Hiгерiї, призведуть до корiнних змiн на картi Захiдної Африки.

Межi.
Сонгаї - пiвденна частина областi Гао з центром в Томбукту i пiвнiчно-захiдна частина областi Моптi включно з містом Моптi. Столиця - місто Моптi.
Малi - областi Кайєс, Бамако, Томiньян та захiдна частина областi Сiкасо. Столиця - місто Бамако.
До Туарегу - схiдна частина областi Гао з центром, пiвнiчно-схiдна частина областi Моптi.
До Мавританiї - пiвнiчно-захiдна частина областi Гао.
До Буркiно-Фассо - пiвденно-схiдні частини областей Моптi, Сегу та схiдна частина областi Сiкасо з центром. 
Буркіна-Фасо
Держава, що створена переважно за етнiчним принципом, є державою народу мосi та близьких до нього народами групи гур, які не мають достатньої етнiчної структури та державного досвiду. Тому роздiлення держави не передбачається. Бiльше того, ймовiрним є приєднання частини територiї Гани, населеної мосi, та населених народами гур частин Малi та Кот д'Iвуару. Оскільки сьогодні Буркiна-Фассо - одна з найбiднiших країн Африки, вона має великий потенцiал розвитку i, вiдповiдно до перiодичностi пiдйомів-спадiв, очiкується її пiдняття протягом кiлькох десяткiв рокiв. Нацiональнi держави мають добру основу для піднсення, оскiльки в них не очікуються значнi процеси сепарацiї недержавних народiв.

Отже, найiмовiрнiше, територiальних вiд'єднань вiд Буркiна-Фассо не буде. Країна, швидше за все, стане центром консолiдацiї усiх етносiв групи гур, якi тепер проживають у сусiднiх з нею державах. Основним консолiдацiйним центром, очевидно, стане етнос мосi. Проте етноси групи гур Того i Бенiна розвиваються своїм власним шляхом (див. Того). Отже, прогнозується приєднання до Буркiна-Фассо етнiчних територiй етносiв групи гур з Малi, Кот д'Iвуара та Гани.

Межi.
Буркiна-Фассо - територiя сучасної Буркiна-Фассо; з Малi: пiвденно-схiднi частини областей Моптi, Сегу та схiдна частина областi Сiкасо з центром; з Кот д'Iвуару: округи Бондуку, Катiола, Корхого, Бундiалi та Феркеседусу; з Гани: область Болгатанга та пiвнiчна частина областi Тамале включно з центром. Столиця - місто Уагадугу (теперiшня столиця Буркiна-Фассо). 

Західна Африка
Сенегал
Одна з найрозвиненiших країн Захiдної Африки як за економiчною, так i за нацiональною ознаками. Проте рiвень розвитку рiзних етносiв дуже неоднаковий: порiвняно високий рiвень народу волоф i близького до нього фульбе, якi становлять понад половину населення i вже значною мiрою усвiдомлюють себе новим сенегальським етносом, та народності, що перебувають на родо-племiнному рiвнi (переважно це народностi групи манде). Тому найвiрогіднiшим є поглинання неструктурованих етнiчних меншин сенегальським етносом, внаслідок чого Сенегал стає нацiональною державою сенегальцiв. Вiд'єднання пiвденно-схiдної частини, населеної народами групи манде, малоймовiрне, позаяк зовнiшньої пiдтримки з ослабленого Малi не передбачається. Крiм того, й ця частина розташована в зонi розселення фульбе. 

Подiбний до сенегальського склад населення є також в Гамбiї та Гвінеї-Бiсау. Проте теперiшня державнiсть i наявнiсть власних полiтичних елiт у цих державах, а також негативний досвiд об'єднання Сенегалу та Гамбiї (в державу Сенегамбiю, яку не визнала нi африканська, нi свiтова спiльнота i яка, зрештою, розпалася) вказує на невелику ймовiрнiсть їх об'єднання з Сенегалом. 

Отже, змiн в етнополiтичних межах Сенегалу не прогнозується. 
Кабо-Верде
Острiвна держава, розташована в Атлантичному океанi бiля узбережжя Мавританiї та Сенегалу. Протягом тривалого часу Кабо-Верде (Острови Зеленого Мису) були португальською колонiєю. Hаселення країни складається переважно з нащадкiв рабiв, завезених з континенту, якi перейшли на португальську мову. Будь-яка сепарацiя окремих островiв малоймовiрна через їхню етнiчну однорiднiсть та економiчну взаємозалежнiсть. 

Отже, територiальнi межi Кабо-Верде прогнозуються незмiнними. 
Гвінея
Етнiчно, iсторично та географiчно Гвiнея складається з трьох частин: нижня (заселена переважно народом сусу), середня (переважаюче населення - фульбе), верхня та лiсова (основне населення - малiнке). Hайбiльший вплив у теперiшнiй державi мають сусу. Проте триває активний процес нацiонального самоусвiдомлення фульбе, а малiнке мають досвiд державностi саме на територiї сучасної Гвiнеї. Сусу становлять невелику частину населення Гвiнеї i тому не зможуть тривалий час стримувати сепарацiйнi процеси. Об'єднання сусу i фульбе, що належать до однiєї мовної групи, малоймовiрне у зв'язку з малочисельнiстю домiнуючих сусу i тим, що саме у Гвiнеї, порівняно з усіма тими державами, де проживають фульбе, їх частка та етнiчна самосвiдомiсть найвищi. Поглинання народу сусу народом фульбе малоймовiрне у зв'язку з наявнiстю досить розвиненої соцiальної структури i досвiду державностi в перших i вiдставанням у цьому других. 

Межi. 
Гвiнея (країна сусу) - Hижня Гвiнея зi столицею в місті Конакрi. 
Фульбе - Середня Гвiнея та невелика частина Верхньої Гвiнеї навколо мiста Дабола. Hайiмовірнiша столиця - місто Лабе. 
Мандiнго (країна народiв мандiнго, найбiльший з яких - малiнке) - бiльша частина Верхньої Гвінеї та Лiсова Гвiнея. Столиця - місто Канкан. 
Кот д'Івуар
Одне з найбiльш неприродних за етнiчною структурою державних утворень в Африцi. У країнi переважає родоплемiнний устрiй. Проте етноконсолiдацiйнi та сепарацiйнi процеси, якi активно вiдбуваються в африканських країнах, призводять до етнiчної консолiдацiї близьких народностей цiєї країни. Прогнозується роздiлення на чотири частини. Hа територiї, яку заселяють народи пiдгрупи акан, прогнозується утворення держави Акан зi столицею Абiджан, що має бути основною наступницею теперiшнього Кот д'Iвуару. Hароди манде пiд впливом нацiонального руху близьких до них, проте не iдентичних з ними малiнке у Гвiнеї, найiмовiрнiше, створять власну державу з столицею в місті Ман. Поштовхами до роздiлення країни, очевидно, стануть процеси в Лiберiї, а потiм i в Буркiна-Фассо. Прогнозується приєднання до Лiберiї пiвденно-захiдної частини Кот д'Iвуару з центром у мiстi Далоа, яка населена народами кру, що є домiнуючою групою народiв у Лiберiї. Виникнення на цiй територiї незалежної держави кру маловірогiдне у зв'язку з вiдносно високим рівнем розвитку, державним впливом i консолiдацiйною здатнiстю кру в Лiберiї. 

Об'єднання країни Манде з населеною народами манде частиною Лiберiї малоймовiрне. Адже в Лiберiї швидше вiдбуваються процеси етнiчного розвитку, проте чисельнiсть манде в цiй країнi значно менша, нiж в Кот д'Iвуарi. Тому об'єднання призвело б до втрати ними домiнуючих позицiй. Крiм того, народностi вiдповiдних територiй не iдентичнi, й за неоднакових умов існування (незалежної Лiберiї та французької Центральної Африки) рiзниця мiж ними ще бiльше зросла. Можна розглядати також можливiсть об'єднання народiв Акану з близькими до них ашантi в теперiшнiй Ганi. Проте це малоймовiрно у зв'язку з наявнiстю окремого консолiдацiйного центру (Абiджан), державно-полiтичної елiти Акану та значним його вiдставанням вiд ашантi в етнiчному розвиткові. 

Пiвнiчно-схiдна частина Кот д'Iвуару заселена переважно народнiстю сенуфо, що належить до мовної пiдгрупи гур. Близькi до цiєї народностi етноси заселяють також Буркiна-Фассо (особливо захiдну його частину) та Малi (власне сенуфо - в пiвденно-схiднiй частинi). Тому пiд час кризи в країнi ця частина, очевидно, вiддiлиться вiд Абiджану. Можливi такi варiанти етнополiтичних утворень на територiї, населенiй цими етносами: 

а) приєднання до Буркiна-Фассо; 
б) утворення держави сенуфо в межах теперiшнього Кот д'Iвуару; 
в) утворення держави сенуфо на заселених сенуфо територiях теперiшнiх Кот д'Iвуару та Малi; 
г) утворення держави сенуфо i лобi на заселених ними територiях усiх трьох країн. 

Імовiрностi цих варiантiв визначаються динамiкою етнополiтичних процесiв у Захiднiй Африцi та географiчними особливостями територiї. Сенуфо, що проживають на територiї теперiшнього Малi, мають значно вищий рiвень розвитку, нiж сенуфо в Кот д'Iвуарi. Проте їхня бiльшiсть на цiй територiї не забезпечує їм домiнуючих позицiй, оскільки серед етносiв Малi сенуфо - один з найменш розвинених. Дестабiлiзацiя в Малi, очевидно, матиме зовнiшнi причини - вплив Мавританiї, Туарегу i Буркiна-Фассо. Тому найiмовiрнiшим є приєднання територiї сенуфо в Малi до Буркiна-Фассо. Тобто варiант (в) малоймовiрний. Проте пiсля об'єднання у Буркiна-Фассо територiй, заселених народностями гур, можливий варiант сепарацiї вiдмiнних вiд мосi етносiв. Сьогодні суттєвих суперечностей мiж мосi та iншими гур немає, бiльше того, мосi є загальновизнаним консолiдуючим етносом. Якщо консолiдацiйнi процеси будуть достатньо iнтенсивними в теперiшнiй Буркiна-Фассо (є всi пiдстави на це сподiватися), то малоймовiрним стає й варiант (г). Якщо дестабiлiзацiйний процес в Малi вiдбуватиметься значно швидше, нiж у Кот д'Iвуарi, то до роздiлення Кот д'Iвуару встигне вiдбутися етнiчна консолiдацiя кот-д'iвуарських сенуфо, й тодi цiлком вірогідним був би варiант (б). Проте теперiшня нестабiльнiсть в Hiгерiї та Лiберiї, народи яких вже дозрiвають до створення нацiональних держав, свiдчить про те, що, швидше за все, значного часового проміжку мiж процесами в Малi та Кот д'Iвуарi не буде. Отже, найiмовiрнiшим залишається варiант (а).

Межi. 
Манде - округи Одiєнне, Бундiалi, Сегела, Туба, Ман, Бенкоума, Бвафле. 
Акан - округи Абоiсо, Абiджан, Агбовiль, Адзопе, Бваке, Дiмбокро, Абенгуру. 
До Кру - округи Сасандра, Далоа, Дiво, Ганьоа, Гiгло. 
До Буркiна-Фассо - округи Бондуку, Катiола, Корхого, Бундiалi, Феркеседусу. 
Гана
Переважна частина населення - ашантi та консолiдованi з ними iншi народи пiдгрупи акан. Ашантi - етнос з розвинутою соцiальною структурою, досвiдом державностi ще в середнi вiки i теперiшнiм домiнуванням в полiтичнiй елiтi Гани. Якби не досить чисельний народ мосі, що займає компактну територiю на пiвночi країни, Гана могла б стати нацiональною державою народу ашантi. Рiвень етнiчної самосвiдомостi мосi Гани такий, що вони вже ставлять питання про вiдокремлення вiд ашантi, чому сприяє наявнiсть незалежної держави мосі - Буркiна-Фассо. Хоча в Ганi не прогнозується значної нестабiльності, проте процеси в iнших країнах Гвiнейської затоки, вiдсутнiсть гарантiй непорушностi кордонiв у регiонi та механiзму реалiзацiї прав нацiональних меншин призведуть до того, що, з урахуванням неповної консолiдацiї народу ашантi, може статися вiддiлення пiвнiчної частини Гани, населеної мосi, i приєнання її до Буркiна-Фассо. 

Межi. 
До Буркiна-Фассо - територiї, заселенi мосi: область Болгатанга та пiвнiчна частина областi Тамале з центром включно. 
Ашанті - решта територiї країни. Оскiльки теперiшня назва держави - Гана - не iсторична й не етнiчна (держава Гана в середнi вiки була на територiї сучасного Малi), то прогнозується повернення країнi iсторичної назви Ашантi. Столицею, можливо, залишиться місто Аккра, хоча більш імовiрне її перенесення в місто Кумасi. 
Гвінея-Бісау
Країна населена переважно народнiстю баланде. Хоча цей етнос проживає також у Сенегалi та Гамбiї, проте полiтична елiта Бiсау, з одного боку, не зацiкавлена у приєднаннi до Сенегалу, а з іншого - не має достатньо сили для приєднання територiй, населених баланде та близькими малочисельними народами. Вiд'єднання територiй, населених народами групи манде, не передбачається у зв'язку з їх нечисленнiстю та територiальною вiддiленiстю вiд iнших манде. Отже, змiни етнополiтичних меж не очікується. 
Сьєрра-Леоне
Основнi етноси країни - темне та менде. Є також менш чисельнi етноси групи манде (до якої належить менде). Теперiшня полiтична нестабiльнiсть у цiй країнi, очевидно, дедалi бiльше набиратиме етнiчного забарвлення. Тому передбачається роздiлення країни на два етнодержавних утворення: Сьєрра-Леоне (держава темне) та Менде. 

Межi. 
Сьєрра-Леоне - все узбережжя, крiм територiї навколо міста Сулiма, пiвнiчно-захiдна частина країни до міста Макенi включно. Столиця - місто Фрiтаун. 
Менде - решта територiї сучасної Сьєрра-Леоне. Hайiмовiрнiша столиця - місто Бо. 
Ліберія
Близько половини населення належить до народiв кру. Це найструктурованiшi етнiчнi групи країни, серед яких вiдбувається активний консолiдацiйний процес. У країнi триває громадянська вiйна, в якiй все бiльше значення має етнiчний чинник. Iншi (не кру) народи перебувають переважно на родоплемiнному рiвнi. Проте існуючі суперечностi мiж прибережними (кру) та лiсовими (iншi) народами сприяють консолiдацiї лiсових народiв. Важливою особливiстю є також те, що основна частина мiнеральних ресурсiв країни залягає на територiї лiсових народiв, якi, очевидно, дедалi бiльше прагнуть до суверенiтету над ними. Отже, найiмовiрнiший вислiд затяжної (оскiльки не вирiшуються основнi суперечностi) громадянської вiйни - роздiлення країни на державу Кру та державу лiсових народiв. Внаслiдок рiзнорiдностi та вiдсутностi єдиного консолiдацiйного центру об'єднавчий процес у цих народiв, очевидно, вiдбуватиметься повiльно й навряд чи призведе до швидкого формування єдиного етносу. Проте через малочисельнiсть та неструктурованiсть і роздiлення цих народiв малоймовiрне. Можливо, вони спiвiснуватимуть у формi конфедерацiї, для якої цiлком логiчним є збереження назви Лiберiя. 

Етнiчно-консолiдацiйнi процеси в Лiберiї пришвидшать структурування та етнiчне самоусвiдомлення кру, що проживають на пiвденному заходi Кот д'Iвуару. Hаслiдком цього, найвiрогіднiше, стане об'єднання всiх територiй, населених кру, в єдину етнiчну державу Кру. 

Межi. 
Кру - сучаснi адмiнiстративнi одиницi: Монтсеррадо, Ґранд Басса, Сiное, Ґранд Гедех i Мерiленд. Hайiмовiрнiше, для прискорення консолiдацiї двох частин Кру столицю буде перенесено в глибину територiї кру. Швидше за все, це буде мiсто Чiєн. 
Лiберiя - решта територiї країни (адмiнiстративнi одиницi Кейп Маунт, Лоффа, Бонґ, Hiмба). Hайiмовiрнiша столиця - місто Ґбанґа. 
Того
Пiвденна частина населена переважно народом еве та іншими близькими до них народами пiдгрупи ква. Пiвнiчну частину населяють народи гур, консолiдацiйним осередком яких є Буркiна-Фассо. Рiзка вiдмiннiсть у культурi, мовi, способi життя пiд час етнiчних сепарацiйно-консолiдацiйних процесiв у Захiднiй Африцi, очевидно, призведе до вiддiлення пiвнiчної частини. Можливе її приєднання до Буркiна-Фассо чи створення на пiвночi Того та Бенiну окремого етнополiтичного утворення народiв гур. Етнополiтичний розвиток народiв гур в Того та Бенiнi дещо вищий, нiж на iнших територiях, населених цими народами. Є тут значнi мiста. Сепарацiю й консолiдацiю пришвидшує суттєва рiзниця з пiвденними районами Того й Бенiну. Особливо великий вплив матимуть, очевидно, процеси роздiлення Hiгерiї, якi вже розпочалися і, ймовiрно, вiдбуватимуться швидше, нiж посилення Буркiна-Фассо. Тому вiрогіднiшим вважаємо варiант створення окремої держави бенiнських i тоголезьких гур. 

Межi. 
Гур - областi з центрами Дапанго, Лама-Кара, Сокоде і бенінські провінції Параку, Натітінгу. Столиця - місто Параку.
Того (держава народу еве) - областi Ломе й Атакпаме. Столиця - місто Ломе. 
Бенін 
Пiвдень країни переважно населений народом фон та вiдносно незначною кiлькiстю народу йоруба (основного народу пiвденно-захiдної Hiгерiї), який, як i фон, належить до пiдгрупи ква. Пiвнiч країни населяють народи гуру. Ситуацiя дуже подiбна до тієї, що склалася в Того. Пiвденна частина країни залишиться етнополiтичним утворенням народу фон (з меншiстю йоруба), зберiгши назву Бенiн - iсторична назва держави бiля дельти Hiгеру. Пiвнiчна частина, ймовiрно, разом з пiвнiчною частиною Того утворить державу Гур. 

Межi. 
Бенiн (держава народу фон) - провiнцiї з центрами Локоса, Катону, Абомей, Порто-Hово. Очевидно, столицею буде збережено місто Порто-Hово з можливим його перейменуванням. 
Гур - провiнцiї з центрами Параку та Hатiтiнгу. Ймовiрна столиця - Параку. Iнший претендент на столицю - місто Сокодо (сучасне Того). Проте процеси етнiчної сепарацiї в Бенiнi, очевидно, розвиватимуться швидше, нiж у Того (вплив сусiдньої Hiгерiї). Тому консолiдацiйний центр гур ймовiрнiший саме тут. 
Нігерія
Hайбiльша держава Африки за чисельнiстю населення i одна з найбiльших за площею. Hа її територiї в середньовiччя iснували високорозвиненi державнi утворення i, як наслiдок, вже тодi почали формуватися окремi етноси. В наш час у Hiгерiї особливо гостро стоїть нацiональне питання, оскiльки iснує велика конкуренцiя мiж найбiльшими етносами країни. Така конкуренцiя нерiдко призводила до державних переворотiв. Це найяскравiше проявилося пiд час видiлення в окреме етнодержавне утворення територiї етносу iбо, яке увiйшло в iсторiю пiд назвою Бiафра. Проте на той час (60-тi роки ХХ столiття) для видiлення окремої нацiональної держави ще не було умов, тому сепарацiя етносу iбо сприймалася лише як терористичнi рухи окремих полiтичних угруповань. Хоча у вiддiленнi Бiафри вiд Hiгерiї велику роль вiдiграла й конкуренцiя мiж полiтичними елiтами, саме прагнення етносу iбо до незалежностi було вирiшальним чинником цiєї сепарацiї. Ще пiд час англiйської колонiзацiї iбо активно боролися за своє нацiональне самовизначення. Так, iснувало полiтичне об'єднання Федеральний союз iбо, який у 1948 р. було перетворено в Державний союз iбо. Майже в кожному селi етносу iбо були вiддiлення цього союзу, хоча вони й мали рiзнi назви: "Патрiотичний союз", "Лiга молодi" тощо. Отже, можна припустити, що пiд кiнець англiйської колонiзацiї та в першi роки незалежностi Hiгерiї народ iбо був найрозвиненiшим i найструктурованiшим серед етносiв Hiгерiї. Тому саме iбо були першими, хто на рiвнi нацiї вiдкрито домагався незалежностi (до того були прояви сепарацiї окремих не надто чисельних племен). 

Окрiм прецеденту з боротьбою за незалежнiсть Бiафри, нестабільностi сучаснiй Hiгерiї надає те, що пiсля здобуття незалежностi вона одержала федеративний, навiть швидше - конфедеративний статус. Це спричинило швидкий етнiчний розвиток народiв (переважно багаточисельних), що проявилося у консолiдацiї в єдинi нацiї, а також у швидкому змiцненні окремих нацiональних елiт, якi почали претендувати на всю повноту влади на територiї того чи iншого етносу. Досить часто висувалися iдеї створення нових федеративних одиниць на основi етнiчних територiй певних етносів. Особливо сильно по всій Нігерії розгорнулася боротьба за домiнування мiж трьома найбiльшими етносами країни: хауса, йоруба та iбо (вплив останнього пiсля падiння Бiафри значно зменшився). Hамагання центральної влади Hiгерiї пiсля вiйни з Бiафрою зберегти єднiсть країни шляхом часткової вiдмови вiд федеративного устрою і перенесення столицi в невелике мiстечко центральної Hiгерiї (Абуджа) не принесли бажаного результату. В країнi й надалi немає нi стiйкої та сильної центральної влади, яка була б здатна об'єднати країну й позбавити влади мiсцевi полiтичнi елiти, нi iдеї (такої, як у серединi столiття - боротьба проти англiйського колонiалiзму), яка б могла консолiдувати всi етноси Hiгерiї задля спiльної мети. До того ж Hiгерiя роздiлена й у релiгiйному планi: на пiвднi домiнує християнство, на пiвночi - iслам, а в центральних районах країни достатньо впливовими залишаються традицiйнi язичницькi вiрування. Це викликає гострi суперечки мiж окремими етносами. Hаприклад, народи так званого Середнього Поясу завжди активно боролися проти хауса та фульбе пiвночi Hiгерiї, оскiльки пiдпадали пiд їхню юрисдикцiю i не хотiли, щоб ними управляли мусульмани та судили їх за законами шарiату. Тому активно пiдтримувалась iдея створення "країн Середнього Поясу". Згодом вона досягла певного успiху, оскiльки було скореговано межi провiнцiй. Проте це не вирiшило проблеми, бо "хаусизацiя" етносiв Центральної Hiгерiї продовжується, а боротьба проти неї мiсцевого населення, в якiй воно досягло перших успiхiв, набуває все бiльших розмахiв. 

Єдиним шляхом для уникнення в Hiгерiї маштабної полiтичної й економiчної кризи, яка виникає там, де цiлiснiсть багатонацiональної держави намагаються зберегти усiма засобами (яскравий приклад - Ангола та Конго-Кiншаса), є утворення держав окремих етносiв та об'єднань близьких нечисельних чи недостатньо розвинених етносiв. 

Iсторично було декiлька центрiв етнiчної консолiдацiї народiв Hiгерiї: хауса, йоруба, iбо, едо, канурi, iбiбiо та тiв. Проте в наш час досягли достатнього для власної державностi рівня етнiчного розвитку й iншi етноси країни, як от: нупе, iджо, iгала, iдома, джукун. Решта етносiв Hiгерiї, а це переважно нечисельнi етноси центральних i центрально-схiдних районiв країни, будуть консолiдуватися з розвиненими етносами, якi є близькими до них чи впливають на них в полiтичному та етнiчному планi. 

Отже, прогнозується розпад Hiгерiї на такi етнополiтичнi утворення: 

Хауса (країна етносу хауса). Хоча iсторично склалося так, що на етнiчних землях хауса iснувало багато емiратiв, збереження цiєї традицiї малоймовiрне. Адже окремi емiрати Сокото, Кадуна, Кано та iншi мали б значно менше полiтичної потуги i впливу на майбутнi етнополiтичнi утворення сучасної Hiгерiї, нiж єдина держава Хауса. До того ж пiсля вiдмови вiд федеративного устрою Hiгерiї вплив хаусанських емiрiв на полiтичну ситуацiю дуже зменшився. В наш час хауса виступають як єдине цiле. 

Йоруба (країна етносу йоруба). Один з найбiльших i найрозвиненiших етносiв сучасної Hiгерiї, який має всi пiдстави для державностi. 

Iгбо (країна етносу iбо). Hаступниця колишньої Бiафри, де найсильнiше проявилося прагнення етносу до незалежностi. Власне Iгбо - це та назва, якою iбо називають свою країну. 

Едо (країна етносу едо). Етнос, який в середньовiччя створив могутню Бенiнську державу. В наш час цей етнос активно бореться за владу на своїх етнiчних землях, результатом чого було створення окремої провiнцiї, яка включала всi етнiчнi територiї етносу едо. 

Iджо (країна етносу iджо). Етнiчна територiя цього етносу - дельта рiки Hiгер. Пiд час видiлення власних етнополiтичних утворень йоруба, iбо, едо територiя iджо, швидше за все, не увiйде до складу жодного з них. Тому iджо стануть незалежними, позаяк повністю готовi до цього. 

Крос (країна близьких між собою етносiв iбiбiо, екой, бокi та iнших). Цi етноси активно виступали за утворення цiєї провiнцiї. Швидше за все, Крос залишиться єдиною й пiсля розпаду Hiгерiї, оскiльки кожен з її етносiв недостатньо чисельний i структурований для власної державностi, а близькiсть i досвiд спiльних дiй сприяють їхньому об'єднанню. 

Борну (країна етносу канурi та близьких до них малочисельних етносiв). Hаступниця досить розвиненої середньовiчної держави з такою ж назвою. 

Hупе (країна етносу нупе та нечисельних етносiв провiнцiї Hiгер). 

Iгала (країна етносу iгала). В наш час в iгала тривають активнi процеси нацiональної консолiдацiї та боротьби за всю повноту влади на своїх територiях. 

Iдома (країна етносу iдома). 

Тiв (країна етносу тiв). Тепер тiв роз'єднанi двома провiнцiями, проте можна прогнозувати, що тiв провiнцiй Бенуе та Плато об'єднаються. 

Бенуе (країна нечисленних народiв середньої течiї рiчки Бенуе, провiдним серед яких є етнос джукун). 

Межi. 
Хауса - нiгерiйськi провiнцiї Сокото, Кадуна, Кано, Баучi та невелика пiвнiчна територiя провiнцiї Плато навколо її столицi мiста Джос; пiвденнi частини нiгерських департаментiв Марадi, Тахва та Зiндер. Столиця - місто Кано (на сучасному етапi це найвпливовiший центр хауса). 
Йоруба - провiнцiї Лагос, Огун, Ойо, Ондо та Квара, крiм невеликої територiї в її центрi по течiї рiки Hiгер. Столиця - місто Iбадан. Колишня столиця всiєї Hiгерiї місто Лагос заселена представниками рiзних етносiв зi всiєї Hiгерiї й тепер виступає швидше як економiчний центр. Власне центром йоруба є місто Iбадан. 
Iгбо - провiнцiї Анамбра та Iмо. Столиця - місто Енугу. 
Едо - провiнцiя Бендел, крiм крайнього пiвдня та центрально-схiдних районiв вздовж течiї рiки Hiгер. Столиця - місто Бенiн. 
Iджо - провiнцiя Рiверс та крайнiй пiвдень провiнцiї Бендел. Столиця - місто Порт-Харкорт. 
Крос - провiнцiя рiчки Крос. Столиця - місто Калабар. 
Борну - провiнцiя Борну і частини нігерських департаментів Діффа і Зіндер. Столиця - місто Майдугурi. 
Hупе - провiнцiя Hiгер та невелика територiя провiнцiї Квара на межi з провiнцiєю Hiгер (вздовж течiї рiки Hiгер). Столиця - місто Бiда. 
Iгала - захiдна частина провiнцiї Бенуе. Столиця - місто Iдах. 
Iдома - центральна частина провiнцiї Бенуе на схiд вiд Iгала. Столиця - місто Отуркпо. 
Тiв - захiдна частина провiнцiї Плато та центральна частина провiнцiї Бенуе на схiд вiд Iдома. Столиця - місто Макурдi. 
Бенуе - провiнцiя Ґонґола та схiднi частини провiнцiй Плато та Бенуе. Столиця - місто Йола. 

На рис. 6 зображено прогнозовану етнополітичну карту країн північного берега Гвінейської затоки. 

Камерун
В етнiчному планi це одна з найскладнiших країн Африки. Проте, на вiдмiну вiд багатьох iнших держав, у Камерунi не спостерiгається активної сепарацiї окремих етносiв. Hавiть навпаки, керiвництво країни постiйно твердить про формування єдиного "камерунського" етносу. Проте для цього у Камерунi немає нi iсторичних, анi культурних пiдстав. До того ж країна географiчно займає велику за площею та видовжену за формою територiю (вiд узбережжя Атлантичного океану до озера Чад), тож регiональнi вiдмiнностi мiж рiзними частинами Камеруну дуже великi. 

Iсторично тут видiлялися декiлька осередкiв формування етнiчних культур. Це передовсiм: 

1) приморський регiон, населений пiвнiчно-захiдними банту: дуала, балунду, баса та деякими менш чисельними етносами, якi здавна пов'язували своє iснування з Атлантичним океаном (iснували добре розвинуті торгiвля, рибальство); 

2) пiвденно-захiдний регiон, де ще з часiв середньовiччя iснувала централiзована держава близьких мiж собою народiв бамiлеке, бамум, тiкар; 

3) крайня пiвнiч, центром якої в середнi вiки була держава Мандара; 

4) пiвдень країни - район формування великого етносу фанґ, етнiчна територiя якого займає частину територiй трьох сучасних держав (Камерун, Габон, Екваторiальна Гвiнея). 

У наш час в культурному, етнiчному, географiчному та, частково, полiтичному планi це районування фактично не змiнилося, хоча й не сповна вiдповiдає адмiнiстративному подiлові країни. Можна хiба що видiлити, як окремий етнокультурний регiон, центральнi областi Камеруну - т. зв. район плато Адамава, який заселений переважно народами Центрального та Схiдного Судану (чамба, буте, дуру, гбайя) та частково фульбе. Причому саме фульбе, незважаючи на невелику частку їх серед усього населення, контролюють економiчну й полiтичну владу в цьому регiонi країни. 

Отже, хоча зростання нацiональної самосвiдомостi народiв Камеруну та формування вiдцентрових тенденцiй лише починаються, можна припустити, що вони все-таки набудуть достатньої сили, щоб спричинити розпад країни - для цього є всi об'єктивнi пiдстави. Поштовхом до цього може стати рух за об'єднання всiх етнiчних територiй етносу фанґ у Камерунi, Габонi та Екваторiальнiй Гвiнеї, який з року в рiк набуває все бiльшого розмаху. Ще за колонiальних часiв ставилося питання про утворення нацiональної держави цього етносу, що знаходило активну пiдтримку серед мiсцевого населення. У наш час в Камерунi фанґ займають домiнуючу позицiю i, незважаючи на прагнення створити єдину "камерунську нацiю", пiдсвiдомо бажають приєднати свої етнiчнi землi в iнших країнах. Очевидно, цей процес посилиться із розвитком загальносвiтових процесів утворення нацiональних держав. Початки цього ми спостерiгаємо вже тепер, коли до влади приходять бiльш нацiонально свідомі лiдери. Ймовiрно, Камерун не буде винятком з цього правила. Отже, прогнозується об'єднання територiй, заселених етносом фанґ, у трьох теперiшнiх сусiднiх державах. Це, в свою чергу, викличе сепарацiю нефанґiвських районiв Камеруну, якi увiйшли в його склад лише "за допомогою" захiдних колонiзаторiв. Швидше за все, виходом з цiєї ситуацiї буде видiлення нових етнополiтичних утворень, якi здебiльшого вiдповiдатимуть iсторичному районуванню Камеруну. 

Межi. 
Мандара (на мiсцi середньовiчної держави Мандара, країна етносу мандара та iнших близьких до нього етносiв групи хауса) - пiвнiчна частина провiнцiї Пiвнiчна. Столиця - місто Гарва. 
Адамава (країна центрального Камеруну, етносу фульбе та малочисельних етносiв групи народiв Центрального та Схiдного Судану: чамба, дуру, буте й iнших) - пiвденна частина провiнцiї Пiвнiчна. Столиця - місто Hгаундере. 
Бамум (iсторична назва країни близьких між собою етносiв бамум, бамiлеке, тiкар та iнших, менш чисельних) - провiнцiї Захiдна та Пiвнiчно-Захiдна, пiвнiчна частина провiнцiї Пiвденно-Захiдна). Столиця - місто Бафусам. 
Фанґ (країна етносу фанґ) - провiнцiї сучасного Камеруну Центральна, Пiвденна, Схiдна; габонська провiнцiя Волев-Hтем, пiвнiчна частина Огове-Iвiндо, Естуере; материкова частина сучасної Екваторiальної Гвiнеї - Мбiнi. Столиця - місто Яунде (теперiшня столиця Камеруну). 
Камерун (країна близьких між собою прибережних етносiв) - провiнцiя Прибережна та пiвденна частина провiнцiї Пiвденно-Захiдна. Столиця - місто Дуала. 
Габон
Держава на узбережжi Гвiнейської затоки. Hа територiї Габону ще до португальської колонiзацiї iснувала держава Лоанґо, яка спочатку входила до складу середньовiчної держави Конго, а з її занепадом стала незалежною. 

Hаселення Габону складається з рiзних етносiв групи банту пiвнiчно-захiднi. Їх можна роздiлити на двi частини - етнос фанґ та етноси пiвдня країни. Основна частина фанґ проживає в сучасних Камерунi та Екваторiальнiй Гвiнеї. Протягом всього постколонiального перiоду iснували плани об'єднання всiх фанґ в одну державу, адже колонiзатори роздiлили етнiчну територiю цього етносу без згоди мiсцевого населення. Відтак, оскільки взяли верх егоїстичнi iнтереси окремих полiтикiв чи полiтичних угруповань, якi прагнули негайної влади в уже iснуючих межах, а не iнтереси цiлого етносу, фанґ виявилися роздiленими мiж трьома державами. З подальшим розвитком нацiональних процесiв у Африцi, утворенням етнiчних держав питання об'єднання етносу фанґ в єдине етнополiтичне утворення набуде ще бiльшої актуальності. 

Решта етносiв країни входили до складу Лоанґо, яка включала пiвденну частину Габону на пiвдень вiд мису Лопес (т. зв. берег Лоанґо), тобто етнiчну територiю всiх цих етносiв, що сприяло їхній бiльшiй етнiчнiй консолiдацiї. 

Отже, в Габонi можна припустити два рiзних процеси розвитку етносiв - боротьбу етносу фанґ за об'єднання зi своїми одноплемiнниками в Камерунi та Екваторiальнiй Гвiнеї i подальшу консолідацiю етносiв пiвдня країни на основi спiльної iсторичної та державної спадщини. Як наслiдок, прогнозується роздiлення Габону на двi частини: пiвнiчну (меншу) та пiвденну (бiльшу). Пiвнiчна частина, заселена фанґ, приєднається до нового етнополiтичного утворення цього етносу, оскiльки процеси боротьби за об'єднання всiх фанґ в одну державу вiдбуваються й у двох iнших згаданих країнах. Пiвденна частина, заселена спорiдненими етносами, найiмовiрнiше, залишиться незалежною державою. Можливо, новою її назвою стане Лоанґо - iсторична назва цiєї територiї. 

Межi. 
До Фанґ - провiнцiя Волев-Hтем, пiвнiчна частина провiнцiй Огове-Iвiндо та Естуере. 
Лоанґо - решта територiї сучасного Габону. Столиця - місто Лiбревiль (сучасна столиця Габону). 
Екваторіальна Гвінея
Держава Гвiнейської затоки, яка складається з двох частин: острова Бiоко та материкової частини. Вiдповiдно й населення цих двох частин зовсім рiзне: острів заселений здебiльшого етносом бубi, а материк - етносом фанґ. Об'єднує цi двi частини лише те, що вони були iспанськими колонiями й здобули незалежнiсть пiзнiше вiд бiльшостi сучасних африканських країн. Тому внаслiдок боротьби за об'єднання всiх фанґ в єдину державу та з огляду на вiдмiнності мiж острiвною та материковою частинами країни можна прогнозувати роздiлення Екваторiальної Гвiнеї на двi частини. 

Межi. 
Бiоко (країна етносу бубi) - територiя острова Бiоко. Столиця - місто Малабо (теперiшня столиця Екваторiальної Гвiнеї). 
До Фанґ - материкова провiнцiя Мбiнi. 
Сан-Томе на Прінсіпі 
Острiвна держава Гвiнейської затоки, колишня португальська колонiя, що складається з двох порiвняно великих i декiлькох менших островiв. Hаселення країни однорiдне, основна його маса проживає на островi Сан-Томе. Тому подiл країни на два острови малоймовiрний, так як i приєднання Сан-Томе i Прiнсiпi до iнших держав, оскiльки на островах сформувалася своя етнiчна спiльнота з населення, яке довгочасно проживало в окремiй географiчно iзольованiй колонiї, а тепер - в однiй державi. 

Отже, територiальнi межi Сан-Томе та Прiнсiпi залишаться незмiнними зi столицею в місті Сан-Томе. 

Центральна Африка
Центрально-Африканська Республіка
Країна, в якiй пiсля проголошення незалежностi найбiльшою мiрою збереглися патрiархальнi традицiї, що значно вплинуло на дальший її розвиток. ЦАР - єдина з постколонiальних африканських країн, яка певний час офiцiйно називалася iмперiєю. Проте, на вiдмiну вiд справжнiх держав-iмперiй, в яких здебiльшого проживають багато зовсім рiзних народiв, в ЦАР нацiональний склад населення однорiдний - етноси близькi за мовою, культурою та побутом. Майже всiх їх зараховують до групи народiв Центрального та Схiдного Судану. Отже, хоча й не можна сказати, що Центрально-Африканська Республiка є однонацiональною, проте ступiнь спорiдненостi мiж її народами незрiвнянно вищий, нiж, наприклад, у сусiдньому Камерунi або Конго-Кiншасi. Країна на сучасному етапi не сильна нi в полiтичному, нi в економiчному, нi у вiйськовому планi, а населення виживає насамперед за рахунок примiтивного сiльського господарства на берегах рiчки Убангi та кочiвництва на рештi територiї країни. Етноси країни перебувають на родоплемiнному рiвнi, межі мiж ними дуже невиразнi, тому цiлком імовiрною є майбутня консолiдацiя спорiднених племен у єдину нацiю. Можна вважати, що Центрально-Африканська Республiка наразі перебуває у нижчiй точцi свого розвитку i, вiдповiдно до циклiчних закономiрностей розвитку держав, буде розвиватися по висхiднiй лiнiї. Для цього у країни є всi пiдстави, найголовнiша з яких - вигiдне географiчне розташування в центрi континенту, яке з подальшим розвитком Африки буде набирати все бiльшої ваги. Проблемою, яка може вплинути на етнiчну та полiтичну ситуацiю в країнi, є боротьба за незалежнiсть в Конго-Кiншасі та Суданi народу азанде, оскiльки частина цього етносу проживає й у ЦАР. Проте їхня чисельнiсть в Центрально-Африканськiй Республiцi значно менша, нiж у двох iнших країнах, i вони проживають лише на пiвденному сходi країни, здебiльшого на кордонi з Конго-Кiншасою. До того ж процеси розвитку ЦАР та її сусiдiв зовсім рiзнi - вiдносна стабiльнiсть у першому випадку та нестабiльнiсть i нацiональна сепарацiя у другому. Отже, найiмовiрнiше, цю країну обминуть характернi для бiльшостi країн Африки сепарацiйнi та вiдцентровi тенденцiї. ЦАР збереже у своєму складi всi свої теперiшнi територiї. Крiм того, прогнозується приєднання до цієї країни територiй сучасної Конго-Кiншаси, заселених переважно етносами гбайя, нгбандi та банда, основна маса яких проживає в ЦАР.

Проте можливий варiант, що країна з назвою Центрально-Африканська Республiка зникне з полiтичної карти свiту. Замість неї в центрi Африки, ймовiрно, з'явиться держава з новою назвою - Убангi (частина її колонiальної назви), оскiльки роль рiчки Убангі для сучасної ЦАР можна порiвняти зі значенням Нiлу для Єгипту.

Межi.
Убангi - територiя сучасної Центрально-Африканської Республiки та пiвнiчна частина Екваторiальної областi Конго-Кiншаси. Столиця - місто Бангi (теперiшня столиця ЦАР). 
Руанда, Бурунді
Цi двi колишнi бельгiйськi колонiї заселяють два етноси: гуту та тутсi. Гуту - землероби, заселяють придатнi для землеробства схiднi частини сукупної територiї цих країн, а також невелику територiю в сучаснiй Танзанiї. Тутсi - скотарi, заселяють тi територiї, на яких не поширена згубна для будь-якого виду скотарства в Африцi муха цеце, тобто захiдну частину цих двох країн. Проте основна частина тутсi проживає на територiї сучасної Конго-Кiншаси. Хоча гуту є одним народом, з давнiх часiв рiзнi його територiальнi групи (пiвнiчнi та пiвденнi) розмовляють двома рiзними мовами. Тутсi, що переселилися на цю територiю значно пiзнiше вiд гуту, залежно вiд того, де вони осiли, прийняли вiдповiдно пiвнiчну (ньяруанда) чи пiвденну (рундi) мову народу гуту. Пiсля здобуття незалежностi з бельгiйської колонiї Руанда-Бурундi було створено дві держави, але не за етнiчним, а за мовним принципом. Поєднання в кожнiй з країн двох суттєво рiзних, до того ж ворогуючих народiв призвело до величезної мiжетнiчної рiзнi. Поштовхом до цього став рiст полiтичної зрiлостi гуту, оскiльки в доколонiальний i колонiальний час домiнуючими на обох територiях були тутсi. Ситуацiя в Руандi-Бурундi може бути яскравим прикладом прiоритетностi саме етнiчного принципу державотворення, а не мовного чи релiгiйного принципів, з яких часто виходили колонiзатори, надаючи незалежнiсть своїм колонiям. Тiльки на основi етнiчного принципу територiального розподiлу колишнiх колонiй можна досягнути стабiльностi.

Отже, єдиним виходом із ситуацiї в Руандi та Бурундi, штучних державах, утворених всупереч волi їхніх народiв, є створення двох незалежних етнополiтичних утворень на територiї, яку населяє кожен з них: Гуту та Тутсi. Очевидно, що свiтова та африканська, спiльнота вже найближчим часом буде змушена погодитися з цим. Це стане значним поштовхом до кардинальних змiн на всьому африканському континентi. Перш за все, цi змiни охоплять сусiднi держави, на територiях яких проживають гуту та тутсi: Конго-Кiншасу, Танзанію, Уганду. Hайiмовiрнiшим наслiдком цих процесiв стане приєднання до країн Гуту й Тутсi всiх земель, на яких переважають цi народи.

Межi.
Гуту - територiя Руанди схiднiше вiд міста Hьянза; територiя Бурундi вiд мiста Гiтега й далi на схiд; пiвнiчно-схiдна частина танзанiйської областi Кiгома з центром у місті Кiбондо. Столиця - місто Кiгалi, столиця сучасної Руанди.
Тутсi - територiя Руанди вiд міста Hьянза й далi на захiд; територiя Бурундi на захiд вiд мiста Гiтега; угандiйська провiнцiя Кабале; схiдна частина областi Кiву в Конго-Кiншасі. Столиця - місто Букаву, центр провiнцiї Кiву, найбiльше й найважливiше мiсто на територiї проживання тутсi. 
Конго-Кінщаса, Конго-Браззавіль
Цi двi країни органiчно поєднанi не тiльки рiчками Конго й Убангi, а й етносами, що проживають на обох берегах цих рiчок, якими проходить кордон мiж колишнiми французькою та бельгiйською колонiями. Власне рiзний колишнiй колонiальний статус - єдине, що суттєво роздiляє цi країни. Тiснi етнiчнi, полiтичнi й економiчнi зв'язки поєднують процеси, що вiдбуваються в обох країнах.

У Конго-Кiншасі, що є великим штучним утворенням з багатьма народами, стосунки мiж якими завжди були непростими, фактично вiд часу проголошення незалежностi триває громадянська вiйна, яка перiодично загострюється в рiзних частинах країни: то на пiвднi в провiнцiї Шаба, то в центральнiй провiнцiї Касаї, то на пiвночi в Кiсанганi, то на сходi в контрольованiй тутсi провiнцiї Кiву. В критичнi перiоди опозицiйнi до центральної влади вiйськовi загони, сформованi переважно за етнiчним принципом, контролювали бiльшу частину територiї країни. Як показує iсторичний досвiд та й логiка стосункiв мiж рiзними племiнними елiтами, єдиним розв'язком конголезької проблеми може бути становлення окремих державно-полiтичних утворень фактично iснуючих етноплемiнних об'єднань. Враховуючи постiйно нестiйку ситуацiю й активнiсть етнiчних процесiв, Конго є основним осередком нестабiльностi та рушiєм процесу видiлення етнiчних державних утворень у всiй Африцi.

У доколонiальний перiод на територiї теперiшнiх Конго було декiлька державних утворень, найбiльшими з яких (що iснували протягом кiлькох столiть) були Конго (держава етносу баконго), Бакуба (держава етносу куба), Лунда (держава етносiв чокве та лунда), Балуба (держава етносу луба). Свою державу, територiя якої простягалася поза межi теперiшньої Конго-Кiншаси, мали також тутсi. Саме цi народи, а також монго та азанде, що активно борються за повне самоврядування, є найбiльш готовими до державностi. Зараз iнiцiативою володiють тутсi. Проте Конго вступить до фази остаточного роздiлення пiсля активiзацiї численної етнiчної групи в центрі Конго-Кiншаси - монго. Пiсля виокремлення монго iншi народи будуть вiдрiзанi вiд столицi й зможуть без значного опору сформувати власнi етнодержавнi утворення. Цей процес, очевидно, стане безповоротним (адже в пiсляколонiальний перiод кiлька разiв окремi етнiчнi групи проголошували незалежнi держави, якi, проте, довго не iснували), коли повністю незалежними стануть економiчно найрозвиненiшi територiї Конго-Кiншаси, заселенi народом луба.

Сепарацiя в Конго-Кiншасі й вiдокремлення етносу баконго, який контролює столицi обох Конго, очевидно, вiдновить прагнення цього народу до об'єднання всiх своїх етнiчних територiй (це прагнення було дуже великим перед проголошенням незалежностi). Тому нова держава конго охопить i етнiчнi територiї цього народу в Конго-Браззавiлі. Аналогiчно об'єднаються й територiї етносу теке, розташованi з правого та лiвого берегiв рiки Конго (тiснi зв'язки мiж берегами iснували весь час, i державний кордон був лише формальнiстю), а також народiв середньої течiї рiки. Отже, сепарацiя в Конго-Браззавiлі, очевидно, вiдбудеться як супутнiй процес сепарацiї в Конго-Кiншасі.

Таким чином, прогнозується видiлення таких етнополiтичних утворень: Конго (країна етносу баконго), Заїр (країна племен району межирiччя Убангi - Конго, остання в центральнiй течiї має назву Заїр). Ці племена тiсно пов'язані мiж собою, зокрема мовою мiжплемiнного спiлкування лiнгала), Монго (країна групи етносiв монго, а також комо, рега та боа, об'єднаних довкола активного консолiдуючого центру - мiста Кiсанґанi), Теке (країна близьких етносiв теке та саката), Бакуба (країна етносу куба), Балуба (країна етносу луба), Конджо (країна етносу конджо; хоча цей етнос не є надто чисельним, не займає значної територiї та не особливо активний в конголезьких процесах, його тiснi зв'язки з етнiчно розвиненими народами сучасної Уганди та вiдмiннiсть вiд сусiднiх народiв, найiмовiрнiше, призведуть до його виокремлення). Крiм того, частини територiї Конго-Кiншаси увiйдуть до етнодержавних утворень, що виходять за її теперiшнi межi. Так, до Убангi (сучасна Центрально-Африканська Республiка), очевидно, вiдiйдуть територiї, заселенi близькими мiж собою етносами гбая, нгбандi, банда та деякими менш чисельними, спорiдненими з ними, позаяк цi ж етноси проживають i на пiвнiч вiд рiки Убангi, на територiї сучасної ЦАР, i тiсно пов'язанi між собою. Hарод азанде i в Конго, i в ЦАР, i в Суданi бореться за власну незалежну державу Азанiя, яку, очевидно, таки буде утворено. Hароди мору-мангбету, сере-мунду, мба та племена пiгмеїв, що розмовляють їхнiми мовами, ймовiрно, увiйдуть до складу етнодержавного утворення Мору, яке включить i частину територiї сучасної Уганди. Етнодержавне утворення Тутсi об'єднає землi цього народу в кiлькох країнах. Близькi етноси чокве та лунда, очевидно, вiдновлять доколонiальне державне утворення Лунда, що включить частину територiй Конго-Кiншаси й Анголи. Hайпiвденнiша частина провiнцiї Шаба заселена переважно народом бемба, що є одним з основних народiв Замбiї. Проте луба, якi повністю контролюють цю провiнцiю (особливо iндустрiальнi центри), навряд чи дозволять вiдокремитись вiд свого етнодержавного утворення цiй територiї. На користь цього свідчать вже сформовані економiчнi зв'язки та значнi економiчнi iнтереси в цьому багатому ресурсами районi. А в значному конфлiктi там не зацiкавлений нiхто.

Межi.
Конго - областi сучасної Конго-Кiншаси Hижнiй Заїр та Кiншаса; пiвденна частина областi Бандунду, областi Квоiлво, Бвоенза, Hьярi та пiвденна частина областi Пул сучасного Конго-Браззавiлю; провiнцiї Заїр; Кабiнда та Вiже сучасної Анголи. Столиця - місто Кiншаса.
Заїр - територiї областей Екваторiальна та Верхнiй Заїр сучасної Конго-Кiншаси по обох берегах рiки Конго (Заїру) в її середнiй течiї; областi Санга та Лiквала та схiдна частина Кувет сучасного Конго-Браззавiлю. Столиця - місто Мбандака.
Монго - бiльша частина Екваторiальної областi на пiвдень вiд рiки Конго за винятком прибережних районiв, захiдна частина областi Кiву, пiвденна частина областi Верхнiй Заїр, пiвнiчнi частини областей Схiдна та Захiдна Касаї, пiвнiчна частина областi Бандунду (все в сучасній Конго-Кiншасі). Столиця - місто Кiсiнґанi.
Теке - центральна частина областi Бандунду сучасної Конго-Кiншаси, область Плото, пiвнiчна частина областi Пул, захiдна частина областi Кувет сучасного Конго-Браззавiлю. Столиця - місто Бандунду.
Бакуба - центральна частина областi Захiдна Касаї сучасної Конго-Кiншаси. Столиця - місто Iлебо.
Балуба - областi сучасної Конго-Кiншаси: Шаба без крайньої захiдної частини, Схiдна Касаї без пiвнiчної частини, пiвденна частина Захiдної Касаї. Столиця - місто Кананга. У цiй найрозвиненiшiй частинi сучасної Конго-Кiншаси є ще два великi консолiдацiйнi центри, що можуть претендувати на роль столицi - етнiчний центр луба Мбужi-Маї та великий економiчний центр Лумумбашi. Проте полiтичним центром луба та й найбiльшим мiстом є саме Кананга.
Конджо - пiвденно-схiдна частина областi Кiву (Конго-Кiншаса). Столиця - місто Бенi (хоча можливий варiант - місто Бутембо).
Мору - центральна i схiдна частина областi Верхнiй Заїр (Конго-Кiншаса); провiнцiї Мадi та Захiдний Hiл (Уганда). Столиця - місто Аруа (на територiї сучасної Уганди).
Азанiя - пiвнiчна частина областi Верхнiй Заїр (Конго-Кiншаса); захiдна частина провiнцiї Екваторiальна (теперiшнiй Судан). Столиця - місто Бондо.
До Тутсi - схiдна частина областi Кiву (Конго-Кiншаса), центр якої, місто Букаву, очевидно, буде столицею.
До Убангi - пiвнiчна частина Екваторiальної областi (Конго-Кiншаса).
До Лунда - захiдна частина областi Шаба та крайнiй пiвдень областi Захiдна Касаї (Конго-Кiншаса). 
Ангола
Колишня португальська колонiя, де майже протягом усього постколонiального періоду триває громадянська вiйна. Hаслiдок цiєї вiйни - велика полiтична, економiчна й етнiчна нестабiльнiсть у країнi. У середньовiччя на територiї сучасної Анголи iснувало декiлька розвинених держав, а населення перебувало на досить високому рівні розвитку. Власне, важливими глибинними причинами (якi накладаються на полiтичнi та економiчнi) теперiшньої ангольської вiйни є штучнiсть сучасних кордонiв, наявнiсть достатньо розвинених i численних етносiв, якi значно вiдрiзняються один вiд одного як за мовою, так i за культурою. Тому єдиним прийнятним для всіх народів виходом з теперiшньої ситуацiї є створення нацiональних держав чи держав близьких груп етносiв, тобто повторення, в основному, ситуацiї, яка була в середнi вiки до завоювання португальцями. Тому, проаналiзувавши сучасну полiтичну, господарську, етнiчну ситуацiю в Анголi та її iсторiю, прогнозуємо розпад країни на такi етнополiтичнi утворення: Лунда - країна близьких етносiв чокве та лунда, якi в доколонiальний перiод належали до однойменної країни.

Овiмбунду - країна етносу овiмбунду.

Лучазi - країна етносу лучазi.

Hьянека - країна етносу ньянека.

Ангола - країна етносу мбунду. Hацiональною державою цього етносу в середнi вiки була Hдонґо, вiд iменi правлячої династiї якої - Ангола - й походить назва сучасної країни.

До етнополiтичного утворення етносу конго (на територiї сучасних Конго-Кiншаси та Конго-Браззавiлю), швидше за все, вiдiйдуть ангольськi територiї, заселенi цим етносом.

До етнополiтичного утворення Окаванго (прогнозується на пiвночi сучасної Hамiбiї та пiвденному сходi Анголи), ймовiрно, увiйдуть близькi етноси групи банту захiднi.

Межi.
Лунда - провiнцiї Анголи Пiвнiчна та Пiвденна Лунда, пiвнiч провiнцiї Мошико; захiдна частина областi Шаба, крайнiй пiвдень областi Захiдна Касаї сучасної Конго-Кiншаси. Столиця - місто Саурiмо.
Овiмбунду - провiнцiї Пiвденна Кванза, Бенгела та Уамбо. Столиця - місто Уамбо (одне з найважливiших мiст етносу овiмбунду та центр однойменної провiнцiї).
Лучазi - провiнцiя Бiє та пiвденна частина провiнцiї Мошико. Столиця - місто Куїто (центр провiнцiї Бiє).
Hьянека - провiнцiї Анголи Мосамедiш й Уїла. Столиця - місто Лубанго (центр провiнцiї Уїла).
Ангола - провiнцiї Луанда, Пiвнiчна Кванза та Маланже. Столиця - місто Луанда (теперiшня столиця країни).
До Конго - провiнцiї Заїрі та Вiже.
До Окаванго - провiнцiї Кунене та Квандо-Кубанго. 

Східна Африка
Уганда
У середньовiччі до приходу європейцiв на територiї Уганди було чотири незалежних королiвства, сформовані на етнiчнiй основi найрозвиненiшими народами: ганда, ньоро, ньянколе, торо. Iншi етноси, перебуваючи на родоплемінному рівні, хоча й не мали формально власних держав, проте фактично були незалежними. Пiсля здобуття Угандою незалежностi серйозною альтернативою створенню єдиної централізованої держави було формування на її територiї конфедеративної держави з широкою автономiєю для кожного з етносiв. Звичайно, це суперечило iнтересам колонiальних держав та й вносило дисонанс у стандартну схему створення постколонiальних держав у Африцi, переважна бiльшiсть народiв якої, на вiдмiну вiд народiв Уганди, була ще не готова до такого варiанта державотворення. Проте готовнiсть народiв Уганди до самоврядування було враховано при адмiнiстративному подiлi: майже всi провiнцiї країни сформовані за етнiчним принципом. Відтак кількадесятирічний досвiд самоврядування на рiвнi провiнцiй є цiлком достатнiм для усвідомлення народами необхідності створення власних етнiчних держав. 

Те, що адмiнiстративний подiл Уганди вiдповiдає етнiчним територiям її народiв, зменшує імовiрність етнiчних конфлiктiв. Тому можна прогнозувати мирне й достатньо цивiлiзоване роздiлення країни на етнодержавнi утворення її народiв. Багаторічні громадянськi вiйни в Конго (колишньому Заїрi) та Суданi, в основi яких лежать етнiчнi суперечностi, відбуваються не без впливу сусiдньої з ними Уганди. Причому Уганда допомагає етнiчним меншинам, якi захищають свої права на суверенiтет. Це сприяє самовизначенню етносiв Уганди та втягує її у процеси формування етнiчних держав на африканському континентi. Очевидно, цi процеси не зможуть обiйти й саму Уганду, етноси якої на той час будуть готовi до власної державностi. Тому, на територiї Уганди прогнозується виникнення дев'яти етнодержавних утворень: Буганда (країна етносу ганда, доколонiальна назва країни на березi озера Вiкторiя), Буньоро (країна етносу ньоро), Анколе (країна етносу ньянколе), Торо (країна етносу торо), Карамоджа (країна етносу карамоджа), Ачолi (країна етносу ачолi), Ланго (країна етносу ланго), Тесо (країна етносу тесо), Бусога (країна етносу сога). Крiм того, провiнцiї, переважно заселенi народами мору-мадi, нандi, гiшу, луо i лух'я, тутсi, найiмовiрнiше, увiйдуть до складу етнодержавних утворень, що виходять за межi сучасної Уганди. 

Межi. 
Буганда - провiнцiї Захiдна Менго, Схiдна Менго, Масака, Мобенде. Столиця - місто Кампала. 
Буньоро - провiнцiя Буньоро. Столиця - місто Хойма. 
Анколе - провiнцiя Анколе. Столиця - місто Мбарара. 
Торо - провiнцiя Торо. Столиця - місто Форт-Портал. 
Карамоджа - провiнцiя Карамоджа. Столиця - місто Морото. 
Ачолi - провiнцiя Ачолi. Столиця - місто Гулу. 
Ланго - провiнцiя Ланго. Столиця - місто Лiра. 
Тесо - провiнцiї Тесо i Мбале. Столиця - місто Соротi.
Бусога - провiнцiя Бусога. Столиця - місто Джинджа. 
До Мору - провiнцiї Мадi та Захiдний Hiл. Столиця - місто Аруа. Хоча пiвденна частина провiнцiї Захiдний Hiл, центром якої є Аруа, населена малочисельним етносом кумам, який за мовою та походженням суттєво вiдрiзняється вiд мору-мадi, проте виокремлення його в етнодержавне утворення малоймовiрне. Адже бiльшість мору-мадi живуть на територiї теперiшнiх Судану та Конго-Кiншаси, де беруть участь у вiйськових дiях. Наслідком цих дій, очевидно, стане об'єднання територій, заселених мору-мадi, і виникнення етнодержавного утворення Мору. За таких умов малочисельний народ кумам, що не має навiть власної адмiнiстративної одиницi, не зможе протистояти прагненню достатньо сильних мору-мадi повністю контролювати провiнцiю Захiдний Hiл. 
До Hандi-Сук - провiнцiя Карчорва, заселена переважно етносом нандi. 
До Hьянза - провiнцiя Букедi, заселена народами гiшу, луо та лух'я, якi на територiї сучасної Кенiї спільно активно борються проти центральної кенiйської влади. 
До Тутсi - провiнцiя Кабале. 
Кенія
Кенiя розташована на межi розселення кушитських, нiлотських i банту народiв. Крiм того, рiзнi її частини суттєво вiдрiзняються між собою за природними умовами - це також підтверджує, що Кенія є штучним утворенням. Мiж центральним, захiдним i прибережним регiонами країни існують значні суперечностi, які мають чітко виражену етнiчну основу. У кожному з регiонiв є великi консолiдацiйнi центри (Hайробi, Кiсуму, Момбаса). У доколонiальний перiод етноси теперiшньої Кенiї не тiльки не були в складі однiєї держави, але й належали до зовсім рiзних культур i зон впливу. Так, у захiднiй частинi було королiвство Ванґа, на узбережжi - мiста-держави народу суахiлi, в центрi - племена кiкуйю, камба i масаї, які перебували на родоплемiнному рівні розвитку, на пiвночi - кушитськi народи входили до складу своїх державних утворень. Пiсля проголошення незалежностi народи Кенiї утримуються в однiй державi лише завдяки сильнiй централiзованiй владi, яка полiтично, а час вiд часу й збройно придушує етнiчнi виступи на окраїнах. Очевидно, з розвитком процесiв становлення етнiчних держав у Центральнiй Африцi подальше існування такого становища в Кенiї стане неможливим i призведе до виникнення незалежних етнодержавних утворень, до яких народи готовi вже тепер. Тому прогнозуємо виникнення етнодержавних утворень: Hьянза (країна захiдних народiв луо, лух'я), Кенiя (країна центральних народiв кiкуйя та камба), Hандi-Сук (країна близьких етносiв нандi та сук), Туркан (країна етносу туркана). Заселена переважно суахiлi та близькими до них народами групи схiдні банту, що перебувають пiд їхнiм впливом, Прибережна провiнцiя, очевидно, увiйде до складу конфедеративного етнодержавного утворення Суахiлi, основна частина якого розташована на територiї сучасної Танзанiї. Пiвнiчнi територiї, заселенi кушитськими народами сомалi та галла, очевидно, приєднаються до своїх етнополiтичних утворень (Сомалi та Галла в сучаснiй Ефiопiї). Пiвденно-захiдна частина Кенiї, заселена етносом масаї, найiмовiрнiше, увiйде до державного утворення масаїв. 

Межi. 
Hьянза - провiнцiї Кiсуму та Какамега, частина провiнцiї Hакуру навколо міста Кiтале, угандiйська провiнцiя Букедi, танзанiйська область Мара. Столиця - місто Кiсуму. Виникнення окремих етнодержавних утворень луо, лух'я i гiшу малоймовiрне у зв'язку з некомпактнiстю територiй проживання окремих етносiв, спiльнiстю їхньої боротьби проти центральної влади, а також існуванням у доколонiальні часи єдиного державного утворення. 
Кенiя - схiдна частина провiнцiї Hакуру навколо її адмiнiстративного центру - міста Hакуру, столичний округ Hайробi, провiнцiя Hiєрi, пiвдень Схiдної провiнцiї. Столиця - місто Hайробi. 
Hандi-Сук - центральна та захiдна частина провiнцiї Hакуру та провiнцiя Карчорва сучасної Уганди. Ймовiрна столиця - місто Елдорег. 
Туркан - пiвнiчна частина провiнцiї Hакуру. Ймовiрна столиця - місто Лодвар. 
До конфедерацiї Суахiлi - Прибережна провiнцiя. 
До Сомалi - Пiвнiчно-Схiдна провiнцiя. 
До Галла - пiвнiч Схiдної провiнцiї. 
До Масая - пiвденна частина провiнцiї Hакуру. 

На рис. 7 зображено прогнозовану етнополітичну карту сучасних Уганди, Кенії і Танзанії.  

Сомалі
На сьогодні це одна з небагатьох нацiональних держав на африканському континентi. Значна частина етнiчної територiї народу сомалi розташована за межами держави Сомалi - в Ефiопiї та Кенiї. Як наслiдок, одне з найбiльших прагнень сомалiйцiв - приєднати цi територiї. Задля реалiзацiї цього прагнення сомалiйцi не зупинялися й перед застосуванням зброї. Але головне, що активно прагнуть до об'єднання з Сомалi й сомалiйці Ефiопiї та Кенiї. У Кенiї перед проголошенням незалежностi велася активна боротьба за приєднання до Сомалi, яка не припинилася й тепер. А в Ефiопiї вже бiльша частина етнiчних територiй сомалiйцiв завдяки активнiй боротьбі мiсцевого населення та збройнiй пiдтримцi Сомалi фактично контролюється сомалiйцями. Вiйна мiж Сомалi та Ефiопiєю, пiд час якої сомалiйцi захопили майже всi свої етнiчнi землi в Ефiопiї, завершилася внутрiшнiм конфлiктом у Сомалi, спровокованим, очевидно, за активної участi чужоземних спецслужб, передовсiм колишнього СРСР. Громадянська вiйна, що стала наслiдком цього конфлiкту, призвела до величезної розрухи й голоду в країнi. Проте нині країна перебуває в стадiї вiдносно стабiльного розвитку й, очевидно, досить швидко загоїть рани громадянської вiйни. 

Сомалiйцi - давнiй кушитський народ зi значним досвiдом державностi й високим рiвнем нацiональної свiдомостi. З урахуванням активних сепарацiйних процесів у багатонацiональних Ефiопiї та Кенiї прогнозується, що Сомалi зможе об'єднати практично всю етнiчну територiю сомалiйського народу. 

Межi. 
Сомалi - територiя сучасної держави Сомалi, пiвнiчно-схiдна частина ефiопських провiнцiй Харер, Бале, Сiдамо та Пiвнiчно-Схiдна провiнцiя Кенiї. Столиця - місто Могадiшо (теперiшня столиця Сомалi). 
Джібутті
Колишня французька колонiя, яка перед здобуттям незалежностi мала назву "Французька територiя афарiв та iсса". Племена афарiв та iсса, що становлять основне населення країни, займають абсолютно рiзнi соцiально-економiчнi нiшi, тому конкуренцiя мiж ними існує переважно на полiтичному рiвнi. Проте у зв'язку з невеликою чисельнiстю, недостатньою структурованiстю, а також тому, що ситуацiя в країні значно краща, нiж у сусiднiх Ефiопiї та Еритреї, де також проживають цi народи, їх сепарацiя в Джібуті найближчим часом не дуже ймовiрна. Отже, територiальнi змiни у цiй країнi не прогнозуються. 
Ефіопія
Одна з небагатьох африканських держав, що залишалася незалежною i пiсля колонiального передiлу Африки. Проте весь час вона була багатонацiональним утворенням, яке iснувало завдяки королiвськiй централiзованiй владi, що враховувала традицiйний патрiархальний устрiй народiв. З подальшим етнiчним i полiтичним розвитком народiв такий устрiй перестав бути прийнятним. Виявом цього стало падiння монархiї, що усунуло консолiдацiйну основу народiв Ефiопiї. Суперечностi, якi вийшли на поверхню, призвели до громадянської вiйни, одним з наслiдкiв якої було здобуття незалежностi колишньою ефiопською провiнцiєю Еритреєю, населення якої закрiпило незалежний статус на референдумi. Проте конфлiкт усерединi Ефiопiї цим не вичерпався. Iншi народи, передусiм тiграї, також прагнуть створити незалежну державу, i це проявляється у збройнiй боротьбi. Hестабiльнiсть зросла й унаслiдок вiйни з Сомалi, коли сомалiйськi вiйська зайняли бiльшу частину областi Харар, у якiй проживає етнос сомалi. Тепер громадянська вiйна спалахує перiодично і загострюється через пiдтримку Еритреєю сепарацiйних процесiв. З iншого боку, великим джерелом полiтичної та етнiчної нестабiльностi на кордонах Ефiопiї є збройний конфлiкт у Суданi мiж мусульманською пiвнiччю та християнським пiвднем i зростання у тамтешнiх пiвденних народiв вiдчуття своєї нацiональної самобутностi. Усi цi чинники, а також катастрофiчне зниження рiвня життя в Ефiопiї, ймовiрно, призведуть до неможливостi утримання центральною владою важелiв управлiння державою, що й зумовить розпад країни. Ефiопiя - дуже давня держава. Проте у давнину вона не займала своєї сучасної територiї, а лише її пiвнiчну частину - землi тiрге, тiграї, частково землi амхара та залежних вiд них народiв. 

Основнi народи, якi становлять етнiчне ядро Ефiопiї, - амхара i галла. Саме вони найбiльше протистоять етнiчнiй сепарацiї iнших народiв країни. Проте це їм дедалi менше вдається. З часом, очевидно, виникнуть суперечностi мiж самими галла i амхара, оскiльки етнiчна межа мiж ними чiтко не визначена. Крім того, спостерігається активна асимiляцiя етносом амхара галла центральних та захiдних районiв Ефiопiї, що вiдокремлюють цих галла вiд галла пiвденних районiв. Останні повністю зберегли свою нацiональну та культурну самобутнiсть i все частiше виступають проти центральної влади. Отже, можна визначити чiтку етносукупнiсть, яка намагається всiма силами зберегти Ефiопiю в теперiшнiх межах: амхара, пiвнiчно-західна гiлка етносу галла та деякi iншi близькi до амхара невеликi етноси центральних та західних районiв країни. Решта етносiв Ефiопiї так чи інакше проявляють сепарацiйнi тенденцiї. Цьому сприяють їхні етнiчнi та культурнi вiдмiнностi вiд центральних народiв, передусiм амхара. Особливо активною є сепарацiя районiв Ефiопiї, заселених етносом сомалi, який вже є державним, оскiльки боротьбу ефiопських сомалiйцiв як полiтично, так i вiйськово пiдтримує держава Сомалi. Вже на теперiшнiй час можна говорити, що етнiчнi територiї сомалi в Ефiопiї фактично не контролюються центральною владою. Крiм сомалi та тiграї, якi збройним i полiтичним шляхом виборюють свою незалежнiсть, можна прогнозувати й посилення боротьби проти центральної влади галла пiвденних районiв та сiдамських народiв пiвденного заходу Ефiопiї, оскiльки економічні та політичні інтереси цих етносів зовсім інші, ніж центральної влади. Об'єднуючись заради виживання з близькими до них етнiчними групами, сiдамськi народи та рiзнi племена пiвденних галла дедалі більше консолідуються. Отже, на мiсцi сучасної Ефiопiї прогнозуються чотири етнополiтичнi утворення: Галла, Тiграї, Сiдамо та власне Ефiопiя, а землi, заселенi етносом сомалi, швидше за все, вiдiйдуть до держави Сомалi.

Межi.
Тiграї (країна етносу тiграї) - провiнцiя Тiгре. Столиця - місто Аксум (столиця стародавньої держави).
Галла (країна етносу галла) - провiнцiя Арусi, пiвнiчно-схiдна частина провiнцiї Бале та пiвденна i центральна частини провiнцiї Сiдамо; північ Східної провінції Кенії. Столиця - місто Гоба.
Сiдамо (країна близьких мiж собою гiрських народiв сiдамо) - провiнцiя Гему-Гофа, пiвнiчно-захiдна частина провiнцiї Сiдамо та пiвденна частина провiнцiї Кефа. Столиця - місто Їрга-Алем.
До Сомалi - схiднi частини провiнцiй Харер, Бале та Сiдамо.
Ефiопiя (колишня метрополiя) - провiнцiї Шева, Велега, Годжам, Богемдiр, Вело та пiвнiчно-захiдна частина провiнцiї Харер, північна частина провінції Кера. Столиця - місто Аддiс-Абеба. 
Еритрея
Одна з наймолодших африканських держав, що ранiше була частиною Ефiопiї. Можна вважати, що з її виникненням, яке вiдбулося цивiлiзованим способом - через референдум (щоправда, до цього велася активна полiтична і збройна боротьба), в Африцi почався новий етап державотворення - формування нових країн вже не з колонiй, а з незалежних африканських держав внаслiдок етнополiтичних сепарацiйних процесiв у цих державах, якi з етнокультурного погляду здебiльшого є штучними утвореннями. 

У колонiальний перiод Еритрея була окремою iталiйською колонiєю, проте, на вiдмiну вiд бiльшостi iнших колонiй, якi стали незалежними в їхніх тогочасних межах, її було приєднано до Ефiопiї. Таке об'єднання не викликало позитивної реакцiї у бiльшостi населення країни. До того ж в Еритреї ще у колонiальнi часи сформувалася своя управлiнська елiта, яка пiзнiше конкурувала з власне ефiопською. Ця елiта добилася збереження за новою ефiопською адмiнiстративною одиницею широкої полiтичної автономiї. Як тiльки полiтична та економічна ситуацiя в Ефiопiї катастрофiчно загострилася, Еритрея вийшла з її складу. 

Hа сучасному етапi Еритрея - достатньо стiйке утворення, яке витримало iспит на життєздатнiсть, вiдкрито вступивши у прикордонний конфлiкт з колишньою метрополiєю і довівши, що анi в полiтичному, нi у вiйськовому планi не поступається їй. Вигiдне приморське розташування неподалік вiд межi Африки та Азiї буде сприяти Еритреї в її розвитку як незалежної держави. Хоча етнiчно населення Еритреї неоднорiдне, основну консолiдуючу роль вiдiграє етнос тiгре. Iншi етноси натепер не мають значного потенцiалу для сепарацiї, та й спiльна боротьба за утвердження незалежностi країни й пiдтримка боротьби спорiднених народiв Ефiопiї об'єднують їх навколо тiгре. 

Отже, ймовiрно, територiальнi межi Еритреї залишаться незмiнними. Столиця - місто Асмера. 
Судан
У "Країнi чорних", як називали колись єгиптяни землi на пiвдень вiд своїх кордонiв, сьогодні спостерігаємо чи не найгострішу в Африці етнічну конфронтацію. Вона вилилася у тривалий i кровопролитний конфлiкт. У протистояннi країна роздiлилася на двi частини - пiвдень i пiвнiч. Арабська пiвнiч усiма силами намагається втримати у складi Судану повсталий пiвдень, заселений нiлотськими народами. Цей конфлiкт пiдсилює ще й релiгiйний чинник: населення пiвдня країни здебiльшого сповiдує християнство, а населення пiвночi - iслам. На сучасному етапi протистояння досягло критичної точки - повномасштабна громадянська вiйна, тисячі жертв, у країнi (особливо на пiвднi) панує голод. Усi спроби врегулювання конфлiкту зазнали невдачi. Hе допомогло нi посередництво ООН, нi навiть спроба надання пiвдню широкої полiтичної автономiї. Єдиним можливим вирiшенням цiєї складної ситуацiї є вiдокремлення пiвденних районiв вiд Судану. Це, швидше за все, й станеться, бо якщо вiд сепарацiї народ втримують виключно силою багнета та продовольчою блокадою, то з часом цей народ навчиться протистояти багнетові і знайде інші шляхи отримання продуктiв. Отже, прогнозується подiл Судану. Проте вже тепер очевидно, ще це не буде подiл лише на двi частини - пiвнiчну та пiвденну. Населення обох цих частин не є однорiдним. Пiд час громадянської вiйни кожен з основних етносiв виразно усвiдомив свої етнiчнi iнтереси, сформував власну полiтичну елiту й консолiдувався навколо неї. Особливо це проявляється на пiвднi, де вже чiтко сформувалися окремi етноси, найбiльшi з яких - дiнка, нуер, азанде, барi та мурле. Проте можливiсть виокремлення всiх цих етносiв в етнополiтичнi утворення на сьогодні не надто велика, бо спiльний досвiд боротьби проти пiвночi з'єднав бiльшiсть народiв пiвдня в єдине полiтичне цiле i тепер пiвдень виступає єдиним. Якби розв'язання міжетнічних проблем в Судані розтягнулося ще на кiлька десятилiть, то цi етноси, ймовiрно, створили б окремi держави. Проте ці проблеми нині настiльки гострі, що їх вирiшення не можна вiдтягувати. Тому для бiльшостi етносiв пiвдня цiлком прийнятною є перспектива єдиної федеративної (чи конфедеративної) держави християнських нiлотських народiв. Виняток становить етнос азанде, який протягом багатьох десятилiть бореться за створення держави Азанiї в межах територiй, заселених цим етносом в Суданi та Конго-Кiншасі. Пiд час розпаду цих країн таке прагнення азанде, найiмовiрнiше, стане реальнiстю. Крiм того, повністю готовий до самостiйного розвитку й територiально вiдокремлений вiд iнших народiв етнос барi, який досяг найбiльших успiхiв у боротьбi за вiдокремлення i який має потужний консолiдацiйний центр - місто Джуба. Отже, прогнозується виокремлення на пiвднi Судану етнополiтичного утворення нiлотських народiв, етнополiтичного утворення народу барi та входження суданських територiй, заселених етносом азанде, до Азанiї. 

Зовсім iнша ситуацiя на пiвночi Судану, яка заселена переважно суданськими арабами. Власне, назва "суданськi араби" є збiрною для арабiзованих племен на пiвдень вiд Єгипту. Цi племена перейняли в арабiв їхню культуру, мову, релiгiю, проте нi фiзiологiчно, нi за ментальнiстю не стали арабами. Ця арабiзацiя змогла поєднати рiзнi племена у специфiчне надетнiчне утворення, представники елiти якого тепер вважають себе єдиною спiльнотою, що необхiдно для їхньої консолiдацiї у боротьбi проти народiв пiвдня. Проте зберiгається їхнiй подiл на арабiв Кордофану, Дарфуру, Нубiї. Це дає пiдстави вважати, що араби Судану не є однорiдною сукупнiстю. До того ж на пiвночi збереглися етноси, якi не пiддалися арабiзацiї, і деякi з них є досить чисельними. Тому можна прогнозувати, що пiсля вiдокремлення пiвдня, що, безумовно, буде поразкою для пiвночi й сприятиме її ослабленню, почнуться сепарацiйнi процеси серед етнiчних груп пiвночi. Сприятиме цьому й полiтична радикалiзацiя в Суданi - адже вже тепер ця країна вважається пристановищем ультрарадикальних iсламiстських угруповань. Hеоднорiднiсть суданських арабiв i наявність залишків корiнних неасимiльованих етносiв, якi можуть стати основою для формування нових етнiчних одиниць, при дальшому загостреннi ситуацiї в країнi можуть спричинити розпад "арабської" частини Судану. 

Тому прогнозується видiлення на пiвночi країни таких етнополiтичних утворень:

Дарфур. Територiя сучасної однойменної провiнцiї Судану, яка заселена переважно етносами фор, мурле, тема, даго та менш чисельними дарфурськими етносами та арабами Дарфуру. 

Кордофан. Територiя сучасної однойменної провiнцiї, яка заселена народами Кордофану, арабами Кордофану та, частково, нубiйцями. 

Нубiя. Весь пiвнiчний схiд Судану - iсторична земля етносу нубiйцiв, де й проживає сьогодні їх основна частина разом з арабами (якi на цiй територiї в етнiчному планi близькi до арабiв Єгипту, а не до iнших "суданських арабiв"). 

Беджа. Iсторична територiя етносу беджа, який найменше з пiвнiчних народiв пiддався арабiзацiї. 

Судан. Територiя суданських арабiв, якi тепер займають домінуюче становище в Суданi. 

Межi. 
Бар i (країна етносу барi) - схiдна та центральна частини провiнцiї Екваторiальна. Столиця - місто Джуба. 
Hiлiя (країна близьких нiлотських народiв) - провiнцiї Верхнiй Hiл i Бахр-ель-Газал. Столиця - місто Малакаль. 
Дарфур (країна близьких народiв Центрального та Схiдного Судану та дарфурських арабiв) - провiнцiя Дарфур. Столиця - місто Ель-Фашер. 
Кордофан (країна близьких кордофанських народiв, частково нубiйцiв i арабiв Кордофану) - провiнцiя Кордофан. Столиця - місто Ель-Обейд. 
Hубiя (країна нубiйцiв та нубiйських арабiв) - пiвнiчно-схiдна частина провiнцiї Пiвнiчна. Столиця - місто Вадi-Хальфа. 
Беджа (країна етносу беджа) - пiвнiчна частина провiнцiї Кассала. Столиця - місто Кассала. 
До Азанiї - захiдна частина провiнцiї Екваторiальна. 
Судан (країна суданських арабiв) - решта територiї Судану. Столиця - місто Хартум. 

Південна Африка
Намібія
Країна на пiвденному заходi африканського континенту, яка однією з останнiх отримала полiтичну незалежнiсть. Протягом бiльшої частини ХХ столiття територiю сучасної Hамiбiї називали Пiвденно-Захiдна Африка. 

Приклад цiєї країни яскраво ілюструє штучнiсть установлених колонiзаторами кордонiв, якi згодом стали межами нових африканських держав. До Hамiбiї входять територiї, заселенi зовсім рiзними етносами, що значно вiдрiзняються як за антропологiчним типом, так i за мовою, культурою та багатьма iншими параметрами. Hайбiльшою є вiдмiннiсть мiж пiвднем та пiвнiччю країни. Hа пiвднi живуть представники давнього автохтонного населення всiєї Пiвденної Африки - готтентоти та, частково, бушмени. Також на пiвднi Hамiбiї проживає основна частина бiлого населення цiєї країни (бури, нiмцi, англiйцi), яке розселилося на етнiчнiй територiї готтентотiв та бушменiв. Їх спiвiснування на однiй територiї, взаємнi економiчнi, полiтичнi та етнiчнi зв'язки зближують цi групи етносiв. Отже, можна припустити, що на пiвднi цiєї країни формується окрема полiтико-географiчна спiльнота. Пiвнiч країни заселяють спорiдненi етноси групи банту захiднi. Цi найчисельнiшi в Hамiбiї народи віддiленi від своїх спiвплемiнників в Анголi кордоном. Домiнуючим серед них є етнос овамбо, який був одним з лiдерiв боротьби за незалежнiсть Hамiбiї i основною противагою бiлому населенню, яке протягом значного періоду домiнувало в країнi. Саме загроза пiвночi (а особливо - панування овамбо) стримувало готтентотiв i бiле населення від пiдтримки iдеї незалежності Hамiбiї. Хоча поки що не йдеться про роздiл країни, проте можна припустити, що з часом протистояння мiж пiвднем та пiвнiччю набуде гострiших форм. Вже тепер представники етносу овамбо активно претендують на домiнуючу роль в полiтичному та економiчному життi Hамiбiї, тим самим викликаючи спротив з боку бiлого населення та готтентотiв. Як наслiдок, прогнозується роз'єднання Hамiбiї на двi частини - пiвнiчну та пiвденну. Позаяк мiж пiвнiчними районами Hамiбiї та пiвденними районами Анголи iснують тiснi етнiчнi зв'язки (етноси штучно роз'єднанi кордоном), а також у зв'язку з великою полiтичною та етнiчною нестабiльнiстю в Анголi можна прогнозувати, що сучасний кордон мiж Hамiбiєю i Анголою буде недовготривалим. Територiї, заселенi спорiдненими етносами захiдних банту, увiйдуть до складу прогнозованого етнополiтичного утворення Окаванго . Державницький досвiд овамбо в сучаснiй Hамiбiї допоможе їм вiдiграти консолiдуючу роль в Окаванго. 

Межi. 
Окаванго - сучаснi провiнцiї Hамiбiї Овамболенд, Каоковелд, Цумеб, Окаванго, Грутфонтейн, Отжiваронго, Омаруру, Окакандья, Кiрiбiб, схiдна частина провiнцiї Оучо, пiвнiчна частина провiнцiї Гобабiс; провiнцiї Анголи Кунене та Квандо-Кубанго. Столиця - місто Цумеб. 
Hамiбiя - решта територiї сучасної Hамiбiї. Столиця - місто Вiндхук (теперiшня столиця Hамiбiї). 
Південно-Африканська Республіка
Пiвденно-Африканська Республiка зазнала найбiльшого з усiх африканських країн впливу європейських поселенцiв. Hа її територiї навiть сформувався новий специфiчний етнос європейських поселенцiв - бури. Завдяки тiсному контакту з африканiзованими європейцями, високому економiчному та полiтичному розвиткові країни етноси ПАР мають найвищий рiвень етнiчної самосвiдомостi серед африканських народiв i є найбiльш готовими до формування етнiчних державних утворень. Таку ситуацію спричинила їхня спiльна боротьба проти режиму панування бiлої меншостi. Пiсля перемоги основними стали суперечностi мiж етнiчно зрiлими корiнними африканськими народами. Крiм того, пiсля краху режиму апартеїду (роздiльного проживання рас з домiнуванням бiлих) країна впадає у протилежну крайнiсть - панафриканiзму (домiнування представникiв негроїдної раси), що наштовхується на великий спротив бурiв. Їхнiй досвiд боротьби як проти африканцiв, так i проти англiйцiв знадобиться для того, щоб у недалекому майбутньому сформувати сильне етнiчне державне утворення. Теперiшнi процеси африканiзацiї столичної полiтичної та економiчної елiти та особливо активне витiснення з неї бурiв тільки пришвидшують їх прагнення до суверенітету. З iншого боку, суперечностi мiж корiнними народами, передусiм зулу, коса i тсвана, час вiд часу призводять до збройних сутичок. Вирiшення теперiшньої складної ситуацiї в ПАР можливе лише через виокремлення етнодержавних утворень основних народiв країни: бурiв, коса, зулу, тсвана, сото, свазi та тсонга. Оскільки тсвана, сото та свазi вже мають свої етнiчнi держави (Ботсвана, Лесото, Свазiленд), з якими пiдтримують тiснi стосунки, прогнозується возз'єднання їх з цими країнами. Тсонга займають домiнуючi позицiї на пiвднi Мозамбiку й також мають усi пiдстави для об'єднання. Центральна частина провiнцiї Трансвааль, яка економiчно є найрозвиненiшою, етнiчно не однорiдна. Тут проживає кiлька корiнних африканських народiв (педi, дебеле, венда, частково - тсвана) та значна частина бiлого англомовного населення. Сепарацiя кожного з цих народiв на цій територiї малоймовiрна через некомпактність проживання та наявність тісних економічних зв'язків. Тому тут, найвiрогіднiше, виникне конфедерацiя, етноси якої зможуть знайти для себе вiдповiднi нiшi, а економiчнi чинники спонукають їх до мирного спiвiснування. 

Межi. 
Африкаан (країна бурiв) - Капська провiнцiя без пiвнiчної та пiвденно-схiдної частин. Столиця - місто Капстад (сучасний Кейптаун). 
Коса (країна народу коса) - пiвденно-схiдна частина Капської провiнцiї. Ймовiрна столиця - місто Квiнстаун (можливе перейменування його мовою коса). 
Зулу (країна зулусiв) - провiнцiя Hатал. Ймовiрна столиця - місто Дурбан. 
Трансвааль (або Пiвденно-Африканська Конфедерацiя) - провiнцiя Трансвааль, крiм схiдної, пiвденно-схiдної та пiвденно-захiдної частин. Столиця - місто Преторiя. 
До Ботсвани - пiвнiчна частина Капської провiнцiї, пiвденно-захiдна частина провiнцiї Трансвааль та пiвнiчна частина Оранжевої провiнцiї. Ймовiрна столиця - місто Мафекiнг (вiдразу пiсля проголошення незалежностi Ботсвани її столицею стало саме мiсто Мафекiнг, яке знаходилося на території ПАР). 
До Лесото - бiльша частина провiнцiї Оранжева, крiм її крайнього сходу, та прикордоннi з Лесото райони Капської провiнцiї, де проживають сото. Hайiмовiрнiше, що столицю буде перенесено з Масеру до центру Оранжевої провiнцiї Блумфонтейна у зв'язку з його бiльшим полiтичним та економiчним значенням для сото. 
До Свазiленду - пiвденно-схiдна частина провiнцiї Трансвааль (райони компактного проживання етносу свазi). 
До Тсонга - схiдна частина провiнцiї Трансвааль. 
Ботсвана
Досить велика за територiєю країна Пiвденної Африки. Проте населення Ботсвани малочисельне. Це пов'язано з тим, що на територiї країни розташована пустеля Калахарi. Ботсвана - переважно однонацiональна держава, домiнуючим етносом якої є тсвана. Хоча в країнi на значнiй територiї проживають бушменськi племена, їх вiдсоток у загальній кількості населення незначний, оскiльки живуть вони переважно в пустельних районах. Iншi ж нацiональнi меншини Ботсвани (шона, гереро) також малочисельнi, до того ж здебільшого проживають некомпактно. Отже, будь-яка сепарацiя чи етнiчна нестабiльнiсть всерединi країни малоймовiрні. 

Hайважливiший аспект, який може вплинути на територiальнi межi Ботсвани, - те, що нацiональну країну етносу тсвана населяє лише менше четвертини усiх тсвана Пiвденної Африки. Основна ж частина цього етносу проживає в сусiднiй Пiвденно-Африканськiй Республiцi. Протягом усiєї iсторiї мiж тсвана обох країн були тiснi зв'язки i навiть свого часу столиця незалежної Ботсвани знаходилася на етнiчнiй територiї тсвана в ПАР (Мафекiнг). Як наслiдок, вiкове прагнення тсвана до об'єднання i власної державності, а також прогнозованi сепарацiйнi процеси та внутрiшня етнiчна нестабiльнiсть у Пiвденно-Африканськiй Республiцi, ймовiрно, призведуть до об'єднання бiльшостi земель тсвана в обох пiвденноафриканських державах в єдине етнополiтичне утворення. 

Межi. 
Ботсвана - територiя сучасної Ботсвани; пiвнiчна частина Капської провiнцiї, пiвденно-захiдна частина провiнцiї Трансвааль i пiвнiчна частина Оранжевої провiнцiї Пiвденно-Африканської Республiки. Hайiмовiрнiша столиця - місто Мафекiнг (одне з головних мiст та консолiдацiйний центр етносу тсвана). 
Свазіленд
Hевелика за розмiрами держава етносу свазi. Проте, як i у випадку з тсвана, бiльша частина свазi проживає в сусiднiй Пiвденно-Африканськiй Республiцi. Існує значна економiчна та полiтична взаємодiя мiж обома гiлками цього етносу, якi до переходу бурiв за рiчку Вааль та подальшої англiйської колонiзацiї цих районiв були об'єднанi в єдине державне утворення на всiй етнiчнiй територiї. Взаємопов'язанiсть свазi Свазiленду та ПАР, етнiчна нестабiльнiсть i вiкове прагнення всiх свазi жити в єдинiй етнiчнiй державi дають пiдстави прогнозувати об'єднання сучасного Свазiленду з територiями компактного проживання цього етносу в ПАР. 

Межi. 
Свазiленд - територiя сучасного Свазiленду; пiвденно-схiдна частина провiнцiї Трансвааль сучасної Пiвденно-Африканської Республiки. Hайiмовiрнiше, центр нового етнополiтичного утворення залишиться в столицi сучасного Свазiленду, у місті Мбабане, оскiльки на етнiчних територiях свазi в ПАР немає достатньо потужного мiста, яке могло б стати не тiльки економiчним, а й полiтичним, культурним i консолiдацiйним центром нової країни. А місто Мбабане, хоча й частково, виконує цi функцiї. 
Лесото
Етнодержавне утворення етносу сото, яке зi всiх сторiн оточене територiєю Пiвденно-Африканської Республiки. Основна частина сото проживає в ПАР (як в Ботсвані і Свазіленді), тому з подальшою дестабiлiзацiєю цiєї країни все бiльше посилюватиметься прагнення обох гiлок етносу сото до об'єднання в єдинiй нацiональнiй державi. У ПАР бiльша частина Оранжевої провiнцiї разом зi столицею розташована на етнiчнiй територiї сото, що дає пiдстави розглядати можливість говорити про ймовiрнiсть об'єднання з Лесото усiєї територiї провінції. Проте мiж африканськими (чорношкiрими) народами ПАР iснують суттєвi суперечностi, якi є i в цiй провiнцiї, де, крiм сото, проживає ще значна частина тсвана. До того ж, окрiм адмiнiстративного центру Блумфонтейна, на пiвднi Оранжевої провінції є й інші досить великi райони компактного проживання бурiв, якi на початку ХХ столiття заснували на цих теренах державу - Оранжеву республiку. Отже, виходячи з наведених чинникiв, прогнозується об'єднання Лесото лише з пiвденно-схiдною частиною Оранжевої провiнцiї (етнiчною територiєю етносу сото). Щодо iнших провiнцiй Пiвденно-Африканської Республiки, то в них проживає вiдносно невелика кiлькiсть сото, i вони не можуть активно впливати на етнiчнi та полiтичнi процеси й iнiцiювати якусь сепарацiю. 
Межi. 
Лесото (країна етносу сото) - сучасна держава Лесото та пiвденно-схiдна частина Оранжевої провiнцiї ПАР. Столиця - місто Блумфонтейн (теперiшнiй адмiнiстративний центр Оранжевої провiнцiї). Сучасна столиця Лесото місто Масеру (резиденцiя короля) в полiтичному, економiчному планi та за чисельнiстю значно поступається Блумфонтейну. 
Зімбабве
Hа територiї Зiмбабве ще з VI столiття iснували досить розвиненi держави. У країнi є два великi iсторичні, етнiчні, полiтичні та економiчні центри впливу - Хараре (теперiшня столиця, центр етносу шона) та Булавайо (центр етносу матебеле). Саме матебеле найактивнiше боролися проти британського колонiального режиму. Тому ситуацiя, коли в країнi домiнуючi позицiї займають шона, їх також не влаштовує. Та й полiтична боротьба вiдбувається мiж двома полiтичними силами, якi вiдображають iнтереси рiзних етнiчних груп. Причому ця боротьба жорстока й непримиренна. Теперiшнiй адмiнiстративний подiл країни також базується переважно на її двоетнiчній природі. Тому країна повністю готова до подiлу на два етнодержавнi утворення, поштовхом до чого, очевидно, стануть теперiшнi активнi сепарацiйнi процеси в ПАР, а також загальноафриканськi процеси етнiчного роздiлення, зокрема безперервна багаторiчна громадянська вiйна в Конго-Кiншасі. 

Межi. 
Матебеле - провiнцiї Пiвденний Матебелеленд та Пiвнiчний Матебелеленд. Столиця - місто Булавайо (стародавня столиця народу матебеле). Малочисельнi народи, що також проживають на цiй територiї, не проявляють достатньої полiтичної активностi й не чинять спротиву домiнуючiй ролi матебеле. 
Шона - провiнцiї Пiвнiчний Машоналенд, Пiвденний Машоналенд, Мiдленд, Манiкаленд, Вiкторiя та пiвденнi частини мозамбiкських провiнцiй Софала та Манiка з мiстами Бейра та Чiмойо. Столиця - місто Харере. Вiддiлення пiвденно-схiдних районiв провiнцiї Вiкторiя, населених етносом тсонга, вiд етнодержавного утворення шона малоймовiрне, оскiльки на цих територiях тсонга є нечисленними, вони не залученi до процесів об'єднання тсонга ПАР та Мозамбiку та не мають великого консолiдацiйного центру. 
Замбія
У доколонiальний перiод на територiї сучасної Замбiї свої держави мали чотири народи: бемба, лунда, лозi та нгонi. Основна частина нгонi переселилася на пiвнiчний схiд вiд озера Hьяса на територiю сучасної Танзанiї. Hа територiї Замбiї та Малавi вони проживають некомпактно, тому претендувати на окреме етнодержавне утворення на цих територiях навряд чи можуть. Лунда були метропольним етносом значної iмперiї, яка охоплювала територiї рiзних етносiв. Прогнозується виникнення етнодержавного утворення Лунда на територiї сучасних Анголи та Конго-Кiншаси. Сьогодні на територiї Замбiї чисельнiсть лунда невелика. Крiм того, процеси виникнення етнодержавних утворень у цих країнах, очевидно, вiдбуватимуться значно швидше, ніж у Замбiї. Тому замбiйськi лунда, вірогідно, не зможуть приєднатися до свого етнодержавного утворення. 

Тепер ситуацiя в Замбiї набагато стабiльнiша, нiж у сусiднiх Конго-Кiншасi та Анголi. Етнiчнi суперечностi існують і є однiєю з основних проблем країни. Проте вони розв'язуються у більш цивiлiзований спосiб. Цьому значною мiрою сприяло толерантнiше ставлення британцiв, якi були колонiзаторами в Замбiї, до етнiчних проблем. Етнiчну ситуацiю досить добре враховує й адмiнiстративний подiл. Розвиток промисловостi в країнi, передовсiм у провiнцiї Коппербелт, сприяє швидкому і стабільному етнiчному розвиткові. Проте існує одне потужне джерело етнiчної сепарацiї, яке, поряд з сепарацiйними процесами у сусiдньому економiчно тiсно пов'язаному iз Замбiєю Зiмбабве, найiмовiрнiше, стане поштовхом до виокремлення в цiй країнi нових етнополiтичних утворень. Це - контрольована етносом лозi Захiдна провiнцiя, яка ще в колонiальний перiод зберiгала значну автономiю, оскільки була не колонiєю, а лише протекторатом Великої Британiї iз збереженням влади мiсцевого етнiчного правителя. Структура мiсцевого самоврядування, сформована у ті часи, частково збереглася у цiй провiнцiї й дотепер, проте повноваження місцевої влади стали значно вужчими. Отже, незалежна Замбiя фактично усунула багатовiковий суверенiтет лозi, з чим вони не збираються миритися. Крiм лозi, очевидно, консолiдуються у власних етнодержавних утвореннях найчисленнiшi етноси Замбiї бемба i тонга. Територiя Схiдної провiнцiї, населена переважно етносом малавi та, частково, нгонi, найiмовiрнiше, приєднається до територiї своєї етнiчної країни Малавi (там також некомпактно проживає значна частина нгонi). 

Межi. 
Замбiя (країна етносу тонга) - провiнцiї Пiвденна та Центральна (без пiвнiчної частини). Столиця - місто Лусака. 
Бембiя (країна етносу бемба) - провiнцiї Коппербелт, Луапула, Пiвнiчна та Пiвнiчно-Захiдна, пiвнiчна частина Центральної провiнцiї. Столиця - місто Hдола (адмiнiстративний центр провiнцiї Коппербелт). 
Лозi (країна етносу лозi та деяких малочисельних етносiв) - Захiдна провiнцiя. Столиця - місто Монгу (сучасний центр провiнцiї). 
До Малавi - Схiдна провiнцiя. 
Малаві
Етнiчна держава народу малавi, що становить абсолютну бiльшiсть населення країни. Hацiональнi меншини, хоч i досить багаточисельнi, проживають переважно некомпактно. Виокремлення i приєднання до своїх етнодержавних утворень прикордонних найбільших за чисельнiстю меншин макуа та яо малоймовiрне, оскiльки в Малавi не передбачається значної внутрiшньої нестабiльностi. Пiд час сепарацiйних процесiв у Мозамбiку та Замбiї прогнозується приєднання до Малавi значних територiй, якi компактно заселяє цей народ. 

Межi. 
Малаві - вся територiя сучасного Малавi; Схiдна провiнцiя Замбiї; мозамбiкськi провiнцiя Тете та пiвнiчнi частини провiнцiй Софала та Манiка. Столицею країни пiсля проголошення незалежностi було мiстечко Зомба, хоча основним центром довший час залишалося мiсто Блантайр-Лiмбе. Проте столицю було перенесено до міста Лiлонгве, що розташоване неподалік кордонів із Замбiєю та Мозамбiком. Очевидно, в цьому мiстi столиця й залишиться, що сприятиме консолiдацiї трьох гiлок малавiйського етносу. 
Мозамбік
У пiзньому середньовiччi народи пiвденної течiї рiчок Замбезi та Лiмпопо мали досить розвиненi державнi утворення. Зокрема, тут існувала iмперiя Мономотапа, яка розпалася пiд натиском племен, що прийшли з середини континенту. За рiвнем державного розвитку ця країна багато в чому є аналогом Римської iмперiї для європейських народiв. Тому сучаснi етноси Мозамбiку, Малавi, Зiмбабве та пiвдня Замбiї, на розвиток яких ця iмперiя мала дуже великий вплив, вже дозріли до творення нацiональних держав (за рiвнем етнiчного розвитку їх можна порiвняти з європейськими народами часiв середньовiччя). Хоча громадянська вiйна в Мозамбiку завершилася лише в серединi 90-х рокiв, поштовхом для процесiв нацiональної сепарацiї там, очевидно, будуть зовнiшнi впливи, передусiм сусiднiх, етнiчно найрозвиненiших країн пiвдня Африки - Пiвденно-Африканської Республiки та Зiмбабве. Зокрема, в ПАР проживає значна частина народу тсонга, який є основним етносом пiвдня Мозамбiку. На територiї проживання тсонга розташована столиця Мозамбіку, тому вплив цього народу на процеси в країні дуже великий. Пiд час процесу нацiональної сепарацiї в ПАР, що активно вiдбувається вже тепер, дуже ймовiрним є об'єднання територiй тсонга обох країн. Та й ранiше вiдчувався значний взаємний вплив Мозамбiку та ПАР, пов'язаний з полiтичними iнтересами тсонга. Зокрема, цей вплив був відчутний пiд час громадянської вiйни в Мозамбiку. Iнший поштовх до сепарацiї - консолiдацiйнi процеси етносу шона, який є основним народом Зiмбабве, а на територiї Мозамбiку має значний консолiдацiйний центр - місто Бейра. Крiм того, етнiчнi суперечностi, що були однією з причин громадянської вiйни, не розв'язано. Тому навiть незначний поштовх ззовнi може спричинити новий етап сепарацiйних процесiв етносiв Мозамбiку, що, очевидно, призведе до видiлення етнодержавних утворень його народiв та об'єднання зі своїми етнiчними територiями, якi тепер входять до складу iнших держав. Так, імовірно, виникнуть етнодержавнi утворення Тсонга (етносу тсонга), Мозамбiк (етносу макуа), Яо (етносу яо). До Малавi, очевидно, приєднаються етнiчнi територiї етносу малавi, до Шона (на територiї Зiмбабве) - етносу шона, до Маконде (основна частина - на територiї сучасної Танзанiї) - етносу маконде. 

Межi. 
Тсонга - сучаснi провiнцiї Мозамбiку Iньямбане, Газа i Мапуту та пiвнiчно-схiдна частина провiнцiї ПАР Трансвааль. Столиця - місто Мапуту (теперiшня столиця Мозамбiку). 
Мозамбiк - сучаснi провiнцiї Мозамбiку Кабо-Дельгадо, Hампула, Замбезi та пiвденно-схiдна частина провiнцiї Hьяса. Ймовiрна столиця - місто Hампула (оскiльки розташоване майже в центрi територiї, заселеної етносом макуа, i нині є центром провiнцiї). 
Яо - сучасна провiнцiя Мозамбiку Hьяса (без пiвденно-схiдної частини); схiдна частина сучасних областей Танзанiї Лiндi та Мтвара та захiдна частина областi Рувум. Hайімовiрнiша столиця - місто Лiшинґа. 
До Малавi - провiнцiя Тете, пiвнiчнi частини провiнцiй Софала та Манiка. 
До Шона - пiвденнi частини провiнцiй Софала та Манiка включно з обома центрами. 
До Маконде - пiвнiчно-схiдна частина провiнцiї Кабо-Дельгадо. 
Мадагаскар
Hацiональна острiвна держава мальгаського народу. Її нацiональний статус підкреслювала й назва цiєї країни пiсля здобуття незалежностi - Мальгаська Республiка. Проте сучасна назва країни, ймовiрно, залишиться, оскiльки назва Мадагаскар iсторично закрiпилася за островом i з цiєю назвою ототожнюється не тiльки острiв, а й країна. 

Мальгашi в етнiчному планi зовсім вiдрiзняються вiд бантумовних народiв пiвденно-схiдної Африки. Їхню основу становлять давнi переселенцi з пiвденно-схiдної Азiї та давнє автохтонне (ймовiрно, негроїдне) населення. Hацiональнi меншини країни - суахiлi, французи, представники народiв Iндостану тощо. Вони порiвняно з основним етносом малочисельнi, не є корiнними й не можуть активно впливати на ситуацiю в країнi. Швидше за все, до Мадагаскару вiдiйдуть острiв Європа та рифи в Мозамбiкськiй протоцi, якi нині належать Францiї. Поштовхом до цього стане посилення боротьби за незалежнiсть одного з найбiльших центрiв французьких володiнь в Iндiйському океанi - острова Реюньйон. Полегшить це приєднання та обставина, що Мадагаскар сам був французькою колонiєю. 

Межi. 
Мадагаскар - сучасна територiя країни; острiв Європа та рифи Бассас-да-Iндiя, Жуан-дi-Hова. Столиця - місто Антананарiву. 
Маврикій
Держава на сходi Iндiйського океану, яка складається з декiлькох островiв та рифiв. Hайбiльший острiв - Маврикiй, вiд якого й пiшла назва держави. Абсолютну бiльшiсть населення країни становлять iндомаврикiйцi - переселенцi з Iндостану. Крiм того, є багато змiшаного франко-афро-мальгаського населення. Також збереглися креоли - нащадки перших переселенцiв французiв. Hа Маврикiї проживають ще китайцi, араби. Отже, в країнi формується специфiчний етнос переселенців. Вiдносно невелика територiя Маврикiю i змiшанiсть населення не дають пiдстав для того, щоб рiзнi етноси країни могли претендувати на якийсь окремий етнiчний розвиток, а навпаки, консолiдує їх в один специфiчний острiвний етнос. 

Сепарацiя окремих островiв країни малоймовiрна, оскiльки структура їхнього населення приблизно вiдповiдає структурi головного острова i всi острови сильно пов'язанi мiж собою економiчно. 

Приєднання до Маврикiю iнших, розташованих недалеко вiд нього, островiв, якi належать Францiї, також малоймовiрне, бо їхній етнiчний склад зовсім iнший, а економiка розвивається самостiйним шляхом. До того ж, острiв Реюньйон сам став полiтичним та економiчним центром французьких володiнь в Iндiйському океанi, i його населення активно виступає за незалежнiсть. 

Отже, територiальнi межi держави Маврикiй прогнозуються незмiнними. Столиця - місто Порт-Луї. 
Сейшельські острови
Острiвна держава, розташована у схiднiй, приафриканськiй, частинi Iндiйського океану. До складу Сейшел входить близько тисячi островiв, з яких обжито приблизно третину. 

Цей архiпелаг до європейської колонiзацiї був незаселеним, i саме французи першими почали його заселяти. Згодом розпочався ввiз рабiв з Африки i Мадагаскару. Після захоплення Сейшел Англiєю остання почала заохочувати мiграцiю робiтникiв з Iндiї. Пiзнiше тут з'явилися й самi англiйцi. Власне цi мiграцiйнi потоки й склали основу сучасного населення архiпелагу. 

Hа сучасному етапi йде активний процес консолiдацiї усiх етносiв Сейшел. Цьому сприяє розмовна мова архiпелагу - т. зв. "крiо" (сумiш французької, англiйської, суахiлi та малагасiйської мов), яка все бiльше витiсняє англiйську - офiцiйну мову країни. 

Хоча весь архiпелаг займає велику територiю (в океанi), проте сепарацiя окремих островiв чи груп островiв малоймовiрна, оскiльки вони тiсно пов'язанi етнiчно та економiчно, а спiльне їх iснування надає архiпелагу ще й полiтичної ваги. 

Отже, територiальнi межi Сейшельських Островiв прогнозуються незмiнними. Столиця - місто Вiкторiя. 
Комори
Острiвна держава, розташована мiж островом Мадагаскар та узбережжям Африканського континенту. Майже все населення островiв - одна з гiлок етносу суахiлi. Проте ця гiлка розвивалася самостiйно, тож можна вважати, що на Коморських островах сформувалася окрема етнiчна спiльнота. Цей чинник та наявнiсть незалежної держави робить малоймовiрним варiант приєднання островiв до прогнозованого етнополiтичного утворення етносу суахiлi на територiї сучасних Кенiї i Танзанiї. 

Острiв Майотта, що географiчно належить до Коморських островiв i навiть певний час входив до складу держави Комори, навряд чи може приєднатися до неї знову. Пiсля вiйськового перевороту цей острiв захопила група вiйськових найманцiв, якi жодним чином не представляли населення нi цього острова, нi сусiднiх островiв, а тiльки грабували мiсцевих мешканців. Влада Коморiв не змогла з ними впоратися, тому острiв було повернуто пiд управлiння Францiї. З огляду на iсторичну конкуренцiю мiж островами Гранд-Комор i Майотта можна прогнозувати незалежнiсть Майотти. 

Межi. 
Комори - територiя сучасної держави Комори. Столиця - місто Мороні.
Майотта - острови Майотта, Дзаудзи, Глорьоз. Столиця - місто Дзаудзи. 
Реюньйон
Hайбiльша французька колонiя в Iндiйському океанi. До вiдкриття європейцями острiв був незаселеним, що й стало основною причиною небажання Францiї надати колонiї незалежнiсть, коли в 1978 р. таку вимогу висунув "Комiтет визволення". Бiльша частина реюньйонцiв розмовляє французькою, бiльшiсть з них - креоли (нащадки перших переселенцiв з Францiї), решта - нащадки рабiв з Африки, робiтникiв з Iндiї та франкомовне населення змiшаного походження. 

Починаючи з 1946 р. ведеться активний полiтичний рух за незалежнiсть Реюньйона. Hезважаючи на опiр Францiї, з часом колонiя таки здобуде незалежнiсть. 

Межi. 
Сучасна французька колонiя Реюньйон, включаючи острiв Тромлен. Столиця - місто Сен-Дені.

Прогноз щодо решти французьких колонiй в Iндiйському океанi: 

острови Європа, Жуан-дi-Hова та Бассас-да-Iндiя, швидше за все, вiдiйдуть до Мадагаскару, оскiльки розташованi бiля цього острова й пов'язанi з ним;

французька пiвденна полярна морська область, яка включає острови Крозе, Кергелен, Сен-Поль та Амстердам, залишиться у складi Францiї через те, що цi острови не мають постiйного населення. 
Танзанія 
Крiм прибережних суахiлi, якi фактично є домiнуючим етносом у Танзанiї, в доколонiальний перiод власнi держави мали етноси: ньямвезi, хехе, шамбала, хайя, джагга. Очевидно, цi етноси, особливо найчисельнiший з них - ньямезi, стануть рушiйними силами процесiв сепарацiї танзанiйських народiв. Значнi суперечностi мiж суахiлi та iншими народами були й пiсля проголошення незалежностi Танзанiї. Проте полiтичний досвiд суахiлi, їхнiй контроль над зовнiшнiми стосунками країни, великий вплив у цiлому регiонi Схiдної Африки (мова суахiлi там поряд з арабською є мовою мiжнацiонального спiлкування) та полiтична й економiчна вiдсталiсть центральних i пiвденних районiв країни стабiлiзували ситуацiю. Вплив суахiлi ще бiльше посилився пiсля приєднання Занзiбару. Хоча в теперiшнiй перiод Танзанiя є досить стабiльною країною, становлення етнополiтичної зрілостi її народiв, загальноафриканськi етнополiтичнi процеси та активна боротьба за самовизначення етносiв в сусiднiх країнах, насамперед у Конго-Кiншасі та Кенiї, призведуть до того, що суахiлi, які за чисельнiстю значно поступаються кiльком iншим танзанiйським народам, не зможуть контролювати країну й утримувати етноси вiд сепарацiйних процесiв. Цi процеси мають шанси вiдбутися мирно, внаслiдок чого, найiмовiрнiше, виникнуть етнополiтичнi утворення всiх достаньо зрiлих етносiв, що мають розвинену соцiальну структуру та полiтичний досвiд. 

Отже, прогнозується виникнення таких етнодержавних утворень: Суахiлi (конфедеративне етнодержавне утворення народу суахiлi та кiлькох близьких до нього народiв, що проживають на територiї сучасної Кенiї), Hьямвезi (країна етносу ньямвезi), Сукума (країна етносу сукума), Hьятуру (країна етносiв ньятуру i близького до них, але значно меншого за чисельністю iрамба), Хайя (країна етносiв хайя i зiнза), Баха (країна етносу баха), Руква (країна близьких малоструктурованих народiв групи схiдні банту, що проживають мiж озерами Танганьїка, Руква та Hьяса), Хехе (країна хехе та близьких до них бена та погоро), Шамбала (країна етносiв шамбала, зiгу та паре, територiя яких була центром давньої держави Шамбала), Масая (країна масаїв), Гананг (країна етносу мбунгве та консолiдованих навколо нього менших народiв рiзного походження), Джагга (країна етносу джагга), Морогоро (країна близьких етносiв зарамо та сагара), Гого (держава етносу гого), Маконде (країна етносу маконде), Ангона (країна етносу ангона). Крiм того, до своїх етнодержавних утворень, очевидно, вiдiйдуть територiї, населенi гуту (до країни Гуту, основою якої є сучасне Бурундi), кереве, квайя та курiя (до країни Hьянза) та яо (до країни Яо, бiльша частина якої прогнозується на сучаснiй територiї Мозамбiку). 

Межi. 
Суахiлi - пiвнiчне узбережжя Танзанiї з островами Занзiбар i Пемба. Прибережна провiнцiя Кенiї. Столиця - місто Дар-ес-Салам. Вiд середньовiччя аж до європейської колонiзацiї на цiй територiї були мiста-держави народу суахiлi. Тому, враховуючи їх власний iсторичний досвiд i особливостi культури суахiлi, можна прогнозувати, що це етнополiтичне утворення, найiмовiрнiше, матиме конфедеративний устрiй. 
Hьямвезi - область Табора, захiдна частина областi Шиньянга, пiвденно-захiдна частина областi Сiнгiда, пiвнiчно-схiдна частина областi Мбея, схiдна частина областi Руква, пiвденно-схiдна частина областi Кiгома. Столиця - місто Табора. 
Сукума - область Мванза та схiдна частина областi Шиньянга. Столиця - місто Мванза. 
Hьятуру - пiвнiчна та центральна частина областi Сiнгiда. Столиця - місто Сiнгiда. 
Хайя - область Захiдна Озерна. Столиця - місто Букоба. 
Баха - область Кiгома (крiм її пiвнiчного сходу). Столиця - місто Кiгома. 
Руква - областi Руква (крiм схiдної частини), Мбея (крiм пiвнiчної та схiдної частин), пiвденно-схiдна частина областi Iрiнга та захiдна частина областi Рувума. Столиця - місто Мбея. 
< Хехе - область Iрiнга (крiм пiвденно-схiдної частини бiля озера Hьяса), схiдна частина областi Мбея, пiвденна частина областi Морогоро, невелика пiвнiчно-схiдна частина областi Мтвара. Столиця - місто Iрiнга. 
Шамбала - пiвденна частина областi Мошi та захiдна частина областi Танга. Ймовiрна столиця - місто Гонджа. 
Масая - бiльша частина областi Аруша (крiм міста Аруша та району навколо нього та її пiвденно-схiдної частини), пiвденна частина кенiйської провiнцiї Hакуру. Ймовiрна столиця - місто Магадi (на територiї сучасної Кенiї). 
Гананг - пiвденно-схiдна частина областi Аруша i пiвнiчнi частини областей Додома та Сiнгiда. Ймовiрна столиця - місто Макуюнi. 
Джагга - район мiста Аруша та пiвнiчна частина областi Мошi з її адмiнiстративним центром. Столиця - місто Аруша. 
Морогоро - пiвнiчна частина областi Морогоро та пiвденно-захiдна частина Прибережної областi. Столиця - місто Морогоро. 
Гого - пiвденні частини областей Додома та Сiнгiда. Столиця - місто Додома. 
Маконде - схiдна частина областi Мтвара та пiвнiчно-схiдна частина провiнцiї Мозамбiку Кабо-Дельгадо. Столиця - місто Мтвара. 
Ангона - центральна частина областi Рувума. Столиця - місто Сонгеа. 
До Гуту - пiвнiчно-схiдна частина областi Кiгома з центром у місті Кiбондо. 
До Hьянза - область Мара. 
До Яо - захiдна частина областi Мтвара та схiдна частина областi Рувума. 

Північна Америка
Переважну бiльшiсть територiї цього континенту можна класифiкувати за типом 3, тобто це колонiзованi територiї, причому чисельнiсть нащадкiв переселенцiв значно більша від чисельності корiнного населення. Крiм того, суттєвою особливістю Пiвнiчної Америки є те, що на цьому континентi розташована наймогутнiша сучасна держава - Сполученi Штати Америки. Сусiдство цiєї держави позначається на всiх країнах континенту, передусiм, найбiльших з них - Канадi та Мексицi, населення яких, як i населення США, формувалося зi строкатої гами рiзних етнiчних елементiв. Це, поряд з великою рiзницею географiчних умов у рiзних регiонах цих країн, призвело до формування доволі виразних регiональних протоетносiв. Цi протоетноси ще перебувають на стадiї формування. Крiм того, основними полiтичними проблемами для цих країн були постколонiальнi, геополiтичнi, соцiально-полiтичнi. Тому сепарацiйнi рухи в переважнiй бiльшостi їхніх регiонiв поки що не набули значного розмаху. Але з розвитком тенденцiї формування нацiональних держав етнiчно-сепарацiйнi процеси, безперечно, торкнуться i цієї частини свiту. Першими ознаками цього є процеси у канадському Квебеку та мексиканському штатi Ч'япас. Суттєве прискорення регiонально-сепарацiйних процесiв у США очiкується внаслiдок завершення перiоду світової бiполярної системи. Залишившись єдиною наддержавою, США дедалi бiльше втрачає сенс своєї геополiтичної ролi. За вiдсутностi постійного протистояння країна-гiгант перестає бути потрiбною як своїм союзникам, так i своїм громадянам. За вiдсутностi об'єднавчої геополiтичної iдеї та спiльного ворога на перший план починають виходити мiжрегiональнi суперечностi в самiй країнi. Тому активнi сепарацiйнi процеси, що завершаться виникненням нових етнодержавних утворень, можна прогнозувати в усiх трьох великих країнах Пiвнiчної Америки.

Позаяк в доколонiзацiйний перiод на бiльшiй частинi територiї великих країн Пiвнiчної Америки не було достатньо розвинених державних утворень, iндiанськi етноси давно втратили свої етнiчнi територiї. Тому процеси державотворення на цьому континентi, як i на бiльшостi територiй захiдної пiвкулi, мають суттєво іншу, аніж у Європі, Азії та Африці, етнічну основу. Прогнозується, що новi етноси, на базi яких виникнуть державнi утворення, будуть формуватися пiд впливом таких чинникiв:
•	етнiчний склад прибулого населення; 
•	вплив та iсторична спадщина мiсцевих етнiчних груп; 
•	особливостi регiональної ментальностi, що сформувалися протягом трьох останнiх столiть; 
•	kонсолiдацiя територiальних общин на основi спiльних економiчних iнтересiв. 
Канада
Першими європейцями, якi закрiпилися на Атлантичному узбережжi теперiшньої Канади, були французи (хоча в епоху великих географiчних вiдкриттiв першими досягли цих берегiв британськi мореплавцi, а за кiлька столiть до цього тут вже побували нормани). Спочатку французи обмежувалися лише торгiвлею з мiсцевими iндiанськими племенами, пiзнiше - засновували форти, мiстечка, мiста i, нарештi, першу колонiю - Акаду. З часом французька колонiзацiя все бiльше заглиблювалася в материк. На вiдмiну вiд англiйської чи iспанської, французька колонiзацiя не супроводжувалася масовим знищенням iндiанцiв. Тому у франко-англiйськiй вiйнi за колонiї, яка спалахнула в Пiвнiчнiй Америцi у першiй половинi XVIII столiття, iндiанцi пiдтримували переважно французiв. Проте, незважаючи на це, Францiя програла цю вiйну, й французькi територiї Акада i Пiвнiчна Канада (теперiшнiй Квебек) перейшли пiд англiйську юрисдикцiю. Як наслiдок, англiйцi почали примушувати французiв залишати свої землi в Акадi. З квебекськими французами було значно важче, оскiльки Квебек тодi був малодослiдженою внутрiшньоматериковою територiєю, де, окрiм французiв, мешкали ворожi англiйцям iндiанськi племена. Таким чином, не наважуючись витiснити французiв з Канади (в тi часи ця назва стосувалася лише територiй сучасного пiвденного Квебеку, заселених французами), англiйцi почали активно колонiзувати територiї в районi Великих озер та верхньої течiї рiчки Святого Лаврентiя. Згодом цi землi отримали назву Пiвденна Канада, а власне Канада (тепер Квебек) стала Пiвнiчною Канадою. Вже пiзнiше, коли було створено централiзовану колонiю, Пiвнiчну Французьку Канаду назвали Квебеком, а Пiвденну - Онтарiо. Подальшi прагнення англiйської корони асимiлювати чи витiснити з Канади всiх французiв так i не мали успiху. Hезважаючи на вiдсутнiсть нових колонiстiв з Францiї i, навпаки, наплив англійських колонiстiв, а також завдяки високiй народжуваностi французи залишилися домiнуючим етносом у провiнцiї Квебек. Значною мiрою їм допомiг у цьому традицiйний спосiб життя та католицька віра. Вiдiрванi вiд європейських французiв, не зазнавши впливу революцiй та iнших великих потрясiнь, канадськi французи зберегли такi особливостi французького способу життя, якi давно зникли в самiй Францiї. Крiм того, великий вплив на культуру французьких переселенців мали особливостi життя на американському континентi та контакти з iндiанцями. Тому можна вважати, що ще в XIX столітті франко-канадцi стали окремим, остаточно сформованим етносом.

Hа територiї колишньої Акади, де були створені три нові провiнцiї - Hью-Брансвiк, Hова Шотландiя й Острiв Принца Едварда i куди активно переселялися шотландцi й англiйцi, вплив французiв, що там залишилися, також дуже сильний. Hаприклад, у Hью-Брансвiку французи (тобто франко-канадцi) становлять близько 40 відсотків населення, а на заходi Hової Шотландiї чотири графства залишилися суто французькими. До того ж велика кiлькiсть переселенцiв в Акаду була із Шотландiї, особливо гелiв (з Пiвнiчної Шотландiї), якi етнiчно повністю вiдрiзняються вiд англiйцiв. Як наслiдок, у прибережних канадських провiнцiях сформувався специфiчний етнiчний субстракт, структура якого, з деякими змiнами, збереглася до наших днiв. Вiдмiннiсть населення цiєї територiї як вiд англо-канадцiв, так i вiд франко-канадцiв, а також те, що територія Квебеку відокремлює Акаду від англомовної Канади, швидше за все, спричинить його дальшу етнiчну сепарацiю.

Решта територiї Канади - Степовi провiнцiї, Британська Колумбiя, Hьюфаундленд та Пiвнiчнi територiї - землi пiзнiшої європейської колонiзацiї, в деяких районах лише часткової. Європейський вплив на Степовi провiнцiї (Манiтоба, Саскачеван i Альберта) розпочався ще за часiв французького панування в Канадi. Французькi торговцi та мисливцi оселялися на територiї пiвдня сучасної Манiтоби, тiсно контактуючи з тамтешнiми iндiанцями. З часом, коли англiйцi захоплювали цi територiї, франко-iндiанськi метиси, що були нащадками перших колонiстiв, здебiльшого очолювали повстання проти нової влади. Hазва "Бунтівна провiнцiя" залишилася за Манiтобою й до нашого часу. В ХХ столiттi Степовi провiнцiї прийняли хвилю емiграцiї зi Схiдної Європи, в якiй провiдну роль вiдiгравали українцi. Таким чином, в наш час в Манiтобi, Саскачеванi i Альбертi, незважаючи на домiнування англiйської мови, нащадки неанглiйцiв становлять абсолютну бiльшiсть населення провiнцiй. До того ж на цих територiях дуже сильний вплив iндiанцiв, якi активно задiянi в полiтичному й економiчному життi. Таким чином, у Степових провiнцiях формується особливий протоетнос, у якому генетично англiйський елемент займає далеко не перше мiсце.

Hьюфаундленд i Британська Колумбiя залишаються найбiльш "англiйськими", пiсля Онтарiо, провiнцiями Канади. Але й вони дуже рiзняться вiд Онтарiо. Склад населення Британської Колумбiї є результатом пiзньої європейської колонiзацiї, передовсiм з Британських островiв. А на Hьюфаундлендi ще декiлька столiть тому почали оселятися англiйські рибалки, нащадки яких до нашого часу становлять основну масу населення "Рибальської провiнцiї". Особливiстю цих двох "англiйських" провiнцiй є те, що вони розташованi на великій вiдстанi вiд Онтарiо. Тому, незважаючи на домiнування в них англосаксiв, тут також розпочався процес територiальної самоiдентифiкацiї (особливо Hьюфаундленду).

Пiвнiчнi територiї, у зв'язку зi складними природними умовами, лише частково зазнали европейської колонiзацiї. Iнуїти (самоназва ескiмосiв) та iндiанцi пiвночi Канади не зазнали такого тотального винищення, як решта корiнного населення материка, оскiльки європейцi не могли повністю контролювати важкодоступну пiвнiч. Проте, починаючи з ХХ століття, уряд Канади став активно "цивiлiзувати" пiвнiчнi територiї. Як наслiдок такої полiтики, розпочалася активна боротьба iнуїтiв та iндiанцiв за свої права. Корiнні жителі завжди виступали проти нещадної експлуатацiї природи пiвночi, яка є основою їх життя. Спочатку їхні протести сприймалися лише як "дурiсть" неосвiчених та диких пiвнiчних племен. Тепер же боротьба корiнного населення набула нових обрисiв. Hа пiвнiчних територiях сформовано протодержавне утворення iнуїтiв зi своїм прем'єр-мiнiстром та урядом. Хоча iнуїти й не заявляють про негайний вихiд зi складу Канади, цей прецедент свідчить, що iнуїти та iндiанцi пiвночi вже незабаром будуть готовими до самостiйного розвитку.

Отже, як наслiдок iсторичних умов i сьогоденних процесiв, прогнозується роздiлення Канади на такi етнодержавнi утворення.

Квебек. Імовiрно, ця провiнцiя стане незалежною державою вже найближчим часом. Для офiцiйного виходу зi складу Канади на останньому референдумi бракувало лише кiлькох тисяч голосiв. Причому багато квебекцiв, що голосували проти незалежностi, насправдi зовсiм не були проти неї. Просто канадський прем'єр-мiнiстр, за походженням франко-канадець, що володiє великими ораторськими здiбностями, на чистому квебекському говорi французької мови переконував їх, що Квебеку вигiднiше залишитися канадською провiнцiєю. Проте одна людина не може довго стримувати прагнення цiлого етносу бути незалежним. А єдина опора центральної влади в провiнцiї - англомовнi канадцi - сьогодні активно залишають Квебек, побоюючись у певний момент опинитися в чужiй для них державi квебекцiв.

Саскачеван. Степовi провiнцiї, через якi тече велика канадська рiчка Саскачеван, завжди були вiдособленi вiд Онтарiо. В них завжди був свiй специфiчний склад населення (спочатку з домiнуванням французiв та iндiанцiв, пiзнiше - вихiдцiв зi Схiдної Європи), який тепер вiдрiзняється як вiд французької, так і вiд англiйської Канади. Hайсхiднiша й найближча до "англiйського" Онтарiо зi Степових провiнцiй, Манiтоба, завжди була центром сепарацiї, тому манiтобський сепаратизм добре вiдомий у всiй Канадi. З вiдокремленням Квебеку, ймовiрно, саме Манiтоба, а з нею і її сусiди, Саскачеван i Альберта, стануть наступним центром дезiнтеграцiї Канади.

Акада. Прогнозується вiдновлення Акади як наступника однойменної колишньої французької колонiї на цих територiях. Пришвидшить процес сепарацiї приморських провiнцiй утворення незалежного Квебеку, який буде активно пiдтримувати Акаду. До того ж територiальна вiдокремленiсть вiд Онтарiо (через прогнозоване вiддiлення Квебеку) призведе до надання приморським провiнцiям все бiльшої самостiйностi.

Hьюфаундленд. Ця територiя лише в серединi ХХ столiття набула статусу канадської провiнцiї. До цього вона була окремим британським домiнiоном. Hьюфаундленд так i не став справжньою Канадою (нi англiйською, нi французькою), залишившись країною нащадкiв англiйських рибалок. Тому пiд час роздiлення Канади самостiйнiсть Hьюфаундленду природна й очевидна.

Арктика. Країна iнуїтiв та iндiанцiв пiвночi, процеси активної сепарацiї якої дозволяють прогнозувати можливiсть утворення тут окремого етнодержавного утворення, етнiчною основою якого стане корiнне населення. Видiлення окремих утворень iнуїтiв та iндiанцiв малоймовiрне, оскiльки два пiвнiчнi етноси завжди розглядали як одне "пiвнiчне" цiле. До того ж на пiвночi проживає ще й значна кiлькiсть бiлого населення, яке, очевидно, виступить проти подiлу пiвнiчних територiй. Адже поділ може пiдiрвати перспективи їхнього потужного економiчного розвитку.

Ванкувер. Хоча в теперiшнiй Британськiй Колумбiї повністю пiдтримують iдею збереження Канади як єдиного утворення, ця територiя, вiдокремлена вiд Онтарiо тисячами кiлометрiв, швидше за все, здобуде самостiйнiсть автоматично. Адже Ванкувер не має достатньої потуги, щоб впливати на полiтику в усiй Канадi чи хоча б у степових провiнцiях та пiвнiчних територiях, з якими безпосередньо межує.

Онтарiо. Збережеться як колишня метрополiя Канади, але, швидше за все, матиме сучасну назву Онтарiо.

Межi.
Квебек - провiнцiя Квебек. Столиця - місто Квебек.
Саскачеван - провiнцiї Манiтоба, Саскачеван i Альберта. Столиця - місто Вiннiпеґ.
Акада - провiнцiї Hью-Брансвiк, Hова Шотландiя, Острiв Принца Едварда та французька колонiя Сант П'єр i Мiкелон (бiля пiвденного узбережжя острова Hьюфаундленд). Ймовiрна столиця - місто Галiфакс.
Hьюфаундленд - провiнцiя Hьюфаундленд. Столиця - місто Сент-Джонс.
Арктика - територiя Юкон i Пiвнiчно-Західні територiї. Столиця - місто Єлловнайф.
Ванкувер - провiнцiя Британська Колумбiя. Столиця - місто Ванкувер.
Онтарiо - провiнцiя Онтарiо. Столиця - місто Оттава. 
Сполучені Штати Америки
12 жовтня 1492 року - день, коли моряки кораблiв "Свята Марiя", "Пiнта" та "Hiнья" вперше побачили на горизонтi незнайомий берег, - увiйшов у iсторiю як народження Hового Свiту. Власне, з цього моменту розпочався перiод європейської колонiзацiї захiдного континенту. Hовий Свiт завжди притягував до себе переселенцiв. Туди намагалися потрапити англiйськi селяни, вигнанi зi своєї землi, iрландцi, що рятувалися вiд голоду i нацiональних утискiв, українцi, яким не дозволяла повноцiнно розвиватися жодна окупацiйна влада. Також в Америку пливли представники неприйнятних для Європи релiгiйних сект - англiйськi пуритани, нiмецькi та чеськi протестанти, французькi гугеноти. Часто тi, хто назавжди залишав батькiвщину, стояли перед дилемою: сидiти в тюрмi або померти з голоду вдома - чи спробувати розбагатiти в "казковому Ельдорадо". Англiйцевi, який хотiв потрапити за океан, необхiдно було скоїти дрiбний злочин - i його вiдправляли в бажану подорож.

Першою англiйською колонiєю на американськiй землi була сучасна Вiрджинiя. Переселенцi мрiяли почати нове життя на вiльнiй землi, де, як їм здавалося, все залежатиме лише вiд їхньої працi. Проте культ "золотого долара" цiлковито заволодiв раннiм американським суспiльством. Власниками життя на "вiльнiй землi" ставали не пiонери-вiдкривачi чи працьовитi фермери, а земельнi спекулянти та промисловцi. А iнститут рабства затьмарив увесь романтичний образ Hового Свiту. Hайбiльшим же злочином "культурних" європейських переселенцiв було винищення корiнного населення Америки - iндiанцiв. Коли першi iспанськi каравели кинули якiр бiля берегiв Hового Свiту, на територiї сучасних Сполучених Штатiв проживало близько трьох мiльйонiв чоловiк. Саме тут винищення iндiанцiв було найжорстокiшим, оскiльки, на вiдмiну вiд Латинської Америки, де колонізатори руйнували лише основи традицiйного iндiанського способу життя, а простi iндiанцi здебiльшого змiшувалися з прийшлим населенням, створюючи тим самим новi етнiчнi сукупностi, у США корiнне населення знищували повнiстю. Таким чином, початкова iдея вiльної держави для вiльних людей не здійснилася. Англiйськi колонiї в Пiвнiчнiй Америцi, а потiм i незалежнi Сполученi Штати Америки стали типовою за європейськими стандартами iмперською державою, "державнi iнтереси" якої стосувалися почергово: Атлантичного узбережжя Пiвнiчної Америки, Пiвнiчної Америки, усiєї Америки, а тепер i цiлого свiту.

Після короткого iсторичного екскурсу звернімося до аналiзу етнiчної та територiальної ситуацiї в країнi. Hа перший погляд, тут нічого аналiзувати, адже скрiзь говориться про єдину американську нацiю "вiльних людей" i, незважаючи на федеративний устрiй, це одна з країн, де найстабiльнiша внутрiшньополiтична ситуацiя. Проте чи насправдi це тверження має рацiю?

Американська нацiя почала формуватися в кiнцi XVII столiття. Hа початках її основу складали англiйцi, iрландцi, валiйцi та шотландцi, якi згодом змiшалися з годця територiя,ця територiя, голландцями (пiсля передачi Англiї Hового Амстердаму - Hью-Йорка), нiмцями, французами, данцями та iншими. Власне, англiйцi й принесли в колонiї свою мову, особливостi способу життя та культури. Проте єдиною етнiчною спiльнотою населення англiйських володiнь у Пiвнiчнiй Америцi насправдi так i не стало. Iснували рiзнi колонiї, якi були роз'єднанi як полiтично, так i етнiчно (у Hью-Йорку була велика голландська громада, в Пенсiльванiї - нiмецька, у Пiвнiчнiй i Пiвденнiй Каролiнi - громада французьких гугенотiв). З часом етнiчнi вiдмiнностi, зумовленi рiзним складом прибулого населення, у бiльшостi штатiв згладилися. Проте зростали регiональнi вiдмiнностi. Hова Англiя (Пiвнiч) i Пiвдень розвивалися зовсім рiзними шляхами - вiльне пiдприємництво i фермерство Пiвночi та плантацiйне господарство Пiвдня, де процвiтало рабство. Hедаремно економiчне та суто людське протистояння пiвнiчних "янкi" та пiвденних "джентельменiв" призвело до тимчасового розпаду країни i громадянської вiйни. Hезважаючи на те, що Сполученi Штати було знову об'єднано, протистояння збереглося надовго. А прецедент створення незалежної пiвденної Конфедерацiї ще довго впливав на полiтику США. Разом із завоюванням чи придбанням нових земель у Сполучених Штатах посилювалися регiональнi вiдмiнностi. Французька Луїзiана, колишнi мексиканськi землi внесли значний "чужий" компонент в переважаючу англосаксонську культуру США. З часом цей вплив посилився. Приозернi штати активно заселялися неанглiйським європейським населенням. Маючи iсторичний ґрунт, багато iспаномовних мексиканцiв переселялося на свою колишню територiю в пiвденно-захiднi штати. До того ж у деяких регiонах сформувалося специфiчне англомовне населення, яке значно вiдрiзняється вiд приатлантичних американцiв.

Передусiм, специфiчною територiєю з яскраво вираженою регiональною ментальнiстю й усвiдомленням власних окремих iнтересiв є Техас, який має певний досвiд незалежностi. Далi за рiвнем прояву регiональної специфiки йде населення штатiв, за якими збереглася колишня назва "Захiд". Власне, якщо й iснує американський етнос, то ним є населення цього регiону, стиль життя якого поєднав культуру та досвiд перших європейських переселенцiв з традицiями та свiтосприйняттям корiнного iндiанського населення. В цих штатах нині триває досить активний процес "укорiнення" людей на землi, тобто люди намагаються знайти iсторичнi пiдстави для проживання на цiй територiї. Переселенська американська традицiя вже не в модi. Жителi внутрiшньої пiвнiчно-захiдної частини США та гiрських штатiв у районi Скелястих гiр дедалi бiльше iдентифiкують себе як спадкоємцiв колишнього iндiанського населення цих земель. Якщо на початку ХХ столiття iснувала загроза цiлковитого зникнення iндiанцiв як етнiчної сукупностi, то в наш час вже бiльше мiльйона американцiв Заходу вважають себе iндiанцями, а близько десяти мiльйонiв стверджують, що в них тече iндiанська кров. У цих штатах престижно знаходити пращурiв серед iндiанцiв, це надає великого авторитету. Можна припустити, що на колишньому американському Дикому Заходi людей, якi "знайшли" свої iндiанськi коренi, з часом буде все бiльше. Тим самим цi штати будуть все бiльше вiдособлюватися вiд приатлантичних та приозерних штатiв, де панує культура "переселенцiв".

Отже, всерединi Сполучених Штатiв поглиблюються етнiчнi та культурнi вiдмiнностi. Вони все бiльше ставлять пiд сумнiв твердження про єдину американську нацiю. Через великі розмiри країни й рiзноманiтність географiчних умов переселенцi з Англiї на Тихоокеанському узбережжi США стали зовсім вiдмiнними вiд переселенцiв з Англiї на Атлантичному узбережжi.

Hамагаючись об'єднати рiзношерстне населення своєї країни i посилити внутрiшню стiйкiсть, уряд Сполучених Штатiв протягом тривалого часу провадив полiтику iзоляцiонiзму. Проте така велика країна з розвинутою економiкою довго не могла бути iзольованою вiд планетарних полiтичних подiй. I Сполученi Штати на початку ХХ столiття увiрвалися у свiтову полiтику з намiром ще бiльше розвинути свою економiку за рахунок iнших країн. Проте цей прорив на свiтову арену не був результатом завершення консолiдацiї "американської нацiї". Просто було знайдено нову мету, яка повинна була згуртувати все населення Штатiв. Цей процес боротьби за перетворення США в найпотужнiшу свiтову державу став незворотним. Країна, яка бiльше столiття стримувала свiй величезний потенцiал, з великою швидкiстю вирвалася на свiтову арену. Отримавши колосальнi прибутки вiд двох свiтових вiйн, США по праву стала "супердержавою" свiту. Проте для такого типу держав, якi найбiльше розвиваються пiд час вiйн чи значних вiйськово-полiтичних протистоянь, для постiйного прогресу i пiдтримки загальнодержавної мети завжди потрiбний "ворог". I чим сильнiший ворог, тим країна бiльше мобiлiзується i, вiдповiдно, бiльше розвивається в усiх сферах. Це закономірно, оскiльки Сполученi Штати формувалися як держава i збiльшували свою територiю в напруженiй боротьбi з Англiєю, корiнним населенням - iндiанцями, Мексикою. I лише сильний ворог мiг об'єднати населення такої рiзнорiдної за всiма параметрами територiї, як США. Таким чином у країни з'являлися все новi вороги - Hiмеччина, Японiя, Радянський Союз, i всi вони в той чи iнший спосiб були переможенi. У наш час Сполученi Штати продовжують залишатися державою-лiдером. Проте синдром пошуку ворога залишився. Росiя втягнута у власнi внутрiшнi проблеми i навряд чи зможе з ними впоратися. Відтак вона вже не може реально претендувати на роль конкурента Штатiв. Щодо економiчно розвинених країн, то вони можуть конкурувати зi Сполученими Штатами лише в економiчнiй сферi, але аж нiяк не в полiтичнiй чи вiйськовiй. Проте США все ж намагаються знайти нових ворогiв. Тепер найбiльшим з них є Iрак, якого Штати вперто не хочуть остаточно перемагати, позаяк не знайдено нового противника - настiльки ж негативного, наскiльки й сильного (чи замкнутого, про силу якого можна створити мiф).

Важливою особливiстю є те, що США "вибирають" ворогiв здебiльшого серед країн, де сильне авторитарне правлiння, що на певний час змогло об'єднати в однiй державi рiзнi, нерiдко ворожi етноси. Проте бiльшiсть експертiв визнає, що справжнiми американськими конкурентами є демократичнi країни, якi завдяки своєму устрою, рiвню культури, успiшнiй економiчнiй полiтицi в пiслявоєнний час досягли сильних позицiй на свiтовiй полiтичнiй аренi. Бiльшiсть з цих країн (переважно європейських) мають усi можливостi реально змагатися зi Сполученими Штатами як у полiтицi, так i в економiцi. Проте навряд чи протистояння США - європейськi держави набуде масштабiв всебiчного конфлiкту. Швидше за все, це буде боротьба за сфери економiчного впливу та право регулювати полiтичнi та вiйськовi процеси в тих чи iнших регiонах свiту. Для бiльшостi країн буде вигiднiшим протекторат європейських країн - з їх помiркованiстю, анiж американська дипломатiя сили.

Таким чином, імовiрний варiант, коли Сполученi Штати розправляться зi своїми авторитарними ворогами, а решта країн будуть шукати пiдтримки в цивiлiзованої Європи. Тоді США опиняться на перехрестi. Постане питання щодо напряму дальшого розвитку: чи розв'язати вже справжнє протиборство з європейськими країнами, чи припинити свої акцiї пошуку та знищення "ворогiв миру i спокою на планетi". Кожен з цих варiантiв призведе до дестабiлiзацiї внутрiшньополiтичної ситуацiї в Штатах. США не зможуть поводитися з європейськими країнами як з Iраком, зображаючи із себе рятiвника людства, а проявлять себе вже як звичайний агресор. Але такий прояв навряд чи буде позитивно сприйнятий американським населенням, вихованим на демократичних традицiях i звиклим до майже месiанської ролi своєї держави. Отже, найiмовiрнiшою є ситуацiя, коли Сполученi Штати позбудуться своїх ворогiв, а конфлiкт зi справдi сильним противником може призвести до небажаних наслiдкiв для всiх його можливих учасникiв. Hезалежно вiд того, наскiльки активними будуть спроби вступити в таке протистояння, американцi зрозумiють, що бiльша частина податкiв громадян іде не на розвиток соцiальних, медичних, освiтнiх програм, що декларується всiма останнiми американськими президентами, а на манiакальну "битву з вiтряками". Услiд за громадянами це зрозумiють i регiональнi елiти. Для чого вiддавати Вашинґтону грошi штату для фiнансування багаточисельних федеральних спецслужб чи вiйськових розробок, коли для цього немає серйозної причини? Розпочнеться боротьба за бiльшу фiнансову незалежнiсть окремих штатiв - а це буде першим кроком на шляху до полiтичної сепарацiї. Проте втрата геополiтичної мети розвитку Сполучених Штатiв як наддержави та спровокована цим фiнансова сепарацiя регiонiв - далеко не єдина причина ймовiрного розпаду США. У Сполучених Штатах дiють майже всi чинники нестабiльностi та сепарацiї, які існують в iнших полiетнiчних країнах. Втрата геополiтичної мети лише дасть поштовх для активного прояву iнших чинникiв i початку процесу сепарацiї регiонiв. Одним зi специфiчних для США чинникiв є крах фiнансової пiрамiди, створеної американським доларом як свiтовою валютою - такий крах рано чи пiзно неминучий. Hайбiльший свiтовий боржник, яким натепер є держава США, закономiрно перетвориться у найбiльшого в свiтi банкрута. Можна припустити, що США є водночас найстабiльнiшою (на цей час) i найнестабiльнiшою (в майбутньому, що може настати навiть невдовзі) державою у свiтi, i будь-який поштовх може перевести цю нестабiльнiсть з перспективної в реальну.

Отже, прогнозується сепарацiя рiзних територiй Сполучених Штатiв. Hезважаючи на значну автономнiсть теперiшнiх штатiв, сепарувати, найвiрогiднiше, будуть не окремi штати (за деякими винятками), а групи штатiв, тобто регiони. Таким чином, прогнозується видiлення таких державних утворень на територiї сучасних Сполучених Штатiв Америки.

Техас. Сепарацiйнi настрої в цьому американському штатi не зникали вiд часу втрати ним незалежностi та приєднання до Сполучених Штатiв. Хоча тепер люди, якi виступають за незалежнiсть штату, сприймаються у Вашинґтонi не iнакше як диваки чи терористи. Проте коли вони дістануть пiдтримку вiд потужних техаських бiзнесових i нафтових угруповань, ставлення до них змiниться. Тому поштовхом до полiтичної сепарацiї штату, найiмовiрнiше, стане не досвiд державностi Техасу та вiдчуття техасцями своєї вiдокремленостi вiд решти населення США, а економiчна боротьба штату з центром, що може набути великого розмаху з приходом до влади президента, не надто лояльного до техаської економiчної елiти. Саме представники бiзнесової, особливо нафтової, елiти штату зможуть розпочати його реальну сепарацiю. Опинившись перед загрозою втрати значної частини свого прибутку, техаська економiчна елiта згадає, що Техас є найбiльш нацiоналiстичним i сепарацiйним штатом, i зрозумiє, що вигiднiше бути економiчною елiтою окремої держави зi всiєю повнотою влади, анiж провiнцiйними магнатами, яких намагається обiбрати центр. Коли ж полiтичнi сепаратисти отримають моральну та матерiальну пiдтримку вiд економiчної елiти штату, вони стануть вже не терористами, а борцями за незалежнiсть Техасу. Проте навряд чи нове полiтичне утворення Техас залишиться в межах сучасного штату. Прогнозується вiдокремлення вiд нього пiвденних районiв вздовж рiки Рiо-Ґранде, заселених переважно мексиканцями й iндiанцями.

Оклахома. Цей сучасний американський штат ще з часiв завоювання європейцями "Дикого Заходу" вважався iндiанською територiєю. Власне сюди й переселяли рештки iндiанцiв, якi вижили пiсля такого завоювання. Довший час тут майже не було європейського населення, а з iндiанцями пiдписали дуже важливий документ, який гарантував їм цю землю "поки свiтить сонце i зорi". Хоча з часом в Оклахомi оселилося багато європейцiв, але й сьогодні це найбiльш iндiанський штат у країнi (частка чисто iндiанського населення - 20-30 відсотків). Згаданий документ надає iндiанцям змогу у будь-який момент заявити про свої права на цей штат. Iндiанцi Оклахоми не тiльки наполягають на вiдродженнi "iндiанства" у своєму штатi, а й пiдсилюють його у всiх захiдних та центральних штатах, де вже зараз цей рух набув значного розмаху. Власне, видiлення iндiанського полiтичного утворення дасть поштовх i до сепарацiї усього американського Заходу.

Hова Мексика (прогнозується приєднання цiєї територiї до Пiвнiчної Мексики). Бiльша частина колишньої мексиканської територiї, яку внаслiдок американо-мексиканської вiйни було приєднано до США (сучаснi штати Hью-Мексико, Арiзона, Калiфорнiя, Колорадо, Техас), активно колонiзувалася англомовним населенням, там майже повнiстю було витiснено мексиканський культурний i мовний вплив. Hа деяких з цих територiй навiть сформувалися власнi протоетноси (пiвнiч Техасу). Проте на значнiй частинi колишнiх мексиканських земель викорiнити мексиканський вплив не вдалося. Тому тепер, коли багато мексиканцiв легально чи нелегально поселяються у США, бiльшiсть з них осiдає на землях, де є пласт зi "старих мексиканцiв" - тих, що вже давно переселилися з Мексики, чи тих, чиї предки проживають на цих територiях ще з часу вiдторгнення їх вiд Мексики і якi не втратили своєї нацiональної iдентичностi. Отже, мексиканське населення повторно колонiзує свої давнi землi, передовсiм територiї штату Hью-Мексико та пiвденно-захiдних районiв Техасу. Там у найближчому майбутньому мексиканцi можуть стати абсолютною бiльшiстю. А з часом, коли Сполученi Штати охопить велика полiтична, економiчна та етнiчна криза, американськi "латинос" (назва вихiдцiв з Латинської Америки, насамперед Мексики, якi проживають у США) можуть виступити за вiдокремлення вiд США тих своїх iсторичних територiй, де вони становлять бiльшiсть. Проте варіант приєднання американських латинос до збанкрутiлої Мексики, яка обтяжена багатьма внутрiшнiми економiчними, полiтичними та етнiчними проблемами і до того ж повністю залежна вiд Сполучених Штатiв, є малоймовiрним, оскiльки разом з Мексикою можна впасти у ще глибшу кризу. Створення ж незалежної держави американських латинос також малоймовiрне, позаяк етнiчно вони не відрізняються від населення прикордонних пiвнiчних мексиканських провiнцiй, з якими дуже тiсно пов'язанi (наприклад, майже кожне досить велике американське мiсто на рiчцi Рiо-Ґранде має мiсто-супутник на мексиканському березi). Тому найвiрогіднiшим є варiант, коли територiї латинос приєднаються до нового державного утворення в Пiвнiчнiй Мексицi (Монтеррей), яке в економiчному та полiтичному планi буде значно сильнiшим вiд сучасної Мексики i зможе реально претендувати на американськi територiї (див. Мексика). Очевидно, особливого розгляду потребує варiант вiдокремлення вiд Техасу його пiвденно-захiдної частини. Цей варiант досить імовiрний, оскiльки ще здавна в долинi Рiо-Ґранде проживали iндiанцi папаго, яких пiсля приєднання цих земель до iспанської колонiї, а потiм i незалежної мексиканської держави вельми успiшно асимiлювали мексиканцi. Коли ж цi землi перейшли до Техасу (а пiзнiше до США), папаго вже не вважалися iндiанцями. Їм було надано такі самі права, як iншим мексиканцям на завойованих Сполученими Штатами мексиканських землях. Hезважаючи на всi переслiдування, папаго-мексиканцi (разом з великою кiлькiстю новоприбулих мексиканцiв) аж до нашого часу контролюють територiю за течiєю Рiо-Ґранде. А сепарацiйнi процеси в самому Техасi, очевидно, спричинять сильнi нацiоналiстичнi настрої серед техасцiв, та й малоймовiрно, що в одному державному утвореннi досягнуть консенсусу двi зовсім рiзнi етнiчнi спiльноти: молодий техаський протоетнос та iндiано-мексиканцi. Асимiлювати ж чи витiснити iндiано-мексиканцiв, якi вiками жили на цiй землi, навряд чи буде техасцям до снаги. Тому, найiмовiрнiше, територiя вздовж Рiо-Ґранде приєднається до Монтеррею.

Сполученi Штати Заходу. Hа цих землях активно розпочався процес вiдродження iндiанства, що сприяє їх вiдособленню вiд "чорно-бiлих" приатлантичних штатiв. Захiд США завжди розглядався як щось окреме, аж ніяк не схоже на решту територiї країни. Вже тепер можна говорити, що в цьому регiонi формується особливий протоетнос, основу якого становлять бiлi колонiсти та, частково, мiсцевi iндiанськi племена, а в культурi вiдчувається значний iндiанський вплив.

Арiзона. Територiя, яка до захоплення Сполученими Штатами входила до складу Мексики, хоча мексиканського населення там майже не було. Реально цю територiю тривалий час контролювали тоді ще досить сильнi iндiанськi племена (апачi, команчi, навахи тощо). Коли ж індіанців було приборкано, переселення сюди американцiв затримувалося через пустельні умови цього штату. У наш час в Арiзонi збереглися найбiльшi в країні iндiанськi резервацiї. Вони займають значну частину територiї штату. Хоча останнiм часом в Арiзону почало активно переселятися бiле населення (особливо навколо центру штату - міста Фінiкса), iндiанцi залишаються впливовою силою. До того ж специфiчний сухий клiмат штату витримують далеко не всi бiлi переселенцi, тому й надалi можна прогнозувати збереження балансу мiж iндiанським i бiлим населенням. Тому пiд час роздiлення США прогнозується виникнення на основi цього штату самостiйного державного утворення iндiанцiв та тих бiлих переселенцiв, яким вдалося тут укорiнитися. До цього утворення, очевидно, приєднаються й сумiжнi територiї iндiанських резервацiй за межами штату.

Луїзiана. Лише невелика частина колишньої французької колонiї Луїзiана, яка займала на початку ХIX століття бiльшу частину американського пiвденного заходу і яку було придбано Сполученими Штатами, увiйшла до складу сучасного штату Луїзiана. Це сталося через те, що саме в дельтi Мiссiсiпi було найбiльше французьких переселенцiв. З часом там на основi французької мови сформувався особливий луїзiанський дiалект, який, серед іншого, спричинив до того, що луїзiанцi не були остаточно асимільовані. Хоча в наш час "французькою" вважається лише пiвденна частина Луїзiани й франко-луїзiанцiв у США навiть не визнають нацiональною меншиною, прогнозується процес росту нацiональної самосвiдомостi луїзiанцiв. Англiйська частина луїзiанцiв навряд чи буде активно противитися цьому процесові, оскiльки у всьому Hовому Свiтi колонiсти, бажаючи вкорiнитися на колонiзованiй землi, шукають тут свої коренi й приймають її особливостi. А коренем для всiх луїзiанцiв є першi французькi переселенцi, якi оселилися в дельтi Мiссiсiпi. Особливого поштовху вiдновленню етнiчної iдентифікації франко-луїзiанцiв, очевидно, надасть потужна й успiшна сепарацiя франко-канадцiв у Квебеку. Отже, прогнозується сепарацiя Луїзiани, що має, передусiм, етнiчну основу. Ймовiрно, що економiчно це державне утворення буде цiлком залежним вiд сусiднiх Техасу та пiвденних штатiв, проте етнiчна та культурна вiдмiннiсть Луїзiани дасть їй змогу обґрунтовано претендувати на самостiйнiсть.

Калiфорнiя. Штат, в якому вже тепер вiдчувається боротьба мiсцевої полiтичної та економiчної елiти проти Вашинґтона. Бiльше того, штат претендує на роль нового полiтичного та культурного центру США, альтернативного до пiвночi Атлантичного узбережжя. Хоча основною метою боротьби регiональної елiти наразі є розширення повноважень, це лише початковий крок до справжньої сепарацiї штату. Основне завдання мiсцевої елiти - зменшити федеральний податковий тягар на штат. У Калiфорнiї живе значна частина американських мiльйонерiв, якi власне й контролюють владу штату. Тому висуваються пропозицiї щодо надання Калiфорнiї бiльшого самоуправлiння, бо ж "навiщо калiфорнiйцям спонсорувати безглузду полiтику Вашингґтона та годувати решту Сполучених Штатiв". Таким чином, імовiрнiсть самостiйностi Калiфорнiї (разом з Hевадою, яка як полiтично, так i економiчно тiсно пов'язана з нею й залежна вiд неї) є досить великою.

Орегон. Колишнiй Орегон у ХIX столiттi включав усе узбережжя Тихого океану на пiвнiч вiд Калiфорнiї та простягався углиб континенту аж до Скелястих гiр. Цю територiю Сполучені Штати купили у Великої Британiї. Спочатку американці заселяли Орегон дуже повiльно. Вiддаленiсть вiд центру та вiдсутнiсть значних потрясiнь (золотих лихоманок, великих вiйн з iндiанцями) вплинули на ментальнiсть орегонцiв. У наш час це швидше канадцi, нiж американцi. Це рiзко вiдмежовує їх вiд справжнiх американцiв Центрального Заходу та етнiчної сумiшi Калiфорнiї. Малоймовiрно, що Орегон буде активно проявляти сепарацiйнi прагнення, проте вiдцентровi процеси в iнших американських регiонах пiдштовхнуть його до самостiйностi. Отже, прогнозується виокремлення Орегону в державне утворення, оскiльки приєднання його до Калiфорнiї чи Сполучених Штатiв Заходу малоймовiрне, а об'єднання з канадським Ванкувером не в iнтересах мiсцевої елiти, якiй довелося б конкурувати з елiтою Британської Колумбiї (канадської провiнцiї, на основi якої прогнозується виникнення державного утворення Ванкувер), до чого вона явно не готова.

Мiчиґан (Озернi Штати Америки). Hаселення цих земель формувалося переважно другою хвилею європейської колонiзацiї. Hа вiдмiну вiд колонiзацiї Атлантичного узбережжя, де переважали вихiдцi з Британських островiв, у Приозер'ї з'явилися й вихiдцi з iнших європейських регiонiв, зокрема, Схiдної Європи. I тепер Озернi Штати зберегли цi етнiчнi особливостi. Крiм того, на цiй територiї значно менший вплив негритянського етнiчного елементу. Можна говорити, що в етнiчному планi Озернi Штати - це об'єднана британiзована Європа. Проте основним фактором, який пришвидшує сепарацiю цих штатiв, є боротьба мiсцевої фiнансової, економiчної та полiтичної елiти з федеральною. Конкуренцiя мiж Приозер'ям i Приатлантикою iснувала віддавна i в рiзних сферах, починаючи вiд конкуренцiї мафiозних кланiв Чикаго та Hью-Йорка й закiнчуючи конкуренцiєю величезних корпорацiй. Гострих форм набуває й полiтична конкуренцiя. Озернi Штати зi своєю розвинутою економiкою, модерною iнфраструктурою, активним i освіченим населенням можуть значно легше, нiж решта територiї США, пережити кризовi процеси. Тому пiд час їх загострення сепарацiя Приозер'я, імовiрно, набуде таких розмахiв, що ця територiя стане самостiйним державним утворенням. Саме Озернi Штати, очевидно, є тiєю частиною США, з вiдокремленням якої супердержава остаточно перестане iснувати.

Конфедерацiя Пiвденних Штатiв. Таке полiтичне утворення в серединi XIX століття вже iснувало на територiї сучасних Сполучених Штатiв. Власне, виокремлення Пiвдня в державу й спричинило громадянську вiйну, наслiдком якої було насильне повернення південних штатів до США. Hавiть одна ця обставина дає пiдстави розглядати можливiсть нової сепарацiї Пiвдня за будь-яких сприятливих умов. В наш час Пiвдень вiдрiзняється вiд Пiвночi ще бiльше, нiж у перiод громадянської вiйни. Великий вiдсоток негритянського населення (в деяких районах воно кiлькiсно навiть переважає бiлих), яке тепер активно бореться не тiльки за рiвноправнiсть, але й за владу, дедалi бiльше впливає на полiтичну ситуацiю на Пiвднi. Вiкова неприязнь до пiвнiчних янкi не тiльки не зникла, а й набула нових сучасних обрисiв. До того ж тепер Пiвдень - не вiдсталий сiльськогосподарський придаток, який не здатний самостiйно iснувати. Отже, прогнозується, що й Пiвдень у кiнцевiй фазi дестабiлiзацiї США стане самостiйним.

Hова Англiя. Ця територiя фактично є метропольною частиною США. Тут розташованi три столицi Сполучених Штатiв (Hью-Йорк, Фiладельфiя, Вашингтон). Нова Англія вiдiгравала основну роль в iнтеграцiї та наддержавному iснуванні США. Пiсля роздiлення країни ця частина стане тим державним утворенням, що успадкує iсторiю й ментальнiсть як вiд перших британських поселенцiв, так i вiд центру найбiльшої свiтової наддержави.

Аляску та Гавайськi острови можна розглядати як колонiальнi територiї, де є значна частка мiсцевого корiнного населення.

Hа Гаваях мiсцеве населення чисельно не домiнує (там проживає ще велика кiлькiсть переселенцiв з Японiї та континентальної частини Сполучених Штатiв). Але це не перешкоджатиме здобуттю островами незалежностi, оскiльки населення Гаваїв виступає як єдине цiле, об'єднане на основi гавайської культури.

Схожа ситуацiя й на Алясцi, хоча переселенцi з основної частини США становлять там абсолютну бiльшiсть. Мiсцевi ескiмоси й iндiанцi активно борються за повернення своєї землi та вiдшкодування завданих збиткiв. Створюються ескiмоськi й iндiанськi полiтичнi рухи, якi виступають за повернення корiнному населенню всiєї належної йому землi, причому iндiанцi й ескiмоси в боротьбi за Аляску виступають у повнiй єдностi. Проте iдея незалежностi Аляски може стати дiйснiстю лише тодi, коли її пiдтримає бiле населення, що вкорiнилося на цiй землi. Основними чинниками, що сприятимуть цьому, може бути криза у США та прагнення суверенiтету над ресурсами. Приєднання Аляски до прогнозованої iндiано-ескiмоської держави на пiвночi теперiшньої Канади малоймовiрне, оскiльки сепарацiйнi процеси вiдбуватимуться в рiзний час. Крiм того, на Алясцi значно бiльший вплив бiлого населення, яке зовсiм не зацiкавлене у втратi свого домiнуючого статусу.

Межi.
Техас - штат Техас, крiм його пiвденної та пiвденно-захiдної частин вздовж ріки Рiо-Ґранде. Столиця - місто Остiн.
Оклахома - штат Оклахома. Столиця - місто Оклахома-Сiтi.
Сполученi Штати Заходу - штати Канзас, Колорадо, Hебраска, Пiвнiчна та Пiвденна Дакота, Вайомiнґ, Монтана та Юта, крiм пiвденно-схiдної окраїни, де розташовані резервацiї навахо. Ймовiрна столиця - місто Денвер (вже сьогодні це мiсто виступає не тiльки як центр штату Колорадо, а й усього середнього заходу США).
Арiзона - штат Арiзона, пiвденно-схiдна окраїна штату Юта (частина резервацiй навахо), пiвнiчно-захiдна окраїна штату Hью-Мексико (резервацiї навахо, зунi). Столиця - місто Фiнiкс.
Луїзiана - штат Луїзiана. Столиця - місто Батон-Руж.
Калiфорнiя - штати Калiфорнiя та Hевада. Столиця - місто Сакраменто (сучасний адмiнiстративний центр Калiфорнiї).
Орегон - штати Орегон та Вашингтон. Столиця - місто Сiетл (хоча тепер i не є адмiнiстративним центром жодного із штатiв, проте виступає лiдером цього регiону i, швидше всього, перебере на себе й функцiї центру державного утворення).
Мiчиган (Озернi Штати Америки) - штати Огайо, Iндiана, Iллiнойс, Айова, Мiннесота, Вiсконсин i Мiчиган. Столиця - місто Чикаго (хоча й не є адмiнiстративним центром жодного із штатів, проте є справжнiм лiдером озерного регiону i, швидше всього, стане столицею цього утворення).
Конфедерацiя Пiвденних Штатiв - штати Вiрджинiя, Пiвнiчна та Пiвденна Каролiна, Кентуккi, Теннессi, Мiссурi, Арканзас, Мiссiсiпi, Алабама, Джоржия та Флорида. Столиця - місто Атланта (центр штату Джоржия та основне мiсто всiх пiвденних штатiв).
Hова Англiя - штати Мен, Hью-Гемпшир, Вермонт, Массачусетс, Род-Айленд, Коннектiкут, Hью-Йорк, Пенсiльванiя, Захiдна Вiрджинiя, Мерiленд та Делавер. Столиця - місто Фiладельфiя (одне з найбiльших мiст регiону, де, власне, й зароджувалися Сполученi Штати з метою створення "держави вiльних людей", перша столиця США).
Аляска - штат Аляска. Столиця - місто Джуно (можливий варiант перенесення столицi ближче до центральних районiв країни, ймовiрно - в місто Анкорiдж).
Гаваї - штат Гаваї. Столиця - місто Гонолулу.
До Монтеррею - штат Hью-Мексико (крiм його пiвнiчно-захiдної окраїни, де розташованi резервацiї зунi та навахо), пiвденно-захiдна частина штату Техас. 
Мексика
Hа територiї теперiшньої Мексики до європейської колонiзацiї iснували високорозвиненi цивiлiзацiї, найвiдомiшою з яких є ацтекська. Її специфiка полягала в тому, що будучи повністю вiдiрваною вiд європейських та азiйських цивiлiзацiй, вона не надто їм поступалася (хiба що в розвитку озброєнь). Натрапивши на потужне державне утворення з великою, як на той час, чисельнiстю населення, основою якого був етнос ацтекiв i яке наполегливо боролося за свою незалежнiсть, iспанськi конкiстадори зрозумiли, що просто винищенням iндiанцiв, як це було на островах Карибського моря, вони не закрiпляться на цiй територiї. Тому iспанцi почали подавати себе перед неацтекським iндiанським населенням як визволителiв вiд гнiту ацтекiв (використовуючи iндiанську легенду про бородату бiлу напiвлюдину-напiвбога, яку вигнали з країни і яка вирушила за океан з обiцянкою повернутися). Крiм того, iспанцi сiяли розбрат мiж рiзними iндiанськими племенами, принижували й потiм забороняли все iндiанське, заохочували змiшанi шлюби. Хоча не всi з цих заходiв досягли мети, iндiанський спротив iспанськiй колонiзацiї зменшився, особливо в центрi країни. Iспанських переселенцiв порiвняно з мiсцевим населенням було небагато, до того ж бiльшу їх частину становили чоловiки, що й сприяло загальнiй метисацiї iспанцiв з ацтеками та менш чисельними iндiанськими етносами Центральної Мексики. Метисацiя була тим чинником, що утримувала Мексику пiд iспанською владою, оскiльки бiльшiсть метисiв втрачали свою мову та культуру, переймаючи iспанську. Проте велика етнiчна та культурна різниця мiж iспанцями та метисами зберiгалася, що й сприяло активнiй боротьбi за незалежнiсть Мексики приблизно через два з половиною столiття пiсля приходу iспанцiв. Протягом усiєї "iспанської" iсторiї розвитку Мексики епiцентром усiх подiй була Центральна Мексика. Пiвденна Мексика зазнала найменшого iспанського впливу, залишившись найбiльш iндiанською частиною країни. Пiвнiчна Мексика, навпаки, - найменш iндiанська частина, оскiльки ще до приходу iспанцiв цi землi були малозаселенi i колонiзувалися вже iспанцями чи метисами, якi переселилися з Центральної Мексики. Тому навiть пiсля здобуття незалежностi на початку XIX столiття Мексика не стала монолiтною державою. Рiзка вiдмiннiсть Пiвночi, Центру та Пiвдня залишилася. Hаслiдки не примусили на себе чекати. Внаслiдок мексикано-американської вiйни бiльшу частину Пiвнiчної Мексики захопили американцi, а на Пiвднi відбувалося дедалi бiльше сепарацiйних виступiв iндiанцiв, що часто переходили у збройне протистояння. Та й сама центральна влада протягом майже всiєї iсторiї країни була досить хиткою, неодноразово переходячи з рук в руки пiсля численних революцiй i переворотiв.

Нині Мексика - держава-напiвбанкрут з численними внутрiшнiми суперечностями, вся економiка якої перебуває пiд контролем Сполучених Штатiв. Боротьба за самостiйнiсть пiвденних iндiанських етносiв (майя Юкатану, цильтат-цоцилi штату Ч'япас, мiштекiв та сапотекiв штату Оахака, чонтолiв та чолiв штату Табаско), яка майже не припинялася протягом кiлькох столiть, досягає свого апогею. Особливо гостра ситуацiя у штатi Ч'япас, де iндiанцi ведуть справжню партизанську вiйну, і центральнiй владi все важче знайти їй протидiю. Активна боротьба цильтат-цоцилi стимулює сепарацiю iнших iндiанських етносiв Пiвденної Мексики. Стає дедалi очевиднiшим, що єдиним способом розв'язання проблеми Пiвденної Мексики є надання повної автономiї iндiанським штатам аж до перетворення їх на самостiйнi держави. Тому прогнозується видiлення на пiвднi країни чотирьох етнодержавних утворень: Ч'япас (країна етносу цильтат-цоцилi), Юкатан (країна етносу майя, який в доколонiальний перiод мав розвинутi мiста-держави), Оахака (країна мiштекiв i сапотекiв) і Табаско (країна чонтолiв i чолiв).

Поглиблюються також вiдмiнностi мiж Центральною та Пiвнiчною Мексикою. Вирiшальну роль у цьому, очевидно, вiдiграватимуть економiчнi суперечностi мiж Мехiко та мiстами пiвнiчної частини країни. В Центральнiй Мексицi, де розташована i столиця-мегаполiс, все гострiшою стає проблема перенаселеностi. Для такої концентрацiї населення немає достатньої економiчної основи. Тому із загостренням масштабної економiчної кризи, що її Мексика вiдчуває вже тепер (мiлiарднi борги за позиками, фiнансова криза, девальвацiя нацiональної валюти, нездатнiсть мексиканських товарiв конкурувати на свiтовому ринку), ситуацiя в цiй частинi країни погiршиться найбiльше. Пiвнiчна ж Мексика за рахунок дешевої та вiдносно квалiфiкованої робочої сили й тiсних зв'язкiв зi США зможе напочатку значно ефективнiше протистояти кризi. Для населення цього регiону немає жодного сенсу дотувати гiгантський багато в чому безпомiчний столичний мегаполiс, який до того ж дедалi бiльше зусиль змушений витрачати на зовсім не потрiбну для Пiвнiчної Мексики вiйну з iндiанцями. Тому наростатиме й полiтичне протистояння регiону з центром. З розвитком сепарацiйних процесiв у США Пiвнiчна Мексика органiчно включиться в цi процеси, що, як передбачається, призведе до її цiлковитого вiдокремлення вiд Мехiко. Таке вiдокремлення має також достатнi iсторичнi та етнiчнi пiдстави. В доколонiальний перiод iмперiя ацтекiв, продовжувачем iсторичної спадщини якої є сучасна Центральна Мексика, нiколи не простягалася пiвнiчнiше вiд сучасного міста Гвадалахара. Та й етнiчно iндiанцi Пiвнiчної Мексики зовсім вiдмiннi вiд iндiанцiв Центральної Мексики. Значно ближчими до них є iндiанцi пiвденного заходу США. Тому мiж мексиканцями-метисами двох частин Мексики є значна етнiчна рiзниця. Консолiдацiйним центром Пiвнiчної Мексики, очевидно, стане її найбiльше мiсто - Монтерей.

Після вiдокремлення Пiвнiчної Мексики можливою назвою її, як незалежного утворення, стане Монтеррей. До Монтеррею прогнозується приєднання американських територiй, де вихiдцi з Пiвнiчної Мексики ("латинос") вже становлять чи незабаром становитимуть бiльшiсть населення.

Межi.
Ч'япас - штат Ч'япас. Столиця - місто Тустла-Гутьєрес.
Юкатан - штати Юкатан, Кампече та Кiнтана-Роу. Столиця - місто Мерiда (центр штату Юкатан).
Оахака - штат Оахака. Столиця - місто Оахака.
Табаско - штат Табаско. Столиця - місто Вiлья-Ермоса.
Монтеррей - мексиканськi штати Дуранго, Коауїла, Hуево-Леон, Тамаулiпас, Чiуауа, Сiналоа, Сонора, Байя Калiфорнiя; американський штат Hью-Мексико та пiвденно-захiднi (вздовж рiки Рiо-Ґранде) територiї американського штату Техас. Столиця - місто Монтеррей.
Мексика - решта територiї сучасної Мексики. Столиця - місто Мехiко.
Континентальні держави Центральної Америки(Гватемала, Беліз, Гондурас,Сальвадор, Нікарагуа, Коста-Ріка та Панама)
Всi цi країни, за винятком Белiзу, об'єднує спiльна етнiчна iсторiя. Теперiшнє населення Центральної Америки - переважно метиси, якi сформувалися внаслiдок змiшування iспанцiв з мiсцевими iндiанськими племенами. В рiзних країнах ступiнь метисацiї рiзний: вiд майже iндiанської Гватемали до Панами i Сальвадору, де переважає креольський етнiчний елемент. У Белiзi переважають англомовнi нащадки негрiв-рабiв i бiлих переселенцiв.

Тепер однозначно можна вважати, що в усiх центральноамериканських державах сформувалися повноцiннi нацiї. Це робить дуже малоймовiрними територiальнi змiни в цих країнах. Досить частi конфлiкти в регiонi мали здебiльшого полiтичне й iдеологiчне забарвлення, а з руйнуванням двополюсної системи у свiтi їхня гострота зменшилася. Hавiть Гватемала, яка довший час висловлювала претензiї на сусiднiй Белiз, не зможе їх задовольнити, адже населення Белiзу етнiчно зовсiм iнше, нiж Гватемали, крiм того, бiльшiсть мешканцiв Белiзу, ще коли вiн був британською колонiєю, виступила за самостiйнiсть країни. Ймовiрнiсть приєднання Панами до Колумбiї, у складi якої вона певний час перебувала, також дуже невелика. Hарод Панами вiдчуває себе панамцями, а зовсiм не вiдторгнутою вiд батькiвщини гiлкою колумбiйського етносу (тим бiльше, що такого етносу фактично не iснує). Крiм того, Панама має незрiвнянно ліпшi перспективи розвитку, нiж сповнена внутрiшнiх суперечностей Колумбiя. Тому саме Панама, вiрогідно, реально претендуватиме на частину сучасної колумбiйської територiї - провiнцiю Чосо (див. Колумбiя).

Отже, найiмовiрнiше, майже всi континентальнi держави Центральної Америки залишаться в теперiшнiх межах. Єдиним винятком є Панама, яка, швидше за все, приєднає колумбiйську провiнцiю Чосо. Столицi, ймовiрно, також не змiняться. 
Острівні держави та колонії басейну Карибського моря
Спочатку розглянемо сучаснi незалежнi держави цього регiону (Куба, Гаїті, Домініканська Республіка, Ямайка, Багамські острови, Сент-Кітс і Невіс, Антигуа і Бардуба, Домініка, Сент-Люсія, Сент-Вінсент і Гренадіни, Барбадос, Гренада, Трінідад і Тобаго). Це, переважно, колишнi колонiї, що лише недавно здобули незалежнiсть. Окремо стоять найбiльшi острiвнi держави регiону: Куба, Гаїтi та Домiнiканська Республiка. Вони здобули незалежнiсть ще в XIX столiттi, i в них сформувалися розвиненi етноси. Тому, швидше за все, жоднi полiтичнi чи економiчнi потрясiння в цих країнах не призведуть до змiни їхнiх територiальних меж.

Бiльшiсть з центральноамериканських острiвних держав включає кілька островiв, якi, як правило, мають однаковий етнiчний склад населення i тiсно пов'язанi мiж собою економiчними та полiтичними зв'язками. Винятком є держава Сент-Кiтс i Hевiс. Hа меншому островi цiєї держави (Hевiс) відбуваються активнi сепарацiйнi процеси. Цi процеси спричинено як сучасними, так і iсторичними факторами. Пiд час перебування цiєї територiї в статусi британської колонiї до федерацiї Сент-Кiтс i Hевiс належав ще й острiв Ангiлья. Саме вiн першим покинув федерацiю, вимагаючи незалежностi. Тодi й населення острова Hевiс виступало за вихід з-пiд юрисдикцiї Сент-Кiтсу, проте цi виступи були менш активними. В наш час рух за вiдокремлення Hевiсу набув особливо широкого розмаху. Жителі Hевiсу домагаються референдуму про незалежнiсть, оскiльки їх не вдовольняють квоти острова в органах влади, розподiл доходiв мiж островами й iншi полiтичні та економiчні аспекти. Швидше за все, цей рух призведе до здобуття Hевiсом незалежностi. Такий приклад навряд чи будуть наслiдувати меншi острови iнших країн регiону, оскiльки конфлiкт Hевiсу i Сент-Кiтсу триває столiттями, а в iнших країнах таких глибоких конфлiктiв немає.

Отже, прогнозується роздiлення сучасної федерацiї Сент-Кiтс i Hевiс й утворення незалежної держави Невіс зi столицею в місті Чарльзтаун, а основна частина федерації стане державою Сент-Кітс. Межi та столицi решти незалежних острiвних держав Центральної Америки прогнозуються незмiнними.

В басейнi Карибського моря залишилося досить багато колонiальних територiй: британськi колонiї - Каймановi острови, острови Кайкос, Британськi Вiрджинськi острови, Ангiлья, Монтсеррат; французькi колонiї - Гваделупа разом з пiвнiчно-схiдною частиною острова Сен-Мартен, Мартинiка, Сен-Бартельмi; голландськi - Аруба, Антильськi острови, Саба, Сiнт-Естатiус та пiвденно-захiдна частина острова Сен-Мартен; американськi - Американськi Вiрджинськi острови та Пуерто-Рiко.

Hаселення бiльшостi з цих колонiй з бiльшою чи меншою активнiстю виступало за незалежнiсть. Тому на завершальному етапi розпаду колонiальної системи прогнозується здобуття ними незалежностi. Hайiмовiрнiше, новi держави будуть утворюватися в теперiшнiх колонiальних адмiнiстративних межах, оскiльки у всiх них є провiдний центр (острiв, група островiв чи мiсто), навколо якого консолiдується вся колонiя. Винятками, ймовiрно, будуть острови, вiддiленi вiд центру колонiї iншими колонiями чи незалежними державами. Це пiвнiчно-схiдна частина острова Сен-Мартен, який адмiнiстративно вiдноситься до французької Гваделупи, а не до сусiдньої з ним, теж французької, колонiї Сен-Бартельмi, та голландськi колонiї Саба, Сiнт-Естатiус та пiвденно-захiдна частина острова Сен-Мартен, якi вiдносяться до вiддалених вiд них сотнями кiлометрiв Карибського моря Hiдерландських Антил. Швидше за все, в першому випадку французька пiвнiчно-схiдна частина острова Сен-Мартен приєднається до сусiднього з ним острова Сен-Бартельмi, а в другому - голландськi територiї на пiвночi Малих Антильських островiв будуть розвиватися окремо вiд голландської колонiї з центром в місті Вiллемстад (острiв Кюрасао).

Межi.
Каймановi Острови (тепер колонiя Великої Британiї) - включає три основнi острови: Великий Кайман, Малий Кайман та Кайман-Брак. Столиця - місто Джоржтаун.
Отрови Кайкос (тепер колонiя Великої Британiї) - займає групи островiв Кайкос та Теркс. Столиця - місто Ґранд-Терк.
Схiднi Вiрджинськi Острови (тепер колонiя Великої Британiї) - схiдна частина Вiрджинських островiв, що нині є колонiєю Великої Британiї. Столиця - місто Род-Таун.
Ангiлья (тепер колонiя Великої Британiї) - острiв Ангiлья з розташованими недалеко вiд нього дрiбними островами. Столиця - місто Крокес-Тiлл.
Монтсеррат (тепер колонiя Великої Британiї) - острiв Монтсеррат. Столиця - місто Плiмут.
Гваделупа (тепер колонiя Францiї) - сучасна колонiя Гваделупа без пiвнiчно-схiдної частини острова Сен-Мартен. Столиця - місто Бас-Тер.
Мартинiка (тепер колонiя Францiї) - острiв Мартинiка. Столиця - місто Фор-де-Франс.
Сен-Бартельмi (тепер колонiя Францiї) - острiв Сен-Бартельмi та пiвнiчно-схiдна частина острова Сен-Мартен. Столиця - місто Густавiя.
Аруба (тепер колонiя Hiдерландiв) - острiв Аруба, який вже сьогодні адмiнiстративно вiдокремлено вiд решти Hiдерландських Антил. Столиця - місто Ораньєстад.
Кюрасао i Бонайре (тепер колонiя Hiдерландiв) - сучасна колонiя Hiдерландськi Антили. Столиця - місто Вiллемстад.
Саба i Сiнт-Естатiус (тепер колонiя Hiдерландiв) - острови Саба, Сiнт-Естатiус i пiвденно-захiдна частина острова Сен-Мартен. Столиця - місто Ораньєстад.
Захiднi Вiрджинськi Острови (тепер колонiя США) - сучасна колонiя Американськi Вiрджинськi острови. Столиця - місто Шарлотта-Амалiя.
Пуерто-Рiко (тепер цей острiв з кiлькома сусiднiми малими островами має статус територiї, що вiльно приєдналася до США) - межi сучасної адмiнiстративної одиницi. Пуерто-Рiко тепер залишається у складi США, оскiльки це йому вигiдно економiчно. Проте населення острова вiдмовляється вiд статусу штату. Ймовiрно, що самi Сполученi Штати вiдмовляться утримувати острiв i Пуерто-Рiко стане незалежним. 
Бермудські Острови (тепер колонiя Великої Британiї) - однойменна колонія в Атлантичному океані біля берегів США. Столиця - місто Гамільтон.
На рис. 8 зображено прогнозовану етнополітичну карту островів басейну Карибського моря. 

Південна Америка
Бiльшу частину цього континенту можна вiднести до типу 3, тобто до колонiзованих територiй. Проте на значній частині саме цих територiй сформувалися новiтнi нацiї, якi на основi материнської європейської культури, увібравши особливості асимiльованих корiнних народiв, утворили власнi культури, що активно розвиваються. Для таких країн характерно те, що переважна бiльшiсть їхнього населення - нащадки переселенцiв з Європи, насамперед пiвденної та схiдної. В цих країнах етнiчна ситуацiя стабiльна, тобто тут сьогодні не iснує якихось значних проблем у мiжетнiчних стосунках. Цi країни характеризуються найвищим на континентi рiвнем економiчного та полiтичного розвитку. Розташовані вони на пiвднi континенту. До них можна вiднести Аргентину, Уругвай, Чилi. Досить стабiльна етнiчна ситуацiя i в Парагваї, населення якого також можна вважати сформованою новiтньою нацiєю. Проте основою цiєї нацiї стало корiнне iндiанське населення. А рiвень розвитку Парагваю суттєво нижчий, нiж його пiвденних сусiдiв.

Поряд з цим, переважна бiльшiсть держав пiвночi континенту має значнi проблеми з нацiональним питанням. Тут поряд існують вiдмiнностi у культурному, економiчному, релiгiйному планi як мiж нащадками переселенцiв, так i мiж корiнними етнiчними групами (хоча iндiанцiв також можна вважати переселенцями, якi прибули на цей континент за кiлька тисячолiть перед європейцями). Цi вiдмiнностi досить часто призводять до вiдкритої ворожнечi мiж рiзними групами населення. Деколи доходить до збройних сутичок. До таких країн можна вiднести Бразилiю, Колумбiю, Еквадор, Перу, Болiвiю. Для цих країн характерні полiтична нестабiльнiсть, нерiвномiрний економiчний розвиток, а також наявнiсть рiзних достатньо сформованих i структурованих етнiчних груп, що усвiдомлюють свої етнiчнi iнтереси. Ці інтереси в рамках сучасних держав часто входять у суперечнiсть з iнтересами iнших етнiчних груп, передовсiм тих, що домiнують у тій чи іншій країнi. Тому тут активно розвиваються сепарацiйнi процеси. Паралельно вiдбувається консолiдацiя етнiчних груп, близьких за походженням, iнтересами, ментальнiстю. Таким чином, можна передбачити, що внаслiдок загострення полiтичних суперечностей, сепарацiйних i консолiдацiйних процесiв на територiї цих країн виникатимуть новi стiйкi етнополiтичнi утворення.

Промiжними мiж цими двома групами країн є Венесуела, Гайана, Суринам, Гвiана, етноси в яких хоча й не повністю консолiдувалися в новi нацiї, проте значної етнiчної конфронтацiї немає, а рiзниця мiж рiвнями рiзних етносів дуже велика. Можна прогнозувати достатню стабiльнiсть в цих країнах i, ймовiрно, консолiдацiйнi процеси в них призведуть до пришвидшеного розвитку етнiчних груп i формування нацiй на основi вже існуючих країн. 
Аргентина 
Можна вважати, що з часу проголошення у 1810 р. незалежностi вiд Iспанiї в Аргентинi утворився новий аргентинський етнос, основними компонентами якого стали креоли, iндiанцi, iспанцi. Бiльша частина iндiанського населення, якiй вдалося зберегтися у приандських районах, зробила значний вплив на формування культури та побуту аргентинської нацiї. Визвольна вiйна проходила пiд гаслом рiвностi iндiанцiв, негрiв, метисiв та креолiв. Колонiсти, якi прибували освоювати провiнцiю Рiо-де-Ла-Плата, були чоловiками. Тому, незважаючи на юридичнi заборони, вiдбувалося поступове змiшування етносiв. Основою сучасного аргентинського етносу стали гаучо, що сформувалося внаслідок змiшаних шлюбiв між основними компонентами аргентинської нацiї. Помiтнi сепарацiйнi процеси були тiльки у першi роки незалежностi (1820-1850 рр.), причому вони мали чисто економiчний характер, що проявлялося в інтенсивнішому розвитку прибережних провiнцiй. Пiсля силового придушення цих сепарацiйних рухiв усi провiнцiї об'єдналися навколо Буенос-Айреса. Пiзнiшi емiгранти, переважно iталiйського та слов'янського походження, суттєво не змiнили етнiчної ситуацiї в країнi. Тому тепер становище можна вважати стабiльним. Первиннi етнiчнi компоненти вiдокремлено майже не збереглися. В країнi немає жодних етнiчних груп, якi б компактно проживали й були структурованi. Тому тут не прогнозується жодних територiальних змiн. Претензiї Аргентини на Фолклендськi (Мальвiнськi) острови навряд чи достатньо обґрунтованi. Адже на цих островах сформувався власний, переважно англомовний етнос, що претендує на незалежнiсть. 
Уругвай 
Уругвайський етнос протягом тривалого часу формувався без прямого впливу колонiзаторiв, позаяк територiя країни до XVIII століття перебувала поза контролем iспанського уряду i колонiзацiя проводилася досить в'яло. Тому на формування уругвайцiв як окремої нацiї дуже великий вплив мало мiсцеве населення, яке на початку колонiзацiї становило абсолютну бiльшiсть. Про це свiдчить i те, що пiд час заснування сучасної столицi Монтевiдео тiльки керiвниками загону були iспанцi, в той час як iндiанцi виконували основнi роботи. Основу сучасного уругвайського етносу становлять, як i в Аргентинi, гуачо, проте вони мають бiльшу частину iндiанського компоненту, нiж аргентинцi, і домiшки португальського населення. У 1741 р. велася справжня вiйна з iндiанцями чарруа. Проте на сьогоднi iндiанцi злилися в єдине цiле з прийшлим населенням, є надто малочисельними i перебувають на низькому рiвнi розвитку. Не спостерiгається жодних тенденцiй до їх вiдокремлення. Виходячи з цього, тут не прогнозується жодних територiальних змiн. 
Парагвай 
На сьогоднi це практично однонацiональна держава. Парагвайцi розмовляють iспанською та мовою гуаранi. Видiляють також племена тупi-гуаранi, яких вiдрiзняє вiд парагвайцiв хiба те, що вони продовжують дотримуватися старих традицiй. Тому якiсь сепарацiйнi тенденцiї на територiї їх проживання малоймовiрнi. Парагвай можна вважати типовим прикладом нацiональної держави iндiанцiв. Його кордони майже збігаються з межами етнiчних земель гуаранi. Тому не прогнозується суттєвих змiн на територiї сучасного Парагваю. 
Чилі
Як єдине цiле чилiйська нацiя склалася наприкiнцi XVII століття. На сучасному етапi у Чилi навряд чи можна прогнозувати якісь значні джерела сепарацiї, крiм територiй, заселених племенами арауканiв (їх самоназва - мапуче, що перекладається як "люди землi"). Про можливiсть такої сепарацiї говорить той факт, що Арауканiя була завойована тiльки в 1883 р. за допомогою пiдкупу вождiв рiзних племен. Iспанськi конкiстадори наштовхнулися на запеклий опiр мапуче. Вони були змушенi пiдписати мирний договiр з iндiанцями в 1773 р., за яким Арауканiя визнавалася незалежною. Пiсля пiдкорення араукани не влилися в чилiйський етнос. Цьому сприяли специфiчна ментальнiсть, територiальна, економiчна та культурна вiдособленiсть. Мапуче вороже ставляться до "бiлих". Тому не раз виникали конфлiкти мiж мапуче та представниками уряду. Навiть пiсля вiйськової поразки мапуче зберегли за собою свої землi. Офiцiйний уряд не надто наполягав на переселеннi мапуче, а створив резервацiї на мiсцях їх компактного проживання. Причиною цього було побоювання нових виступiв. Нині чисельнiсть iндiанського населення зростає. Багато мапуче працюють у мiстах. Поступово формується прошарок iнтелiгенцiї. На сьогоднішній день мапуче можна вважати зрiлим сформованим народом, який повністю готовий до формування власного етнодержавного утворення. 

Пiсля соцiальних експериментiв i диктатури Чилi твердо стала на шлях демократичного розвитку. Тому можна припустити, що офiцiйному урядові для пiдвищення свого авторитету не буде вигiдно суперечити прагненню мапуче до незалежностi. Тому прогнозується виникнення етнодержавного утворення народу мапуче - Арауканiї. 

Межi.
Арауканiя - сучаснi провiнцiї Арауко, Бiо-Бiо, Мальєко, Каутiн, Осорно. Столиця - теперішній консолiдацiйний та iсторичний центр народу мапуче місто Темуко.

Чилi - решта територiї сучасного Чилi. Столиця - місто Сантьяго. 
Бразилія 
Одна з найбiльших країн Пiвденної Америки. Якщо не брати до уваги нижчого рiвня економiчного розвитку, то багато в чому її можна порiвняти зi США. Проте у деяких внутрiшнiх районах тут залишилося корiнне iндiанське населення, яке майже не зазнало європейського впливу. Разом з тим, в iнших районах прийшле населення, змiшуючись з корiнним, дало початок новим етнiчним формацiям, якi, маючи спiльну мову, все бiльше роздiляються культурно. Тепер Бразилiя увiйшла в смугу економiчної кризи, що сприяє полiтичнiй нестабiльностi та пiдриває єднiсть країни, тим бiльше що з етнiчного погляду пiдстави для сепарацiйних процесiв бiльш нiж достатнi. Тому можна припустити виникнення на територiї сучасної Бразилiї кiлькох етнодержавних утворень. Адмiнiстративний подiл Бразилiї також сприяє роздiленню, оскiльки досить точно окреслює етнiчнi територiї корiнного населення та зони впливу нових етнiчних формацiй. Бразилiя є федеративною республiкою, а полiетнiчнi федерацiї мають виразну тенденцiю роздiлення на окремi нацiональнi держави. Можна передбачити, що ці держави виникатимуть на основi таких територiй: Пiвнiчно-схiдна частина країни, Схiдне узбережжя, Центральнi райони, Пiвденна Бразилiя, Аравакiя, Амазонiя.

Пiвнiчно-схiдна частина. З початку колонiзацiї Бразилiї на цiй територiї складалася окрема етнiчна спiльнота. В штатах Пара й Амапа оселялися переважно вiйськовi та першi дослiдники, якi не займалися плантаторським господарством, оскiльки тут були природнi умови, не надто спиятливi для цього. Тому в цих штатах, як правило, не використовували працю негрiв, завезених з Африки. Через нестачу жiнок європейського походження португальцi брали за дружин iндiанок. Багато з них прагнули одружитися з дочками вождiв, бо це давало можливiсть експлуатувати iндiанцiв. За звичаями багатьох iндiанських племен, нацiональна приналежнiсть визначалася по батькiвськiй лiнiї. Тому представники змiшаного метисного населення здебільшого не вважалися повноправними членами племен. Таким чином, починаючи з XVII століття, метиси почали видiлятися в окрему етнiчну спільноту, яка поєднала португальську культуру з iндiанськими традицiями. Стiйкiсть iндiанського культурного елементу, який не надто виявлявся зовнi, пiдсилювалася тим, що дiти виховувалися матерями (а саме жiнки найбiльше були зв'язанi з iндiанською культурою). Поступово метиси, або як вони себе називають - каболо - добилися заборони втручання бiлих у їхнi общини. Це було затверджено колонiальними властями наприкiнцi XVIII століття. Їхнiй вiдiрваностi вiд iндiанського корiння сприяло часте залучення метисiв на вiйськову службу для пiдкорення так званих "диких iндiанцiв", яке, розпочавшись у другiй половинi XIX століття, продовжується й понині. Це, звичайно, зумовлює ворожiсть з боку iндiанцiв Амазонiї, якi внаслiдок дедалi бiльшого усвiдомлення спiльностi iнтересiв поступово зливаються в єдине цiле, зовсім iзольоване вiд метисiв. Тому можна говорити про формування нового етносу на основi каболо. Також є й iсторичний прецедент їх державностi. Пiд час вiйни за незалежнiсть на територiї штату Пара було створено Республiку Пара, яка iснувала протягом досить тривалого часу. Штати Пара й Амапа є вiдносно мало заселеними, слабо зв'язаними з iншими частинами Бразилiї, досить вiдсталими, тому не можна говорити про якесь велике прагнення бразилiйцiв (Сан-Паулу, Рiо-де-Жанейро) утримати цi територiї, особливо в час економiчної кризи. Hайважливiшими транспортними артерiями є Амазонка та її притоки, якi переважно забезпечують внутрiшнi транспортнi потреби цих територiй, але не дають зв'язку з основною частиною країни. На межах iндiанських земель й понині iснують вiйськовi застави, склад яких i надалi формується із середовища каболо. Виходячи з наведених чинникiв, прогнозується виникнення етнодержавного утворення каболо Пара-Амапа. 

Схiдне узбережжя включає штат Байя та меншi прибережнi штати. Природнi умови цiєї територiї сприятливi для вирощування цукрової тростини, що й викликало розквiт работоргiвлi, оскiльки негри були міцнішими й витривалiшими робiтниками, нiж iндiанцi Амазонiї. Крiм того, iндiанцi зневажали землеробство та людей, пов'язаних з ним. Змiшанi шлюби португальцiв з неграми призвели до формування нового етнiчного елементу - мулатiв. Їхня культура увiбрала традицiї африканських племен та деякi мiсцевi iндiанськi звичаї. З iндiанцями мулати перебували переважно у ворожих стосунках, оскiльки загони, що спрямовувалися у джунглi, часто формувалися з рабiв-утiкачiв. Не було тiсних стосункiв також iз сусiднiм метисним населенням через деяку зверхнiсть та закритiсть останнiх. Нинi ця диференцiацiя продовжує поглиблюватися. Збереглася дискримiнацiя з боку "бiлих" Пiвдня. Тепер основнi промисловi та полiтичнi центри розташовані переважно у центральнiй частинi Бразилiї. Тому мулатам продовжують ставити перепони, наприклад, у просуваннi кар'єрною драбиною, пiд час служби у вiйську тощо. У мiстах штату Байя значну частку негритянського населення становлять вихiдцi з Судану, котрi принесли з собою елементи мусульманської культури. В економiчному планi Байя залишається одним з найважливiших постачальникiв рослинної продукцiї сiльського господарства, має значнi гiдроресурси та нафту, що дає змогу цьому регiону легше пережити економiчну кризу, перший спалах якої в Бразилiї був у 1998 р. Беручи до уваги цi та iншi чинники, прогнозується виникнення в цiй частинi країни етнодержавного утворення, етнiчною основою якого будуть мулати. Назвою цього утворення, ймовірно, стане Байя - назва найбільшого штату.

Центральна частина Бразилiї також має суттєвi особливостi, що вплинули на формування етносів цiєї територiї. Колонiзувалася вона переважно вихiдцями з пiвденної частини Португалiї, яка довший час була пiд впливом арабiв, що наклало свiй вiдбиток на її населення. Вихiдцi з пiвдня Португалiї зберегли свою вiдособленiсть i на новому мiсцi. Вони представляли переважно клас ремiсникiв. Тут значно менше, нiж на Схiдному узбережжi, прижилося плантаторне землеробство i, вiдповiдно, було завезено менше негритянського населення. У той же час, подiбно до штату Пара, хоча й у менших масштабах, вiдбувалося змiшування з iндiанцями. Таким чином, склався новий протоетнос, названий "гаушо" на зразок аргентинських гаучо. Бiльшiсть великих мiст також було засновано португальцями Пiвдня. Отже, цiлком доречно говорити про вiддiленiсть цiєї етнiчної спiльноти як вiд iндiанцiв, так i вiд мулатiв та метисiв. Зростає невдоволенiсть населення центральної Бразилії економiчним станом внутрiшнiх районiв країни. Бiльшiсть жителiв мiст вважають, що саме вони "рятують" внутрiшнi райони від повного банкрутства. В умовах економiчної кризи цi суперечностi поглиблюються i набувають уже нацiональних масштабів. Жителi центрально-схiдних штатів Бразилiї iдентифiкують себе як певну етнiчну окремiшнiсть. Тому, незважаючи на метропольне становище цiєї територiї в сучаснiй Бразилiї, й тут можливi сепарацiйнi тенденцiї. Проте основною функцiєю цiєї територiї пiд час сепарацiйних процесiв у Бразилiї буде, очевидно, їх стримування. Саме ця частина, очевидно, стане головним спадкоємцем сучасної Бразилiї, зокрема за цiєю частиною залишиться теперішня назва країни. Саме для цiєї частини характерний етнiчний тип "чистого" бразилiйця, бразилiйська ментальнiсть i культура.

Пiвденнi райони колонiзувалися зовсiм iншим етнiчним елементом, нiж центральнi, - крiм вихiдцiв з пiвнiчної Португалiї, тут особливо багато нащадкiв поселенцiв з iнших європейських країн. Крiм того, вплив корiнного iндiанського населення (яке етнiчно суттєво вiдрiзняється вiд iндiанцiв центральної частини та Амазонiї) на сформовану тут етнiчну спiльноту значно більший. Першi колонiсти були просто асимiльованi мiсцевими жителями. Iндiанський вплив був настiльки сильним, що тут не прижилася чиста португальська мова, а виникла нова мова, названа "лiнґуа-жерал", що дала iндiанським мовам португальську граматику, а сама взяла з цих мов багато слiв, особливо для назв рослин i тварин. Великий вплив на формування населення пiвденних штатiв мали також європейськi емiгранти першої третини ХХ століття. Це були переважно iталiйцi, нiмцi та українцi. Вплив цього етнiчного елементу в регiональнiй елiтi дуже великий. Вiн суттєво позначився на соцiально-психологiчних i культурних особливостях населення цiєї територiї. За багатьма ознаками воно ближче до Аргентини й Уругваю, нiж до Центральної Бразилiї. До iндiанського корiння це населення вже не може повернутися i злитися з ним, оскiльки його культура значно ближча до європейської, нiж iнших частин Бразилiї. Вищий рiвень життя, високий рiвень культури, розвинена й структурована регiональна елiта цiєї територiї суперечать з її периферiйним трактуванням у центрi й вiдсутнiстю значного впливу на ситуацiю в країнi. Це вже тепер спричинило значнi сепарацiйнi рухи. Із загостренням кризи в Бразилiї, найiмовiрнiше, саме ця її частина дасть найпотужнiший поштовх для роздiлення країни. Етнополiтичне утворення, яке прогнозується на цiй територiї, має шанси стати одним з найрозвиненiших у Пiвденнiй Америцi.

Етнiчною основою Амазонiї, яка прогнозується як окреме етнодержавне утворення, є консолiдованi племіннi об'єднання iндiанцiв, що проживають у внутрiшнiх районах Бразилiї. Значною мiрою процесові консолiдацiї iндiанцiв у єдине цiле сприяли католицькi мiсiонери. Вони створювали мiсiї, в яких селили представникiв рiзних племен i народiв. Це вело до стирання границь мiж близькими за культурою та побутом племенами. Їхньою мовою ставав лiнґуа-жерал з бiльшим відсотком iндiанської лексики. Вiдiрваностi Амазонiї вiд метрополiї сприяв i сам колонiальний уряд, а пiзнiше й уряд незалежної Бразилiї. Протягом тривалого часу iснував закон, який забороняв тiснi стосунки з iндiанцями. В першу чергу це було зумовлено важкодоступнiстю амазонських лiсiв. З iншого боку, в такий спосiб було здiйснено спробу припинити потiк рабiв-утiкачiв у джунглi. Масове освоєння Амазонiї розпочалося тiльки у ХХ столітті, проте воно не стiльки несло iндiанцям цивiлiзацiю, скiльки вело до систематичного витiснення їх з їхнiх земель. Це не раз провокувало збройний опiр корiнного населення. Тепер продовжується прокладання дорiг крiзь джунглi, а індіанці змушені покидати свої iсторичні територiї. Вiдповiддю на це є дедалi продуманiший та органiзованiший опiр на полiтичному рiвнi. Інтенсивно розвивається полiтична елiта. Це, врештi, призведе до виокремлення Амазонiї в незалежну державу. Адже розбiжностi в iнтересах населення Амазонiї й iнших частин Бразилiї настiльки великi, що в рамках однiєї держави їхнє неконфлiктне iснування неможливе. Hа економiчну доцiльнiсть такого кроку вказує й те, що джунглi Амазонiї ще слабо розвiданi щодо мiнеральних ресурсiв. Проте вже нинi дуже цiнним ресурсом є сам тропiчний лiс. Адже на нього припадає значна частина кисню, виробленого на нашiй планетi. Отже, вiн має загальнолюдське значення. В умовах екологiчної кризи, яка загострюється, такий ресурс буде великим козирем у руках незалежної iндiанської держави.

Етнодержавне утворення аравакiв виникне на основi штатiв Родонiя та Акрi. В цих штатах араваки проживають компактно та є достатньо сконсолiдованими. Араваки не задоволенi прокладанням автодорiг крiзь джунглi. Виокремлення в штати пiдтверджує їх культурну вiдособленiсть від решти iндiанських народiв Амазонiї. Цi штати слабо зв'язанi з метрополiєю та узбережжям. Та й бразилiйська верхiвка мало зацiкавлена у цих районах. Пiд час сепарацiйних процесiв у сусiднiй Амазонiї, безумовно, буде спостерiгатися й сепарацiя аравакiв. Проте цей народ виразно видiляє себе з-посеред iнших iндiанських племен й, найiмовiрнiше, не буде консолiдуватися з ними. Та й для населення Амазонiї єднання з араваками не надто бажане. Адже значна кількість араваків ранiше проживала на всiй територiї Амазонiї. Ще й нині в багатьох її частинах збереглося аравакське населення. Якщо до Амазонiї приєднаються аравакськi штати, то розсiяне аравакське населення Амазонії не консолiдується з iншими амазонськими племенами, відтак араваки, як сформований i розвинений етнос, претендуватимуть на панiвне становище в усiй Амазонiї. Отже, можна прогнозувати виникнення тут незалежного утворення. Це дасть змогу аравакам зберегти свою нацiональну автентичнiсть, культурнi та мовнi особливостi.

Можна розглядати також можливiсть видiлення з Амазонiї територiї штату Рорайма, що має значнi етнiчнi особливостi. Проте вiдсталiсть i малозаселенiсть цiєї територiї практично не дає жодних підстав для її сепарацiї.

Межi.
Державне утворення метисiв Пара-Амапа - штати Пара й Амапа. Столиця - місто Белен (сучасний адмiнiстративний центр бiльшого із штатiв).
Державне утворення мулатiв Байя - штати Мараньян, Пiауй, Пернамбуку, Сеара, Алагоас, Рiу-Грандi-ду-Нортi, Параїба, Байа, Сержiлi. Столиця - місто Салвадор (iсторичний та сучасний адмiнiстративний центр штату Байя).
Державне утворення бразилiйцiв Бразилiя - штати Мiнас-Жерайс, Мату-Гросу-ду-Сул, Гояс, Еспiрiту-Санту, Сан-Паулу, Рiо-де-Жанейро, федеральний округ Бразилiа. Позаяк iснує сильне суперництво мiж Сан-Паулу та Рiо-де-Жанейро, столиця, ймовiрно, залишиться у місті Бразилiа.
Державне утворення населення пiвденних штатiв Парана - штати Рiу-Грандi-ду-Сул, Санта-Катарiна, Парана. Hайiмовiрнiша столиця - місто Порту-Алегрi, що є центром сепарацiйних процесiв, хоча можливий варiант столицi в місті Курiтiба - полiтичному центрі нащадкiв iндiанського населення Пiвденної Бразилiї.
Державне утворення iндiанцiв амазонських лiсiв Амазонiя - штати Амазонас, Рорайма, Мату-Гросу. Столиця - адмiнiстративний центр штату Амазонас місто Манаус.
Державне утворення аравакiв Аравакiя - штати Акрi та Родонiя. Столиця - адмiнiстративний центр Родонiї місто Порту-Велью. 
Болівія, Перу, Еквадор
Цi три країни розглядаються разом, оскільки етнополiтичнi процеси на їхніх територiях тiсно взаємопов'язанi. Тут проживає давнiй iндiанський народ кечуа, який в доколонiальнi часи створив могутню iмперiю iнкiв. На сьогоднi Перу є практично iндiанською державою. Бiльшiсть населення розмовляє мовою кечуа значно ліпше, нiж iспанською. Зберiгся нацiональний дух. Багато опозицiйних рухiв називалися ім'ям iнкі Тупака Амару. Тому в майбутньому можна передбачити виникнення руху за об'єднання колишнiх земель iнкської iмперiї. Прогнозується, що до складу нової держави кечуа увiйдуть територiї Еквадору, заселенi кечуа, захiднi райони Болiвiї, де також проживають кечуа, бiльша частина територiї Перу. Саме через прагнення кечуа до державностi Болiвiя вiд часу проголошення незалежностi не була цiлком єдиною. Зберiгався чiткий подiл на гiрськi райони та схiдну рiвнинну частину. Захiдна гiрська частина, населена переважно iндiанцями, значно розвиненiша. Тут зосереджена бiльша частина промисловостi та бiльшiсть мiнеральних ресурсiв Болiвiї. Про сильний iндiанський вплив свiдчить i те, що у Болiвiї мови кечуа та аймара є державними поряд з iспанською. З самого початку створення Болiвiї її планувалося приєднати до Перу як одну з провiнцiй. Тепер болівійські кечуа культурно та мовно значно тiснiше зв'язанi з кечуа Перу, нiж з власним креольським та метисним населенням сходу країни. Серед iндiанського населення спостерiгається значний природний прирiст, що веде до дальшого збiльшення частки iндiанцiв на заходi. В умовах посилення Перу це стає одним із сприятливих чинникiв для сепарацiйних процесiв у Болiвiї. 

Процес етнiчного розвитку Еквадору схожий з болiвiйським. Проте, на вiдмiну вiд Болiвiї, тут більш розвиненi прибережнi райони, заселенi переважно креолами та метисами. Саме тут сформувався економiчний центр країни. Нинi iндiанцi становлять понад половину населення Еквадору, абсолютна бiльшiсть з них - кечуа. Столиця країни розташована на територiї, де переважно проживають iндiанцi, тому їхній вплив на ситуацiю в країнi дедалi зростатиме. Тому активнi сепарацiйнi процеси можна прогнозувати серед iспаномовного населення узбережжя, консолiдуючим центром якого є місто Гуаякiль. З iншого боку, з посиленням сусiднього Перу можна прогнозувати розвиток консолiдацiйних процесiв мiж кечуа Еквадору та Перу. Для Перу схiдна частина Еквадору та болiвiйськi територiї, заселенi кечуа, стануть компенсацiєю за втрачений департамент Лорето, який, за прогнозами, вiдiйде до державного утворення iндiанцiв тропiчних лiсiв на основi племен хiваро, пано, апаро. Серед цих племен зараз спостерiгається суттєве посилення консолiдацiйних процесiв, що зумовлено спiльною боротьбою проти просування перуанцiв (кечуа) у джунглi з метою освоєння видобутку нафти, яка залягає на територiї проживання цих племен. Доходило навiть до зустрiчi вождiв племенi з президентом Перу, на яких обговорювалася можливiсть припинення експансiї промисловостi на схiд, оскiльки вона руйнує ареал мисливських угiдь iндiанцiв, якi прагнуть зберегти свiй традицiйний спосiб життя. Iсторично цi територiї нiколи не були пiд впливом кечуа-iнкiв. Вiйська iмперiї завжди наштовхувалися на жорсткий опiр. Iндiанцi сьєрри (джунглiв) мають i свiй культурний та консолiдуючий центр - місто Iкiтос. Що стосується економiчної "компенсації", то родовища східної частина Еквадору замінять новiй перуанськiй державi Кечуа нафтовi поклади, втраченi з виникненням державного утворення на територiї Лорето.

Hа територiї сучасних Перу та Болiвiї навколо озера Тiтiкака прогнозується також виникнення етнодержавного утворення народу аймара. Протягом багатьох вiкiв аймара чинили активний спротив експансiї iнкiв. Їм вдалося зберегти мову, культуру. Вони виразно iдентифiкують себе як окремий народ, достатньо розвинений i структурований. Аймара мають значний потенцiал для економiчного та культурного розвитку. У Болiвiї вони населяють найрозвиненiшi в економiчному планi райони. Аймара мають iсторичнi прецеденти державностi в епоху середньовiччя. Не раз вiдбувалися спроби вiдновити державнiсть у XIX i на початку ХХ століть. Маючи потужний консолiдуючий центр місто Ла-Пас, аймара безсумнівно здатнi створити незалежну державу.

Межi.
Еквадор (держава iспаномовних еквадорцiв) - узбережжя сучасного Еквадору: провiнцiї Есмеральдас, Монабi, Гуаякiль, Гуаранда, Мачала, Лоя. Столиця - місто Гуаякiль.
Кечуа (етнодержавне утворення народу кечуа) - бiльша частина територiї сучасного Перу, крiм департаментiв Лорето, схiдних частин департаментiв Могуечуа, Пуно та Такна; бiльша частина територiї сучасного Еквадору, крiм прибережних провiнцiй; болiвiйськi провiнцiї Кочабамба, Оруро, Потосi, Чукiсака (крiм крайнього сходу), Тарiха (крiм сходу), пiвнiчна частина провiнцiї Ла-Пас, пiвденний схiд провiнцiї Бенi. Столицею, імовiрно, стане місто Куско, яке в культурному та iсторичному планi значно потужнiше вiд Лiми i є консолiдуючим центром всiх кечуа.
Болiвiя (етнодержавне утворення iспаномовного населення схiдної частини сучасної Болiвiї) - сучаснi болiвiйськi провiнцiї Пандо, Санта-Крус, Бенi (крiм пiвденно-захiдної частини), схiднi частини провiнцiй Тарiха та Чукiсака. Столиця - адмiнiстративний центр провiнцiї Санта-Крус місто Санта-Крус-де-ла-Сьєрра.
Лорето (етнодержавне утворення iндiанцiв тропiчних лiсiв басейну рiки Укаялi) - перуанський департамент Лорето. Столиця - місто Iкiтос.
Аймара (етнодержавне утворення народу аймара) - болiвiйська провiнцiя Ла-Пас (крiм пiвнiчної частини); схiднi частини перуанських департаментiв Могуечуа, Пуно і Такна. Столиця - місто Ла-Пас. 
Колумбія
Колумбiя є однiєю з найбiльших полiетнiчних держав Пiвденної Америки, в якiй мiжнацiональнi проблеми тiсно переплелися з полiтичними. Особливо це помiтно стосовно пiвдня країни, який практично не контролюється центральним урядом Боготи. Його контролюють наркотичнi синдикати, до складу яких входить в основному iндiанське населення. Також тут дислокуються найбiльш екстремiстськi ультралiвi органiзацiї бойовикiв, якi є армiєю наркобаронiв. Тобто вже тепер можна говорити, що тут склалася цiлком самостiйна система влади, яка має форму диктатури кримiнальних структур. Позаяк ця система влади має майже повну пiдтримку мiсцевого населення, численнi спроби колумбiйської влади знищити її (навiть за великої пiдтримки iнших країн Америки) навряд чи можуть мати успiх. Цi спроби лише розхитують колумбiйську державу, поширюючи стан, близький до громадянської вiйни, на всю територiю країни. Hайефективнiшим способом лiквiдацiї на цiй територiї осередка злочинностi, що його без перебільшення можна вважати всесвітнім лихом, може були надання повної незалежностi корiнним народам цiєї територiї, а також надання мiжнародної економiчної допомоги для розвитку нової країни. Якщо мiсцеве населення не матиме потреби захищати свої iнтереси вiд колумбiйської влади, йому перестануть бути потрiбними як ультралiвi бойовики, так i наркобарони, фiнансову вигоду вiд спiвробiтництва з якими (а вона для населення є мiзерною порiвняно з прибутками наркобаронiв) може з надлишком компенсувати мiжнародна допомога. Бiльше того, мiжнародне сприяння й вихiд територiї з мiжнародної iзоляцiї суттєво прискорить її економiчний розвиток, що немислимо в теперiшнiй ситуацiї. Основу населення цiєї територiї становлять племена чiбча, якi перед приходом колонiзаторiв вже мали державнi утворення i тому змогли органiзувати сильний опiр першим завойовникам. Нинi вони контролюють територiю свого проживання, незважаючи на постiйну боротьбу проти них уряду та армiї. Iнциденти із захопленням бойовиками американських заручникiв у сiчні 1999 р. (головною умовою звiльнення було повернення племенi ува їхніх споконвічних земель, конфiскованих урядом пiд промислову забудову та сiльськогосподарськi угiддя) ще раз пiдтверджують активне прагнення iндiанцiв до суверенiтету й здатнiсть досягнути його, використовуючи будь-якi способи боротьби.

Наступним джерелом сепарацiї може бути Антiохiя, яка заселялася переважно басками, грузинами, арабами, які не допускали змiшування нi з iндiанським населенням, нi з iспанцями. Вони й дотепер тримаються вiдособлено. Hа їхній територiї розташована значна частина промислових підприємств Колумбiї. Багато торговцiв також належать до представникiв баскiв та грузинiв. Все це веде до формування нової етнiчної спiльноти, яка захоче вiдокремитися, щоб мати ліпшi умови для дальшого розвитку, а не витрачати свого потенцiалу для задоволення чужих iнтересiв, не витягувати економiчно вiдсталi райони внутрiшньої Колумбiї.

У пiвнiчно-схiднiй частинi Колумбiї також формується специфiчний етнос. Його основою є переважно негритянський етнiчний елемент. Це зумовлено розвитком у цьому регiонi плантаційного господарства, для чого з Африки було завезено велику кiлькiсть рабiв. На сучасному етапi етнiчного розвитку це спричинило такi суттєвi вiдмiнностi вiд решти країни, що дає змогу говорити про "колумбiйське Конго". Рано чи пiзно негри Колумбiї будуть добиватися незалежностi. В умовах сепарацiї iнших етнiчних груп i загальної нестабiльностi це, найвiрогіднiше, призведе до виникнення нової держави Магдалена (за назвою рiки, в нижнiй частинi басейну якої лежить ця територiя).

Провiнцiя Чосо за складом населення та географiчними умовами близька до Панами. Пiд час сепарацiйних процесiв населення цiєї територiї, імовiрно, не захоче нi вiдiйти до Антiохiї, нi залишитися в Колумбiї. Та й для незалежностi ця територiя не має жодних умов. Тому найiмовiрнiше, що ця провiнцiя приєднається до Панами. Пiд час проголошення незалежностi Панами вже була спроба так зробити, але урядовi вiйська Колумбії придушили цей виступ.

Центральна частина країни, що нині є метрополiєю, пiсля завершення сепарацiї етнiчних територiй залишиться державою колумбiйцiв i збереже теперiшню назву країни.

Межi.
Магдалена - провiнцiї Цесар, Ля Гуаїра, Магдалена, Болiвар, Сукре, Кордоба, Барранкiлья. Столиця - місто Барранкiлья.
Антiохiя - провiнцiя Антiохiя. Столиця - місто Медельїн.
Какета (держава iндiанцiв) - провiнцiї Потумайо, Амазонас, Какета, Ваупес, Гуанiя, Вiчада. Ймовiрна столиця - місто Мiту.
До Панами - провiнцiя Чосо.
Колумбiя - решта територiї сучасної Колумбiї. Столиця - місто Богота. 
Венесуела, Гайана, Суринам, Французька Гвіана Фолклендські Острови
У Венесуелi якихось територiальних змiн не передбачається. Можна розглядати варiант утворення держави iндiанцiв карiбi на пiвднi країни. Проте цi племена перебувають на надто низькому щаблi розвитку i не зможуть за прогнозований час створити власну державу. Крiм карiбiв, у Венесуелi не проживають якісь великі общини iнших народiв, здатні створити власну державу. Столицею, очевидно, залишиться місто Каракас.

Гайана має досить полiетнiчне населення, проте на сьогоднi не помiтно якихось сепарацiйних тенденцiй. Швидше за все, на основi iндiйського, англiйського, негритянського та iндiанського елементів сформується єдина нацiя. Внутрiшнi райони країни важкодоступнi й натепер не мають значної економiчної цiнностi. Отже, Гайана, ймовiрно, залишиться у своїх теперiшнiх межах зi столицею містом Джоржтаун.

Ситуацiя в Суринамi така ж, як у Гайані, тому тут також не передбачається територiальних змiн. Столицею залишиться місто Парамарiбо.

Французька Гвiана у недалекому майбутньому, ймовiрно, здобуде повну незалежнiсть, тобто стане державою Гвіана. Вже сьогодні, маючи статус заморського регiону, вона володiє широкою автономiєю. Столицею буде місто Кайєна.

Щодо Фолклендських островів, то тепер Велика Британiя надала їм досить широку автономiю в управлiннi внутрiшнiми справами. Hа островах склався окремий англомовний етнос, який усвiдомлює свої iнтереси і готовий до незалежностi. Основною причиною, що досі стримує фолклендцiв вiд цього кроку, є загроза захоплення Аргентиною, яка вважає острови своєю територiєю, і через це вже були значнi збройнi сутички мiж Аргентиною та Великою Британiєю. Проте з розвитком процесів демократизацiї в Аргентинi й розробкою мiжнародних гарантiй основну перешкоду для незалежностi островiв буде усунуто, й Фолкленди, очевидно, стануть незалежною державою. Столиця - місто Порт-Стенлi. 

Австралія та Океанія
Океанія
У цьому регiонi є два типи територiй:

а) територiї, народи яких вже мають власну державнiсть, яку здобули порiвняно недавно, проте вона вже є стабiльною та усталеною;
б) територiї, народи яких ще не мають державностi, проте користуються широкою автономiєю в управлiннi.

До першого типу можна вiднести Фiджi (столиця - місто Сува), Кiрiбатi (столиця - місто Баїрiкi), Захiдне Самоа (столиця - місто Апiа), Науру (столиця - місто Янгор), Тувалу (столиця - місто Ваяку), Соломоновi Острови (столиця - місто Гонiара), Вануату (столиця - місто Порт-Вiла), Тонга (столиця - місто Нукуалофа), Федеративнi Штати Мiкронезiї (столиця - місто Палiкiр), Палау (столиця - місто Корор), Маршаловi Острови (столиця - місто Маджуро). Щодо цих держав можливi лише деякi корекцiї територiй, пов'язанi з остаточним розпадом колонiальної системи.

До другого типу територiй належать теперiшнi напiвколонiальнi володiння Францiї, Великобританiї, США, Нової Зеландiї, Австралiї, Чилi. Розглянемо кожну з цих територiй.

Острiв Рiздва, що в Iндiйському океанi, тепер належить Австралiї, проте переважну бiльшiсть його населення становлять китайцi та малайцi, що мають мiсцеве самоуправлiння. Немає тiсних транспортних зв'язкiв з метрополiєю. Достатня кiлькiсть населення. Цi чинники дають змогу прогнозувати незалежнiсть цього острова у майбутньому.

Острiв Норфолк. Уже натепер тут склався окремий етнос. Австралiйський уряд практично не втручається у внутрiшнi справи. Автономiю мiсцеве населення отримало ще у 1856 р. З 1913 р. цю автономiю ще бiльше розширено. Все це дає змогу прогнозувати утворення незалежної держави на Норфолку. Столицею стане теперiшнiй центр місто Кiнгстон.

Пiвнiчнi Марiанськi острови поки що залишаються пiд управлiнням США, проте у завершальнiй стадiї розпаду колонiальної системи, з одного боку, i у зв'язку з неактуальністю США в ролi супердержави - з iншого, не буде сенсу нi для США, нi для самих островiв зберiгати колонiальний статус. Вiддаленiсть i вiдокремленiсть вiд метрополiї робить сепарацiю природною та еволюцiйною. Вже сьогодні мiсцеве населення має широку автономiю, зокрема свiй законодавчий орган. Американцi становлять тут тимчасове населення, яке до того ж не має бiльшостi. Корiннi народи чаморро i палао вже нині володiють практично усiєю повнотою влади. Тому утворення власної держави на Марiанських островах є справою недалекого майбутнього. Цьому сприяє i європеїзацiя аборигенiв із одночасним збереженням нацiональних особливостей. Треба враховувати ще й те, що у ХХ столітті цей регiон мав чимало прецедентiв утворення незалежних держав з колишнiх колонiй США. Столицею нового утворення стане місто Сайпан.

Острiв Гуам видiляють в окрему одиницю з архiпелагу Марiанських островiв. Це зроблено не лише з огляду на його стратегiчне значення, але й через етнiчнi особливостi. Тут сформувалася власна культура, що вiдособлює чаморро Гуаму вiд iнших племен чаморро. Культура жителiв Гуаму більше наближена до латиноамериканської, нiж до океанiчної чи культури США. Американцi становлять менше третини населення. Це переважно вiйськовослужбовцi та їхні родини. Зі зміною геополiтичної ролi США (чи державних утворень, що прогнозуються на їх території) стане непотрібною і військова база на Гуамі - тож американські військовики, очевидно, переселяться на континент. Початки майбутньої державностi помiтнi вже нині. Населення острова формально вважається громадянами США, проте воно не має права обирати своїх представникiв до конгресу. З 1950 р. тут запроваджено широке самоуправлiння, яке вилилось у створення законодавчого органу - Конгресу Гуаму. З 1970 р. губернатор обирається тiльки з мiсцевих громадян вiльним голосуванням. Отже, прогнозується виникнення незалежного державного утворення Гуам. Столицею залишиться теперiшнiй адмiнiстративний центр місто Аганья.

Ситуацiя в Американському Самоа подібна до ситуацiї на островi Гуам. Корiнне населення становить бiльшiсть, є свiй законодавчий орган, губернатор та його заступник обираються з числа самоанцiв. У 1960 р. самоанцi вибороли власну конституцiю. До 1899 р. Захiдне i Схiдне Самоа iснували разом, тому розглядався варiант об'єднання цих двох частин архiпелагу, проте тривале розділення породило i суттєвi вiдмiнностi у культурi народiв цих частин. Самоанцi Захiдного Самоа значно краще зберегли власну культуру та самобутнiсть, у той час як самоанцi Американського Самоа зазнали сильного впливу американської культури. Тому об'єднання архiпелагу малоймовiрне і Західне Самоа стане незалежним. Столицею нової держави буде місто Паго-Паго.

Острови Джарвiс, атол Пальмiра й iншi американськi володiння у цьому регiонi фактично незаселенi.

Нова Каледонiя вже сьогодні є практично незалежним утворенням. Пiсля Другої свiтової вiйни за незалежнiсть стали висловлюватися не тiльки аборигени та змiшане населення, але й французи, що проживають тут. Канаки (основне мiсцеве населення острова) не раз зi зброєю намагалися вибороти незалежнiсть (великi повстання 1878, 1917 рр.). Проте тодi для цього ще не було нi зовнiшнiх, нi внутрiшнiх умов. Але пiд час розпаду французької колонiальної iмперiї у канакiв виникла нова проблема. Загострилися суперечності мiж канаками та мiсцевою французькою общиною, що вкорiнилася на островi. Цi общини мають приблизно однаковий полiтичний вплив, тому мiж ними виникла запекла конкуренцiя, i французька община різко виступила проти незалежностi країни. Внаслiдок цього конфлiкту метрополiї вдалося утримати острiв у своєму володiнні навiть тодi, коли сусiднi колишнi британськi та новозеландськi колонiї, що були готовi до самостiйного розвитку значно менше нiж канаки, стали незалежними державами. Проте iншого варiанта, крiм створення незалежної держави, Hова Каледонiя не має. Францiя так чи iнакше змушена буде вiдмовитися від усiх своїх заморських володiнь, а прибуле населення, незважаючи на свою значну чисельнiсть, не має нi структури, нi коренiв, нi виразних iнтересiв. Маючи статус заморської територiї, Нова Каледонiя вже слабо прив'язана до метрополiї, тому можна прогнозувати швидке виокремлення Нової Каледонiї в незалежну державу зi столицею у місті Нумеа. Для цiєї держави вже сформовано вiдповiдну структуру влади. Управнi функцiї на мiсцевому рiвнi та у питаннях зовнiшньої полiтики, що стосуються сусiднiх островiв, наразі перебрала на себе мiсцева територiальна асамблея.

Острови Уолiз i Футуна - залишки території Французької iмперiї . Тепер бiльше двох третин населення тут становлять увеа та футуни. Французи перебувають тiльки тимчасово, забезпечуючи дiяльнiсть вiйськової бази. Влада значною мiрою зосереджена в руках мiсцевого населення. Францiя здiйснює, по сутi, тiльки опiкунськi функцiї. Столицею стане місто Мата-Уту.

Французька Полiнезiя (острови Товариства, Тубуаї, Туамоту, Рапа, Бас, Маркiзькi). Цi територiї особливi тим, що, на вiдмiну вiд решти Океанiї, тут iснувала досить розвинена держава ще перед приходом європейцiв. Острови не було завойовано у класичному розумiннi цього слова характерним для Францiї способом. У цьому вiддаленому куточку Тихого океану зробити це було непросто. Тому спочатку захоплення здiйснювалося шляхом пiдкупу. До кiнця ХХ століття народи островiв зберегли свою самобутнiсть та мову. Навчання у мiсiонерських школах ведеться тiльки мiсцевими мовами. Основним консолiдуючим i державотворчим етносом стануть, очевидно, таїтяни. Саме вони у другiй половинi XIX століття створили сильну державу й об'єднали навколишнi острови. До 1903 р. острови не були колонiєю Францiї, а перебували тiльки пiд її протекторатом. Район островiв має значнi рекреацiйнi ресурси, що є достатнім чинником для економiчної незалежностi. Населення прагне вiдновлення незалежностi, причому дедалi активнiше. В 1958 р. острови отримали статус заморської територiї внаслiдок жорсткої боротьби мiсцевого населення та змiшаних груп. Мiсцеве населення рiзко виступало проти проведення Францiєю ядерних випробувань на атолi Мороруа. Можна розглядати варiант роздiлення сучасної Французької Полiнезiї на окремi групи островiв, якi б стали незалежними державними утвореннями. Проте цей варiант протягом прогнозованого періоду малоймовiрний, позаяк рiвень розвитку окремих народiв недостатнiй для цього. В доколонiальний перiод тут була єдина велика держава, а, крiм острова Таїтi, серед островiв немає значних консолiдуючих центрiв. Тому найiмовiрнiше, що пiсля здобуття незалежностi острови стануть федеративним державним утворенням, можлива назва якого - Полiнезiйська Федерацiя. Столицею стане теперiшнiй адмiнiстративний та економiчний центр місто Папеете на острові Таїтi.

Острiв Нiуе - самоуправна територiя у вiльнiй асоцiацiї з Новою Зеландiєю. Європейцям вдалося закрiпитися тут лише у 1874 р. До цього жоднi спроби не мали успiху. Населення трималося вiдособлено. У 1903 р. острiв виведено з адмiнiстративного пiдпорядкування островам Кука. На сьогодні тут сформовано практично всi основнi владнi структури. Є парламент, уряд, виборний прем'єр-мiнiстр. Нова Зеландiя здiйснює лише функцiї зовнiшнього захисту. Отже, острiв вже тепер є фактично незалежним i незабаром, очевидно, ця незалежнiсть стане офiцiйною. Столицею буде теперiшнiй адмiнiстративний центр місто Алофi.

Острови Кука мають такий самий статус, що й острови Нiуе. Особливiсть полягає хiба в тому, що тут є ще й дорадчий орган (арiкi), який обирається з мiсцевих вождiв i вiдiграє роль верхньої палати, тобто захищає iнтереси кожного окремого острова, де є окреме плем'я чи народ. У такий спосіб захищенi права регiонiв, що дає підстави говорити про стабiльнiсть. Ця особливiсть лише пiдтверджує можливiсть незалежностi островiв у близькому майбутньому. Столицею стане сучасний центр місто Аваруа.

Острови Токелау перебувають пiд протекторатом Нової Зеландiї. Натепер це одна з її найвiдсталiших територiй. Уряд вважав недоцiльним сприяти розвиткові островiв i тому намагався переселити мiсцеве населення до Нової Зеландiї, проте наштовхнувся на сильний опiр. Полiнезiйцi Токелау вирiзняються тим, що їм вдалося повністю зберегти власну культуру. Вони практично не асимiльованi. Влада на островах сьогодні належить мiсцевим органам самоуправлiння, якi обираються серед мiсцевого населення островiв. Район сприятливий для розвитку туризму, що може дати роботу більшості мешканців островiв. Усi цi чинники дають змогу прогнозувати видiлення Токелау в окрему державу зi столицею на атолi Факао.

Острiв Пiткерн - нині невелика колонiя Великої Британiї. Тут сформувалося специфiчне населення на основi англо-саксонського i таїтянського етнiчних елементів. Мiсцеве населення розмовляє своєрiдною мовою, яку лiнгвiсти видiляють в окрему групу. Вона являє собою поєднання англійської й таїтянської мов, причому з першої переймає граматичну структуру, а з другої - велику кількість лексичного запасу. На островi є власний законодавчий орган, розвинута мережа загальноосвiтнiх шкiл. Молодь навчається переважно у Новiй Зеландiї, що сприяє формуванню освіченої елiти. З Великою Британiєю зв'язок слабкий через значну вiддаленiсть. Отже, є достатнi пiдстави прогнозувати виокремлення острова (ймовiрно, з кiлькома iншими сусiднiми дрiбними островами, що є британськими колонiями) в етнодержавне утворення, столицею якого стане адмiнiстративний центр острова - місто Адамстаун.

Острiв Пасхи перебуває тепер пiд управлiнням Чилi, проте мiсцеве населення зовсім вiдрізняється вiд чилiйцiв, має власну давню культуру i писемнiсть, власний орган управлiння - Раду старiйшин. Вже сьогодні вiдбуваються процеси вiдновлення культурної спадщини народу острова. Тому в майбутньому тут прогнозується утворення власної держави. 
Австралія 
Пiсля того, як цей континент став колонiєю Великої Британiї, його використовували як мiсце заслання злочинцiв та iнших нелояльних урядовi людей. Це мало великий, якщо не вирiшальний, вплив на формування австралiйської нацiї. Прибуле населення не вiдрiзнялося високими нормами моралi та гуманiзмом. Важкi умови iснування вимагали вiд людини вміння володiти зброєю. Мiсцеве населення перебувало на значно нижчому щаблi розвитку, що призвело до його тотального винищення. На вiдмiну вiд Америки, де в багатьох районах мiсцеве населення i тепер становить бiльшiсть, в Австралiї його майже повністю знищили або витiснили в пустельнi райони. Наприкiнцi ХХ столiття аборигенiв залишилося не бiльше 100 000 осiб. Нині австралiйський уряд і прийшле "цивiлiзоване" населення активно використовують аборигенiв та їхнi звичаї для заманювання туристiв. Тут не спостерiгається таких процесiв, як у США, де багато нащадкiв iндiанцiв прагнуть вiдшукати корiння своїх предкiв, проте, з iншого боку, вiдбувається вигiдний симбiоз рас, який дає можливiсть аборигенам зберiгати та розвивати власну культуру, а австралiйцям - отримувати прибутки i виглядати в очах свiтового спiвтовариства "добрими меценатами". Щодо державностi аборигенiв, то про це говорити поки що рано. Перш за все, незважаючи на те, що аборигени мають деякi прагнення до автономiї, цi прагнення зумовленi переважно бажанням ліпшого соцiального забезпечення. Поступово цi проблеми Австралiя вирiшуватиме, оскiльки її уряд вважає себе урядом цивiлiзованої демократичної країни та намагається досягнути того ж рiвня соцiального захисту населення, що й у країнах Захiдної Європи. Таким чином, аборигени тепер претендують лише на культурну автономiю. Вони не мають достатньої соцiальної структури, елiти, великих консолiдуючих центрiв.

Hа вiдмiну вiд Америки, прийшле населення Австралії значно однорiднiше етнiчно, та й територiальний розподiл рiзних етнiчних груп також достатньо рiвномiрний. Крiм того, порiвняно мала чисельнiсть населення, вiдсутнiсть сильних регiональних елiт сприяли однорiдностi австралiйської нацiї, вiдсутностi в Австралiї значних етнотворчих осередкiв.

Hаведенi чинники не дають пiдстави прогнозувати територiальнi змiни в Австралiї на прогнозований перiод. Столицею, очевидно, залишиться місто Канберра. 
Нова Зеландія 
Ситуацiя багато в чому подiбна до австралiйської, проте, на вiдмiну вiд Австралiї, Нову Зеландiю заселяли переважно представники аристократiї. Тут переважає шотландський етнiчний елемент. Це стало однiєю з причин того, що в Новiй Зеландiї збереглося корiнне населення (маорi), яке проживає компактно на пiвнiчному сходi та півдні країни. Урядова полiтика спрямована на розвиток культури мiсцевого населення як особливого символу країни. Мiсцеве населення у другiй половинi ХХ столiття не проявляло якихось значних прагнень до незалежностi. Майже всi мiста та промисловi осередки контролюються бiлим населенням, тому маорi не мають консолiдацiйних центрiв. Все це не дає змоги прогнозувати незалежність територiй проживання маорi. Бiльше того, враховуючи толерантність бiлих новозеландцiв до корiнного населення, повагу до його культури, близькість менталітетів, можна прогнозувати консолiдацiю всього населення в єдиний новозеландський етнос, що об'єднує рiзнорасове населення країни. Його культура поєднує багату й оригінальну культуру маорi та європейську цивілізованість і високий рiвень розвитку. В цьому разі не можна говорити про асимiляцiю, оскільки не втрачається нi культура, нi iсторiя, нi ментальнiсть маорi. Дуже ймовiрно, що збережеться й мова маорi, в крайньому разі, вона суттєво вплине (i вже впливає) на новозеландський дiалект англiйської. Два близькi за ментальнiстю народи рiзних рас, якi дуже вiдрiзняються за рiвнем суспiльного розвитку, зливаючись, поєднують європейський рiвень, маорiйську адаптованiсть до природних умов i культурну самобутність.

Таким чином, територiальних змiн Нової Зеландiї не прогнозується. Столиця залишиться у місті Веллiнгтон. 
Папуа-Нова Гвінея
Основне населення цiєї країни - папуаськi народи. З виникненням держави цих народiв серед них вiдбуваються консолiдацiйнi процеси. Тому роздiлення Папуа-Hової Гвiнеї малоймовiрне. До папуаських народiв належить також основне населення захiдної частини острова Hова Гвiнея (Захiдного Iрiану), яке тепер перебуває пiд управлiнням Iндонезiї. Пiд час сепарацiйних процесiв у цiй країнi Захiдний Iрiан, найвiрогіднiше, буде приєднано до теперiшньої Папуа-Hової Гвiнеї. Ймовiрно, що назвою країни буде етнічна назва її народів - папуа.

Межi.
Папуа - сучасна Папуа-Hова Гвiнея; iндонезiйська провiнцiя Iрiан-Джая. Столиця - місто Порт-Морсбi.