Альфред Шклярський 
Томек у країні кенгуру

Томек – 1

Альфред Шклярський 
ТОМЕК У КРАЇНІ КЕНГУРУ
Повість 

© 
  http://kompas.co.ua – україномовна пригодницька література

З польської переклав АНДРІЙ БУРЯЧОК 
Художник ЄВГЕН ПОПОВ 
Редактор Д. С. Андрухів 
Передмова БОГДАНА ЧАЙКОВСЬКОГО 
Перекладено за виданням: Szklatski Alfred. Tomek w krainie kangurow. – «Slask», Katowice, 1987. 

З ТОМЕКОМ ВІЛЬМОВСЬКИМ – ПО ВСЬОМУ СВІТУ…

Тільки‑но вийшла в світ повість Альфреда Шклярського «Томек у країні кенгуру» (1957 рік), як тисячі польських хлопчаків (і дівчаток теж) прочитали її не переводячи подиху. Їх заполонив своєю відвагою та кмітливістю головний герой Томек Вільмовський, якому випало зазнати в Австралії таких небезпечних пригод, що в них, юних читачів, не раз аж серце завмирало в грудях.
Томекові пригоди жваво обговорювали і в школах, і в родинах, а дехто з відчайдушних підлітків ладен був утекти з дому, аби й собі пережити подібне.
Ще більше захоплення викликав Томек у юних читачів, коли наступного року вони познайомились із новими його пригодами в повісті Альфреда Шклярського «Пригоди Томска на Чорному континенті» (в Кенії, Конго, Уганді), а ще через рік вони зустріли свого улюбленого героя у Північній Америці – в повісті того ж автора – «Томек на воєнній стежці» (Арізона, прикордоння Мексики).
Минав час, і через кожні рік‑два Альфред Шклярський виряджав Томека в усе нові й нові подорожі по різних континентах: «Томек шукає сліди Снігової людини» (Індія, Кашмір, Памір, Тибет…), «Томекова таємнича експедиція» (Уссурійський край, Приамур’я, Якутія…), «Томек серед мисливців за людськими головами» (Великі Коралові Рифи, Нова Гвінея), «Томек біля витоків Амазонки» (Бразилія, Перу) і зрештою – «Томек у Гран‑Чако» (Чилі, Болівія).
Так упродовж одного десятиріччя (1957–1967), коли світ побачили вісім повістей про подорожі Томека на різні континенти, Альфред Шклярський зажив у себе на батьківщині слави одного з найпопулярніших авторів, які пишуть для дітей та юнацтва. Неодноразово його пригодницькі твори перевидавалися в Польщі, а видавництво «Шльонск» не гаючись випустило їх у перекладі російською мовою.
Чим же була викликана серед юних читачів така широка зацікавленість письменником та його творами?
Передусім тим, що в Альфреда Шклярського – непересічна біографія: поляк з походження, народився 1912 року в Чикаго (США), з чотирнадцяти літ живе в Польщі, де закінчив дипломатично‑консульський факультет Політичної Академії Наук; брав активну участь у Варшавському повстанні проти гітлерівських окупантів, був солдатом Армії Крайової; одразу ж по війні видав свою першу прозову книжку, після якої на сторінках його другого твору вперше з’явилося ім’я Томека – у повісті, що витримала два видання (1948 і 1949 роки) під назвою «Томек у скрутному становищі».
З другого боку, ця зацікавленість пояснюється, очевидно, й тим, що важко знайти в світі людину, яка б у юному віці не захоплювалась пригодницькими творами, не мріяла б здійснити бодай одну, хоч невелику, подорож за межі рідного краю. А твори Альфреда Шклярського відкривали перед підлітками незнані, широкі обрії, вабили в мандри до екзотичних країн, де лише небагатьом може випасти щастя колись побувати. То чому б не скористатися з такої нагоди, запропонованої автором, і хоча б подумки зазнати разом з Томеком найнеймовірніших пригод на реально змальованих континентах, не порадіти з його успіхів, не поспівчувати його невдачам?
Окрім того, що кожна з вісьмох повістей написана за всіма класичними законами пригодницького жанру, – загадковість і стрімкий розвиток сюжету, небезпечні пригоди, напади хижих звірів, сутички з розбійниками, золотошукачами тощо, – на їх сторінках читач знаходить для себе багатий краєзнавчий, історичний і природознавчий матеріал, збагачується енциклопедичними відомостями.
Тим‑то непересічна особа самого письменника, прагнення до подорожей і незвичайних пригод, притаманне людині від раннього дитинства, а також бажання побачити якнайбільше небаченого, пізнати незнаного, розгадати таїну навколишнього світу – все це, підсилене захопливо‑інтригуючим сюжетом, високоморальною чистотою і шляхетністю героїв, власне, й забезпечило повістям Альфреда Шклярського небувалий успіх у юного читача. Тож не випадково після тривалого «творчого перепочинку» по завершенні восьмитомного пригодницько‑подорожнього циклу письменник нещодавно написав ще дві повісті: в одній, під назвою «Томек у гробницях фараонів», він оповідає про мандри і пригоди свого героя в Єгипті й Сахарі, а в другій, завершальній, урешті‑решт повертає його з кругосвітніх мандрів на батьківщину.
Перегорнемо ж, любі друзі, сторінки першої повісті «Томек у країні кенгуру» й познайомимося з Томеком Вільмовським, учнем четвертого класу варшавської гімназії.
…1902 рік. Значна частина Польщі, як і України, перебуває у складі Російської імперії, тож директор гімназії запопадливо старається у справі русифікації польських гімназистів. Російською мовою ведеться не тільки викладання усіх предметів, а й взагалі учням заборонено розмовляти між собою по‑польському.
Патріотично настроєні поляки, у тому числі й Томеків батько, рішуче виступали проти утисків царату, обстоювали незалежність Польщі, її мови й культури. Рятуючись від переслідувань царських сатрапів, Вільмовський‑батько, аби уникнути сибірської каторги, був змушений таємно покинути вітчизну.
Його дружина, також переслідувана російською охранкою, лишилася з малолітнім сином на руках. Однак вона все робить для того, аби розтлумачити Томекові, що його батько – не злочинець, а борець за незалежність рідного краю. І хоч після її смерті Томекова тітка, яка забрала сироту до себе, часто звинувачувала його батька у «безглуздому вчинку», через який, певна річ, передчасно померла й мати, батько все одно залишився для Томека незаперечним авторитетом. У хлопця поступово визріває бажання поєднати своє життя з батьковим, бути завжди поруч із ним. І він задумує помститися гімназійному начальству і втекти за кордон, до батька.
На диво, ця важко здійсненна хлопчача мрія несподівано стає реальністю: до Варшави приїздить відомий звіролов Смуга з дорученням забрати Томека до батька, який очолює експедицію до Австралії за рідкісними тваринами для європейських зоопарків, заповідників та цирків і вирішив узяти з собою й сина.
Томек був одним з найздібніших учнів гімназії, поглиблено вивчав усесвітню історію, географію, іноземну мову, тож набуті знання мали стати неабиякою підмогою для юного звіролова. Не бракувало хлопцеві й сміливості, відваги.
Однак Смуга й боцман Новицький, такі ж вигнанці з Польщі, як і Томеків батько, добре розуміли делікатне становище хлопця: він міг наочно проявити свої знання, але незугарний був прикласти їх до багатьох практичних справ. Тим‑то віддані друзі Вільмовського‑старшого ще під час плавби по морю заходилися ненав’язливо готувати Томека до нелегкої, небезпечної експедиції в Австралії, долання екстремальних умов життя ловців, до всіляких несподіванок. Вони навчали його багатьох необхідних для звіролова речей: влучно стріляти з рушниці й револьвера, орудувати й захищатися ножем, орієнтуватися за небесними світилами тощо. Тямущий і кмітливий від природи, Томек не тільки швидко опановує нову для нього науку, а й ще на кораблі здійснює свій перший подвиг – застрелює тигра, який вирвався з клітки й, напавши на Смугу, мало не розшматував його.
На Австралійський континент юний Томек ступив уже з певними навичками, з авторитетом відважного приборкувача тигра, а невдовзі ще й виявив своє, не за віком, зріле уміння контактувати з аборигенами, які взагалі насторожено, часом навіть вороже ставились до білих мисливців. Його щирість у дружбі, бажання допомогти кожному, хто цього потребує, починають визнавати всі, хто зустрічається хлопчині на життєвій дорозі.
Мужність під час ловів диких тварин, самовідданість і зважений ризик у пошуках дівчинки Саллі Аллан, що заблудилася в лісі, витримка і хоробрість у сутичці з розбійниками та золотошукачами – таким Томек постає зримо перед читачем и сторінок повісті. Його безкорисливість і шляхетність у взаєминах з іншими, – членами експедиції, аборигенами га золотошукачами, – викликає в душі кожного з них почуття ніжної вдячності турботливому хлопчині. Так, чарівна Саллі дарує своєму рятівникові улюбленого собаку Динго, а старий золотошукач за порядність і людяність юного героя обдаровує його великим самородком золота, який зможе забезпечити Вільмовському‑старшому спорядження чергової експедиції до Африки.
Отже, далі – Африка. Повість про Томекові подорожі по Чорному континенту автор насичує надзвичайно багатим пізнавальним матеріалом з флори і фауни, історії, народонаселення, звичаїв та побуту різних племен. А небезпечні лови горили, лева, леопарда, зіткнення з носорогом, крокодилом чи роздратованими слонами письменник вдало пов’язує з мимовільними сутичками своїх героїв, непримиренних до будь‑якої дискримінації людини, з хижими работоргівцями.
Для юного Томека й досвідченого звіролова Смуги експедиція до Африки мало не закінчилася трагічно: після нападу носорога Томек завис над проваллям, а Смуга ледве одужав від ран, яких йому завдав бандит отруєним стилетом…
У наступній повісті ми бачимо Томека вже в Північній Америці. Там він зустрічається з Саллі, яка приїхала на канікули до свого дядька‑шерифа. Згодом Саллі, Томек і боцман Новицький, котрий супроводжує хлопця, мимохіть потрапляють у вир боротьби, що її ведуть мужні й горді червоношкірі індіяни з білими колонізаторами. Герої повісті, особливо Томек, розуміють тяжке становище поки що нескорених індіян і щиро сприяють їм у боротьбі за людські права. За це вдячні індіяни називають Томека своїм білим братом, допомагають урятуватися Саллі, коли її викрадають вороги, а донька вождя Чорна Блискавка, ризикуючи власним життям, рятує в нерівному бою боцмана Новицького…
Дві повісті присвячено змалюванню експедиції Вільмовського‑старшого, що вирушила до країн Азії. Бувалі звіролови вражені чарівною природою, своєрідними звичаями народів Індії, а також суворим і непривітним Паміром, тибетськими різноманітними представниками флори й фауни, таємничою Сніговою людиною. Долаючи численні труднощі й небезпеки, експедиція поспішає на допомогу смертельно хворому братові Смуги…
Згодом звіролови вирушають в експедицію на Далекий Схід Росії; звідти, рухаючись на захід, опиняються в Сибіру, де за антицарські виступи під час революції 1905 року відбуває каторгу гімназист Збишек Карський, який доводиться двоюрідним братом Томекові. За допомогою простих сибіряків звіроловам вдається викрасти Збишека і щасливо перейти кордон Росії.
… Швидко спливає час, одна за одною з‑під пера Альфреда Шклярського виходять книжки, герої його зріють фізично й духовно, загартовуються, набувають життєвого й професійного досвіду. В останніх повістях ми вже бачимо Томека Вільмовського членом Королівського Географічного Товариства в Лондоні, разом з батьком, хоробрими звіроловами Смугою, боцманом Новицьким, Збишеком Карським і своєю нареченою Саллі він продовжує сповнені небезпек і пригод подорожі – ще раз по Австралії, потім по Новій Гвінеї, Південній Америці, збираючи цікавий матеріал для своєї наукової праці…
Як і старші звіролови та його друзі‑ровесники, Томек жадібно пізнає незнаний йому світ екзотичної флори і фауни, знайомиться з історією, життям, побутом і звичаями багатьох народів і племен. Завдяки своїй врівноваженій поведінці та розсудливому ставленню до аборигенів і простих людей, жителів країн, де йому довелося побувати, він здобув собі серед них авторитет гуманної, сердечної, доброзичливої, щирої й шляхетної людини. Як і його старші й молодші побратими, Томек хоробро, послідовно, а іноді навіть відчайдушно захищає скривджених колонізаторами жителів багатьох поневолених країн, всією душею протестує проти нищення збайдужілими ловцями‑мисливцями унікальних видів живої природи, чимало з яких уже занесено до Червоної книги.
Всі десять томів згаданих повістей Альфреда Шклярського гідно поповнюють «світову бібліотеку» подорожньо‑пригодницьких творів. Ознайомившись бодай з однією із них, – а кожна має викінчений сюжет і пов’язана з іншими лише образом Томека та його друзів, – уважний читач мимохіть помітить, що герої в багатьох випадках потрапляють до тих далеких країн, опиняються на тих звивистих стежках в непролазних хащах, переправляються через ті озера й бурхливі річки з грізними порогами й водоспадами, де за сотню років перед цим діяли герої славнозвісних творів Жуля Верна, Фенімора Купера, Густава Емара, Майна Ріда чи Луї Буссенара. А за своїм юним віком, жагучою допитливістю і прагненням познайомитися з незвіданими землями, їх корінними мешканцями, захистити їх від ворогів та стихійних лих, герої повістей Альфреда Шклярського нагадують таких же хлопчаків і дівчат із творів наших майстрів подорожньо‑пригодницького жанру Миколи Трублаїні, Леоніда Тендюка.
Отож кожному підлітку, що з дитинства мріє про далекі захоплюючі подорожі, навряд чи вдасться утриматись, аби не відгукнутись на порив заманливого вітру мандрів і при першій‑ліпшій нагоді полинути у світ романтичних пригод. Вони захочуть помандрувати бодай в уяві на далекі материки й континенти і порівняти, що ж змінилося там за останній час і якщо змінилося, то як – на краще чи на гірше?..
Повісті Альфреда Шклярського дадуть багатьом із них відповідь на поставлені запитання, задовольнять їхню цікавість.
Світ, звісно, змінюється, розширюються обрії наших знань, сучасна диво‑техніка виносить людину в космос, опускає її в підводні й підземні глибини, і все це давно вже стало об’єктом художнього відображення в красному письменстві. І ніхто не візьме на себе сміливість ствердити, що через дивовижні відкриття у близьких і далеких позаземних світах ми забудемо свою стареньку матінку Землю, засумніватися, що ми перестанемо й далі мандрувати незвіданими земними материками й континентами, морями й океанами, річками й озерами, опускатися на їхнє дно, сходити на найвищі гірські вершини разом з героями нових творів пригодницького жанру.
Тож пройдімо, любий читачу, услід за Томеком Вільмовським, його старшими й молодшими друзями стежками й дорогами, де на нас чекають численні захоплюючі пригоди, небезпеки і перемоги, які випало їм пережити. Це буде приємна й корисна, хоч іноді, може, трохи й моторошна мандрівка…
До цього заохочує нас пропонований переклад першої з десятитомного циклу пригодницьких повістей – повісті «Томек у країні кенгуру». Будемо сподіватися, що слідом за нею «Веселка» видасть переклади й усіх інших.
У листі до видавництва Альфред Шклярський так і написав: «Я був би дуже радий, якби українська молодь мала змогу прочитати мої книжки своєю рідною мовою».

Богдан ЧАЙКОВСЬКИЙ, 
заслужений працівник культури Польщі 

I
ПОМСТА

Ось‑ось мав пролунати дзвінок, сповіщаючи про закінчення перерви. Шкільний коридор повільно порожнів, учні розходилися в класи, у стінах школи поступово западала тиша. Невеликий гурт четвертокласників ще юрмився поблизу парадних сходів і дверей, що вели до вчительської. У міру того, як наближався кінець перерви, в серця хлопців, які сновигали коридором, закрадалася боязка надія: учителя географії Красавцева сьогодні не буде. У всякому разі його поки що не було ні в канцелярії, ні в учительській. Можливо, він захворів і взагалі не прийде до школи? А може, принаймні спізниться, як це часто з ним траплялось.
З‑поміж дітей, які пошепки розмовляли в коридорі, вирізнявся Томек Вільмовський, гарної статури блондин, що жваво потішав своїх схвильованих товаришів:
– Кажу вам, що Пилки сьогодні в школі немає. Я переконався в цьому особисто й ручуся, що це правда. Що як його господиня, йдучи до міста за покупками, випадково замкнула двері на ключ? Ото була б комедія! Уявіть собі Пилку, як він із записником у руці безпорадно кидається по квартирі? О, якби це можна було побачити!
Обличчя хлопців засяяли на саму думку про таку чудову можливість. А втім, важко було припустити, що здогади Томека збуджували в його товаришів сподівання та радість. До літніх канікул залишалось неповних три тижні, а Красавцев, або, як його прозивали учні, Пилка, попередив, що перед своїм наглим від’їздом до Росії залишить «польським бунтівникам» таку згадку, що вони пам’ятатимуть його, «просиджуючи» увесь наступний рік у тому самому класі. Ця погроза могла означати лише погіршення ставлення дирекції гімназії до четвертокласників.
Ці побоювання не були позбавлені підстав. Росіянин Мельников, призначений кілька місяців тому директором гімназії, з небувалою суворістю вимагав від своїх вихованців сліпого послуху й прихильності до царської Росії. Справа в тому, що наша незвичайна розповідь починається 1902 року, в той час, коли значна частина Польщі перебувала під російською окупацією. Новий директор, якого зненавиділи учні, виявляв особливу запопадливість у русифікації польської молоді. Мало йому було того, що всі уроки вели російською мовою. Мельников, а під його впливом і деякі вчителі, пильно стежили за тим, щоб учні в школі взагалі не розмовляли по‑польському. Новий директор багато часу присвячував вивченню стосунків у родинах своїх вихованців. Він у кожному учневі підозрював ворожість до царської Росії, що, як правило, відбивалось у їхніх щоденниках негативними оцінками з багатьох предметів.
Відразу ж після зайняття директорської посади Мельников звернув увагу на четвертий клас. На його думку, в цьому класі не було «російського духу». Четвертокласники не дуже сумлінно вивчали російську історію, більшість із них погано говорили по‑російському і, як стверджували донощики, між собою розмовляли по‑польському. Стурбований цим директор звернувся за інформацією до поліції й дізнався, що батьки деяких із його учнів були «неблагонадійними». Тому, не роздумуючи довго, директор вирішив знищити «гніздо малих ос» і видав відповідну інструкцію своїй довіреній особі, учителеві географії, шістдесятирічному Красавцеву.
Мельников викликав Красавцева до Варшави й призначив його на місце вчителя, який після нещасного випадку захворів і подав у відставку. Красавцев, озлоблений самітник, часто шукав забуття в алкоголі. Тому в школі він був дуже неуважним, зосередивши всю свою увагу переважно на виконанні спеціальних доручень Мельникова. Щоб нічого не забути, Красавцев найважливіші вказівки свого начальника записував у блокноті, до якого постійно заглядав під час уроку.
Учні чудово відчували настанови директора та його помічника, тому недвозначна погроза Красавцева викликала в них страх перед останнім у цьому навчальному році уроком географії.
У коридорах школи різко задзеленчав дзвінок. Четвертокласники з полегшенням зітхнули. Вони зайшли до класу й через прочинені двері спостерігали за вчителями, які поспішали на уроки. Красавцева не було. Та ось Юрек Тимовський, який заховався за колоною в коридорі біля сходів, почав подавати рукою тривожні знаки, ніби розпилював дерево. Томек Вільмовський відразу зрозумів умовний знак.
– Бісів Пилка! Усе‑таки прийшов, – звернувся він до товаришів, що причаїлися за ним.
Юрек Тимовський вскочив до класу. Розчаровано махнув рукою:
– Пилка вже на сходах. На ходу розстібає плащ і жахливо сопе… Це ж треба, щоб у такий чудовий, сонячний день на людину чигала ганебна поразка…
– Може, не буде так погано. Найважливіше – не занепадати духом, – прошепотів Томек, стискуючи лікоть свого друга.
Схвильовані хлопці швидко займали свої місця. Виняток становив перший учень класу Павлюк, відомий підлабузник, який серед своїх товаришів славився ябедництвом і шпигунством. Йому‑то боятися було нічого. Він сидів прямо й зі злостивим задоволенням дивився на збентежених товаришів.
Розхвильований Вільмовський сів за парту поряд із Юреком Тимовським. У нього, власне, не було причин побоюватися за себе. Він учився дуже добре, а географія була його улюбленим предметом. Якби серед більшості вчителів він не користувався репутацією «польського бунтівника», то, напевне, був би першим учнем. Сьогодні він боявся лише за свого друга, якому загрожувала явна небезпека. У школі всі знали, що батько Юрека недавно мав неприємності з поліцією. Він був інструктором верхової їзди в манежі на Литовській вулиці, де, як підозрювала поліція, відбувались таємні зібрання поляків, що готували змову проти царської Росії. За це Мельников уже не раз шкодив Юрекові, та й тепер не було сумніву, що він доручив Красавцеву опіку над ним. Томек товаришував з Юреком і дуже любив його батька. Завдяки добрим стосункам із Тимовськими він користувався в манежі деякими привілеями. У вільний час старший Тимовський навчав хлопців верхової їзди. Як запевняв інструктор, Томек тримався на верховому коні вже досить добре. Хлопець цим надзвичайно пишався. Скромні матеріальні умови опікунів не дозволяли йому надто розважатися. З багатьох міркувань безплатне навчання верхової їзди приносило йому величезне задоволення. Тепер Томек із хвилюванням думав про те, скільки турбот і неприємностей очікує батька Юрека, якщо його син не перейде до наступного класу.
Зі шкільним журналом під пахвою Красавцев зайшов до класу. Досить було лише поглянути, щоб помітити його поганий настрій. Човгаючи ногами, він сів за письмовий стіл, розгорнув на ньому журнал і, щось бурмочучи собі під ніс, почав нервово порпатися в кишенях. Не знаходячи того, що було йому потрібне, сердито морщив чоло. Бачачи це, Юрек Тимовський нахилився до Томека й тихо сказав:
– Зараз буде страшний суд! Мабуть, Пилка знову забув удома свої окуляри…
– Так йому й треба! – також пошепки відповів Томек. – А може, він і записника забув сьогодні…
Однак надії хлопців сповнилися лише наполовину. Саме в цю хвилину вчитель дістав із кишені записник, поклав його перед собою й гнівно стенув плечима: окулярів не знайшов. Якийсь час він шукав щось на сторінках записника, а відтак почав зігнутим пальцем водити по журналу, який лежав перед ним на столі.
Урок почався. Красавцев раз по раз викликав когось з учнів на середину класу. Задавав одне або двоє каверзних запитань і ставив у журналі оцінку. Оцінки були дуже суворі.
Томек і Юрек умить зорієнтувалися, що вчитель викликає саме тих учнів, батьки яких вважались «неблагонадійними» щодо Росії. Юрек сидів нахмурений, опустивши на груди голову. Томек неспокійно поглядав на двері.
«Можливо, незабаром пролунає дзвінок, сповіщаючи кінець уроку! – думав він. – Що буде, якщо Юрек схопить двійку з географії?!»
Становище Юрека Тимовського справді було незавидне. Адже й без того він майже з усіх предметів отримував гірші оцінки, оскільки не міг належним чином засвоїти російську вимову.
Красавцев, низько схилившись над журналом, далі водив пальцем по сторінці, тепер він затримував його на прізвищах, які починалися з останніх літер абетки. Ось він викликав Татаркевича.
– Такий провал і якраз у кінці року, – прошепотів Юрек. – Відчуваю, що тепер моя черга…
– Зараз має бути дзвінок, можливо, він не встигне… – заспокоював його Томек, хоч сам уже не вірив у щасливе закінчення уроку.
Мимохіть глянув на вчителя. Той саме ставив оцінку Татаркевичеві, майже торкаючись носом журналу. Ця обставина підказала Томекові шалену ідею. Учитель давно хворів на очі, був дуже короткозорим, а сьогодні, на щастя, забув окуляри, і вся його увага була зосереджена на журналі, у якому він із великим задоволенням ставив погані оцінки.
«Треба, що б там не було, рятувати Юрека, хоча б з огляду на його батька, – вирішив Томек. – Хай буде, що буде! Раз мати народила!»
Красавцев, не відриваючи очей від журналу, вигукнув:
– Тимовський!
– Сиди! – прошепотів Томек і, прагнучи зберегти цілковитий спокій, вийшов замість Юрека на середину класу.
Учні схвильовано заворушилися за партами, але потім завмерли без руху, затамувавши подих. У класі запанувала мертва тиша.
Видно було, що Красавцев готується завдати смертельного удару. Декілька секунд він з іронічною посмішкою на обличчі думав, яке питання поставити, щоб провалити ненависного учня, потім, не підіймаючи й не повертаючи голови, буркнув:
– Ану скажи, який найдовший на землі ланцюг островів?
Завжди рішучий і в небезпечні моменти зібраний Томек зумів перебороти тремтіння голосу. Наслідуючи манеру мови Юрека, він відповів:
– Найдовший на землі архіпелаг утворюють Японські острови. Вони простягайся вздовж східного узбережжя Азії, і їх разом із Малайським архіпелагом омивають чотири великі моря: Охотське, Японське, Жовте та Східнокитайське. Японія складається з п’яти великих островів і близько 500 малих. Чотири великих острови становлять власне Японію. Японські острови – це останній клаптик суші з боку Тихого океану, тому японці називають свою Батьківщину «Країною вранішнього сонця».
Учитель здригнувся, неприємно здивований ясною й чудовою відповіддю. Він негайно задав друге запитання:
– Назви найважливіші вулкани Мексики!
– Найважливішими вулканами Мексики є: Оризава заввишки п’ять тисяч п’ятдесят метрів і Попокатепетль, або Попо, висота якого сягає п’яти тисяч чотирьохсот п’ятдесяти метрів. Вони замикають низовину Мексики з півдня й надають пейзажу країни своєрідної краси.
Від хвилювання Красавцев гучно засопів. Друга відповідь була така ж досконала, як і перша. Він на мить задумався й, нарешті, задав підступне питання:
– Гм, а скажи‑но мені, що ти вважаєш найбільшим світовим досягненням за останнє десятиріччя?
Томек моментально відчув наставлену пастку. Хоч би що він не відповів, Красавцев зможе йому заперечити.
«Треба схитрувати, щоб уразити Пилку», – вирішив він.
І, згадавши статтю, яку прочитав у газеті кілька днів тому назад його дядько, спокійно відповів:
– Найбільшим досягненням цивілізованого світу за останнє десятиріччя, без сумніву, є будівництво Транссибірської залізниці в Росії. Довжина лінії від Москви до Владивостока становитиме вісім тисяч кілометрів. Це одна з найдовших залізниць у світі.
Красавцев сидів нерухомо, немов уражений блискавкою. Звідки цей син «бунтівника» міг здогадатися, про що він спитає? Адже йому тепер ні в якому разі не можна було заперечити. І хоч до цього старий п’яничка‑вчитель не вагався, ставлячи погані оцінки за наказом директора, зараз відмінні відповіді слабого досі учня йому сподобалися. Ні, цього хлопця, попри палке бажання, залишити на другий рік у класі не можна.
«Ну й дідько з ним! Один такий шмаркач не зможе нашкодити великому цареві», – подумав він, а вголос промовив:
– Щастя твоє, що ти підготувався до відповіді… Навіть вимова в тебе покращала. Думаю, що ти міг би знати географію так, як цей хитрун Вільмовський. Ну, сідай на місце!
Томек ледве втримався від сміху. Красавцев швидко поставив у журналі п’ятірку, а всі учні почали тихенько хихотати.
І раптом трапилося щось жахливе. Павлюк встав і сказав:
– Пане вчителю, адже це не Тимовський!
Томек зблід і зупинився. Правда, в цю мить Юрек, який сидів за партою позад Павлюка, боляче смикнув ябедника за вухо, та було вже пізно. Учитель підвів голову, подивився на Томека, але не був упевнений, чи не підводить його зір.
– Підійди‑но ближче, – сказав він.
Томек зробив два маленьких кроки в напрямку до вчителя.
– Ще ближче, – буркнув Красавцев, примружуючи очі.
Томек підійшов до самісінької кафедри.
– Що ж це означає, Вільмовський? – грізно запитав учитель, вдивляючись в обличчя Томека. – Адже я викликав Тимовського!
– Ні, зовсім ні, пане вчителю! Я виразно чув своє прізвище, – відповів Томек, потерпаючи, щоб гучне биття серця не видало його.
– Дурниці мелеш! Я викликав Тимовського, – обурено повторив Красавцев.
Павлюк хотів щось сказати, але Юрек смикнув його за комір шкільної форми, шепочучи:
– Відлупцюємо тебе як бубон, якщо скажеш хоч одне слово, ябедо!
Красавцев, не впевнений у собі, підозріло дивився на Томека. Може, він справді помилково назвав його прізвище?
– Дуже перепрошую, пане вчителю, якщо я погано розчув. – Томек змінив тактику захисту. – Я так хотів відповісти ще раз перед кінцем навчального року… Мабуть, я помиляюсь, тому що ви, пане вчителю, помилятися не можете.
Під впливом несподіваних лестощів Красавцев трохи подобрішав. Вільмовський чудово знав його предмет, тому Красавцев завжди викликав його відповідати, коли на урок приходив інспектор. Попри все вчитель відчув прихильність до цього веселого та кмітливого хлопця. Подивився на годинник, що лежав на кафедрі. Ось‑ось мав пролунати дзвінок. Він вирішив ще раз викликати Тимовського, навпроти прізвища якого в його записнику стояла велика червона крапка.
– Ну, Вільмовський, наступного разу будь уважнішим, інакше буде погано, – суворо сказав учитель.
Томек глибоко зітхнув, як людина, що випливла на поверхню після тривалого перебування під водою. У нього відразу поліпшився настрій. До дзвінка залишились лічені хвилини, і Юрек буде врятований. Щоб виграти час, він низько вклонився вчителеві й, вдаючи, що розкаюється, сказав:
– Мені дуже прикро, пане вчителю, за мою неуважність. Я вам вдячний за те, що ви вибачили мені цю помилку. Ще раз щиро перепрошую, пане вчителю.
– Ну добре, добре, Вільмовський, – пробурмотів Красавцев. – Іди вже на місце. Тимовський, до мене!
Але поки Юрек підійшов до кафедри, у коридорі пролунав дзвінок. Красавцев умить забув про учня.
Сьогодні йому треба було нанести кілька прощальних візитів перед від’їздом на канікули до Росії. Він швидко заховав годинник і записник до кишені й згорнув журнал. Бурмочучи щось собі під ніс, швидко вибіг із класу.
– Ти мене врятував, – прошепотів Юрек Томекові.
Вони разом вийшли в коридор, їх миттю оточили товариші. Усі поздоровляли Томека, дивуючись його відвазі та неабиякому самовладанню. Усі були обурені поведінкою Павлюка. Пропонували відразу дати прочухана ябедникові, але Томек припинив дискусію:
– Я не згоден. Нас викинуть зі школи перед самим закінченням року. Павлюк лише хотів дошкулити мені за те, що я краще вчуся, ніж він. Це наша давня суперечка. Будьте спокійні, я йому відомщу, але поки що це таємниця. Ви побачите, як я йому відплачу за це!
Пролунав дзвінок на наступний урок. Учні повернулися до класу. На загальний подив Томек заговорив до Павлюка, немов між ними нічого не сталось. Уведений в оману показною добродушністю товариша, ябедник заспокоївся.
А Томек справді перебував у чудовому настрої. Він спокійно очікував уроку історії. На урок повинен був прибути інспектор, це рятувало його та Юрека від небезпеки бути викликаним. Адже саме небажання учнів вивчати російську історію обурювало директора школи. Навіть такий учень, як Томек, не раз волів отримати з цього предмета двійку, ніж, наприклад, перераховувати напам’ять членів ненависної полякам царської родини. Зрозуміло, що вчитель історії не допустить компрометації в присутності інспектора. Тому Томек був упевнений, що відповідатиме перший учень класу – Павлюк, і задумав план помсти, весело гомонячи з підлабузником, щоб приспати його пильність.
Двері класу відчинилися, увійшли вчитель історії та інспектор. Як тільки діти привітали бундючного росіянина й посідали, Томек вийняв з ранця картонну коробочку. Обережно трохи підійняв накривку з отворами, зробленими шпилькою. На обличчі його з’явилась хитра усмішка. Величезний жук‑олень, якого Томек зловив три дні тому під час заміської екскурсії, анітрохи не втратив своєї жвавості, незважаючи на перебування в неволі.
Ледве Томек підняв накривку коробки, як комаха висунула свої величезні клешні, прагнучи виповзти на волю. Томек запхнув жука назад у коробку та сховав її до кишені.
Урок зовні проходив так само, як і в звичайний шкільний день. Спочатку вчитель докладно виклав, не заглядаючи навіть до книжки, останній у цьому році фрагмент з історії Росії. Потім, чого він звичайно не робив, нагадав дітям про пройдені вже періоди й закінчив лише тоді, коли інспектор, глянувши на годинник, заявив, що хотів би послухати відповіді котрогось з учнів.
Для Томека настав час діяти. Тільки‑но вчитель нахилився над журналом, немовби задумуючись, кого викликати, як Томек швидко дістав із кишені коробочку й, піднявши трохи накривку, притулив її до спини Павлюка. Величезний жук негайно скористався нагодою й виповз із коробочки. Він опинився на комірі Павлюкового піджака саме в ту мить, коли вчитель викликав його відповідати.
Павлюк зупинився біля кафедри. Низько вклонився інспекторові та вчителеві. На всі запитання відповідав без запинки, немовби читав із книжки. Стоячи струнко, безпомилково повторював новий урок. Учитель із переможною усмішкою поглядав на явно задоволеного інспектора.
Спостерігаючи за успіхом свого супротивника, Томек переживав справжню бурю хвилювання.
«Що трапилося з жуком? – думав він. – Підлиза боїться комах. Яка це була б чудова помста, якби він злякався жука саме зараз, під час показового уроку!»
Жук, однак, глухий до прохань і заклинань Томека, усе ще не подавав ознак життя. І коли Томек почав уже шкодувати, що всі його зусилля пішли нанівець, Павлюк раптом ворухнув головою.
У серці Томека з’явилась надія. Павлюк удруге шарпнув, головою, після чого провів долонею по шиї. Тепер події, про які Томек тільки мріяв, почали наростати зі швидкістю снігової лавини. Павлюк нервовим рухом підніс долоню до очей і, як тільки побачив у ній величезного жука, пронизливо закричав і мимовільно струснув рукою. Жук влучив в обличчя інспектора, той підскочив, немов на нього хлюпнули окропом.
Вибухнув страшенний скандал. Учитель, переляканий не менше, ніж інспектор, суворо вичитав Павлюкові й оголосив догану. При цьому він весь час уклонявся, перепрошуючи роздратованого начальника. Урок, звичайно, було зірвано, бо розгніваний інспектор відразу вийшов із класу, а за ним поспішив схвильований учитель.
Надуваючись, немов павич, Томек удруге за цей день приймав поздоровлення від захоплених друзів: йому одним махом вдалося помститись підлому підлабузникові й підкласти свиню вчителеві, чия надмірна старанність приносила Томекові вдома великі неприємності.
Після уроків повеселілі Томек і Юрек разом вийшли зі школи.

II
ТАЄМНИЧИЙ ГІСТЬ

Попрощавшись з Юреком, Томек зупинився біля маленького скверу в центрі майдану Трьох Хрестів. Задумався над тим, як провести решту пообіднього часу. Йому не хотілося вертати додому після такого цікавого початку дня. Сонячна червнева погода заохочувала до прогулянки містом. Спокуса була тим більша, що досить було перейти майдан, аби опинитися на тінистих, зелених Уяздівських алеях. Якщо він зараз не скористається цією зручною нагодою, то потім удома тітка Яніна, як завжди, знайде тисячу причин, аби більше нікуди його не пустити.
Томек довго розмірковував, як краще провести час, але ніяк не міг остаточно вирішити. Перехитрити тітку було нелегко. Щодень після повернення дітей зі школи вона уважно розпитувала їх про те, що задано вивчити і які оцінки поставили їм учителі; майже щоразу така розмова закінчувалась словами:
«А тепер покажіть ваші щоденники!»
Якщо діти намагались обманути її й у щоденнику стояла інша оцінка, ніж вони казали, відбувалася довга розмова. За пізнє повернення зі школи тітка карала так само, як і за погані оцінки.
Діти тітки Яніни – Ірена, Збишек і Вітек, призвичаєні з дитинства до материної суворості, швидше пристосовувалися до її вимогливості. А ось Томек не вмів навіть удавати, що розкаюється, як це робили вони. Тому тітка карала його частіше, ніж їх.
У тітки Яніни були особливі причини для того, щоб звертати серйозну увагу на Томека. Після смерті матері Томек залишився, по суті, круглим сиротою, й невідомо, що з ним трапилось би, якби Карські, тітка й дядько, не взяли його на виховання. Мати Томека померла через два роки після втечі за кордон чоловіка, який таким чином урятувався від царських жандармів. Тітка Яніна, пам’ятаючи трагедію сестри, як вогню, боялася всякої політики. Адже за участь у ній людині в найкращому випадку загрожувало заслання до Сибіру.
На її прикрість Томек уважав батька героєм й мріяв наслідувати його в усьому. Від батька він успадкував здібності й любов до науки. Як і батько, він особливо цікавився географією. Більшість вільного часу присвячував читанню розмаїтих книжок з описом чужих країв, їх населення, природи, а коли йому потрапляла до рук книжка польського мандрівника й відкривача, Томек просто не міг від неї відірватися. Він більше, ніж його ровесники, знав про трагічну історію Польщі, котра вже понад сто років перебувала під ярмом ворожих держав.
Томекова мати до останніх днів свого життя навчала його справжньої історії Польщі, часто нагадувала йому про батька, котрий змушений був переховуватися від переслідувань за те, що боровся за незалежність своєї Батьківщини.
Тож не було нічого дивного в тому, що Томек нерідко отримував погані оцінки з історії, яку з материних уст знав в іншому варіанті, ніж йому подавали в школі. Постійно вислуховуючи від тітки нотації, він прагнув приховати своє небажання вивчати офіційну історію, але це не завжди йому вдавалося. Оскільки з усіх інших предметів Томек отримував добрі оцінки, класний вихователь уважав, що хлопець може, але не хоче вивчати історію. Після кожної поганої оцінки Томек вислуховував від боязливої тітки масу докорів. Дуже погані справи були в другому півріччі: він отримав догану. Тітка гостро його картала й цього разу схвильовано вигукнула:
– Ти скінчиш так, як твій батько!
Томек ображено запитав її:
– Тітусю, ви й справді вважаєте, що мій тато зробив щось погане?
– Він загнав у могилу твою матір, а мою сестру! – з гнівом вигукнула тітка.
І саме тоді Томек і тітка Яніна пережили велику несподіванку. Дядько Антоній, який звичайно мовчки горбився над своїми бухгалтерськими книгами, раптом пошпурив на стіл ручку й, мабуть, уперше за своє життя озвався до дружини піднесеним тоном:
– Коли ти, нарешті, перестанеш мучити цього відважного хлопця? Чому ти хочеш убити те, що є в нього найкраще?
Від несподіванки тітка заніміла, а Томек неабияк здивувався. А втім, усі швидко заспокоїлися, оскільки дядько, поправивши нервовим рухом окуляри на носі, знову нахилився над розкладеною на столі книгою. Відтак тітка цілком змінила своє ставлення до Томека. Вона перестала підганяти його до ґрунтовного вивчення історії, але тим суворіше обмежувала його перебування поза домом. Ось чому прогулянки містом та уроки верхової їзди становили для Томека особливу спокусу.
Томек у задумі стояв на майдані Трьох Хрестів. Якщо він зараз повернеться додому, йому негайно доведеться сідати за уроки, а потім треба буде допомагати молодшим двоюрідним братам. Нудьга страшенна! Як приємно було б піти до Ботанічного саду! Що ж робити? Під час цих вагань і боротьби із самим собою раптом спала йому на думку чудова ідея: «Нехай вирішить доля, що мені робити».
І він попрямував до найближчого вуличного ліхтаря, рахуючи кроки й примовляючи:
– Прогулянка, дім, прогулянка, дім, прогулянка, дім, – і, на превелику свою радість, зупинився біля ліхтаря на слові «прогулянка».
Томек зітхнув із полегкістю, дякуючи долі за таке вдале розв’язання складної проблеми. Швидкими кроками він пішов на Уяздівські алеї. Незабаром опинився в Ботанічному саду й швидко забув про неприємності, які чекали на нього вдома. Сів у тихому куточку. П’янкий запах квітів і миле щебетання птахів навіювали приємні мрії. Звичайно, в такі хвилини Томека огортав смуток за майже зовсім незнайомим батьком. Він заплющував очі… І в його уяві вимальовувався нечіткий образ високого чоловіка, обличчя якого не міг пригадати. Він не знав навіть, де батько тепер перебуває й що робить. Тітка Яніна ретельно приховувала від нього цю таємницю. Листи від батька приходили дуже рідко, проте регулярно, двічі на рік, листоноша приносив тітці виклик на поштамт. Після кожного такого виклику тітка купувала дітям нові костюмчики. Це був явний знак, що Томеків батько надіслав гроші.
Подружжя Карських ставилося до Томека так само, як і до своїх дітей. Єдина відмінність була в тому, що Томек відвідував приватні уроки англійської мови в англійки, що оселилася у Варшаві. Плата за навчання іноземної мови порівняно з заробітною платнею дядька Антонія становила надто великий відсоток. Тому Томек був упевнений, що користується з цього привілею виключно на вимогу свого батька. Отож, бажаючи зробити йому приємність, він учився дуже старанно. Уперто зазубрюючи англійські слова, він думав: «Нехай знає, як я його люблю».
Тепер, сидячи в парку на лавці, він обдумував свою першу розмову з батьком, якщо колись із ним зустрінеться. Звичайно, розмова вестиметься англійською мовою, адже батькові, либонь, буде цікаво довідатися про результати такого дорогого вивчення цієї мови. Через те Томек сам задавав собі запитання й відповідав на них, вишукуючи в словнику важкі вирази, і навіть не помітив, як минули три години. Тим часом до парку прибувало щораз більше людей. Зрештою, заглиблений у свої думки, Томек звернув на них увагу.
«Мабуть, уже дуже пізно, – подумав він. – Тітка Яніна знову сердитиметься… Цікаво, чи вона й цього разу покарає мене?»
Несподівано погляд його зупинився на зелених кущах.
«Ага, раз доля порадила мені піти на прогулянку, то нехай, отже, й відповість на це запитання», – вирішив він і відразу зламав маленьку гілку. Відриваючи листок за листком, повторював: «Буде покарання, не буде, буде, не буде…»
Томек повеселішав, кидаючи на землю останній листок. Вийшло, що «покарання не буде». Тоді він почав розмірковувати: «А чому не буде? Адже тітка завжди звертала увагу на пунктуальне повернення зі школи. Можливо, у неї розболілась голова? Якщо вона лягла й заснула, то, звичайно, покарання не буде. А може, пішла за покупками й не спитає, чи повернувся я вчасно?»
Томек вирішив якнайшвидше переконатися у правильності свого ворожіння й поспішив додому. З Уяздівських алей до Мокотовської вулиці було недалеко, й, опинившись незабаром біля брами будинку, він завагався. Що буде, якщо гадання підведе? До того ж Томек не любив, коли тітка хвилювалась через нього. Та більше терпіти цю непевність він не міг, отже, швидко шаснув у браму й зупинився в кінці внутрішнього подвір’я. Подивився на темні, як правило, вікна третього поверху й відчув неспокій: у вітальні горіло яскраве світло. Це була виразна ознака того, що в квартирі тітки діється щось незвичайне. Отже, покарання таки не мине його?
«Погано, справді погано, – зажурився Томек. – Виходить, гадання підвело. Ну звичайно, адже сьогодні субота, а тітка завжди казала, що всілякі гадання збуваються лише в понеділок, середу й п’ятницю. Як же я не подумав про це раніше!»
Готовий до найгіршого, Томек повільно піднявся на третій поверх. Натиснув кнопку дзвінка. Двері відчинила двоюрідна сестра, Ірена.
– Де ти був так довго? – запитала вона підвищеним тоном.
Томек махнув рукою й пробурмотів:
– Доля зіграла зі мною лихий жарт. Я зовсім забув, що сьогодні субота…
– Що ти мелеш? – нетерпляче перервала його Ірена.
– Тітка дуже сердиться? – запитав Томек, не звертаючи уваги на її слова.
– Не знаю, вона й батько вже три години сидять у вітальні, зачинившись з якимось таємничим гостем.
Томек полегшено зітхнув на повні груди. У нього відразу ж поліпшився настрій. Отже, гадання на листках виявилось найправдивішим з усіх відомих йому засобів дізнатися про майбутнє.
– А де Вітек і Збишек? – звернувся він до дівчинки, заінтригований її збудженням.
– Підглядають через замкову щілину, – швидко пояснила Ірена.
– Їм за це перепаде, якщо тітка помітить. Хіба вони ніколи не бачили гостей? Ти також, мабуть, підглядала?
– Атож! Ти, Томеку, сьогодні щось дуже запишався! – відповіла невдоволено сестра. – Більше ти нічого від мене не довідаєшся!
– Ти все одно довго не витримаєш, тому краще відразу розкажи про те, що знаєш!
– Я певна, ти зараз попросиш, щоб записати тебе в чергу підглядати в замкову щілину, як тільки довідаєшся, що це зовсім не звичайний гість. Ледве він увійшов до передпокою, як від нього війнуло справжніми джунглями.
– Можливо, це в нього такі парфуми? – жартома сказав Томек.
– Ти дурень! – обурилась Ірена. – Справа зовсім не в запахові. Він виглядає так, немовби щойно повернувся із самого центру Африки.
– І що ж було далі? – спитав Томек.
– Гість щось сказав мамі, вона мало не зомліла й погукала: «Антосю, Антосю! Іди швидше сюди, у нас незвичайний гість!» Потім вони втрьох зачинились у вітальні й досі розмовляють.
Томек зблід і випустив із руки ранець. Його схвилювала несподівана думка.
– Ірено, ти справді не знаєш, хто це? – запитав глибоко зворушений Томек.
– Я ж тобі сказала, що не знаю. Та бачу, що ти вже також зацікавився нашим гостем!
Томек угамував своє хвилювання. Він подумав, що якби це був його батько, то дядько й тітка не приховали б цього від своїх дітей. Тому він подивився на Ірену з удаваною байдужістю й сказав:
– Цікавість цікавістю, але підслуховувати й підглядати через замкову шпарину негарно. Проте якщо ви вже це робите, то буде краще, коли гнів тітки впаде на нас усіх.
– Лицемір! Однак не тратьмо дорогоцінного часу, – посміхнулась Ірена. – Віднеси ранець до кімнати, й ходімо на наш спостережний пункт.
Вони навшпиньках увійшли до їдальні. Збишек, нахилившись, вдивлявся в замкову щілину. Вітек стояв поряд із ним і робив рукою знаки, щоб вони підійшли ближче.
– Що там відбувається? – тихенько спитала Ірена.
– Мама плаче, а тато ходить по кімнаті, розмахує руками й говорить. Гість сидить у кріслі й слухає. О, нарешті він заговорив! – повідомив Збишек.
Томек торкнувся його плеча й знаками дав зрозуміти, що теж хоче подивитися в замкову щілину. Збишек тільки махнув рукою, вимагаючи, щоб йому не заважали. Роздратований Томек схопив його за вухо й відтягнув від дверей. Нахилившись до дверей, заплющив ліве око, щоб краще бачити. У кріслі сидів високий чоловік. На смаглому обличчі блищали великі, світлі очі. Він щось розповідав тітці, яка плакала. Томек вирішив будь‑що‑будь почути слова гостя й притис вухо до замкової щілини.
– Чи не краще було б дозволити хлопцеві самому прийняти рішення? – запитав незнайомець.
Раптом Томек засичав від болю й ударився головою об ручку дверей. Злякавшись, відскочив від дверей, а Збишек, усе ще тримаючи в руках шпильку, якою він уколов Томека, відразу ж прикипів очима до щілини. Перш ніж Томек устиг йому відімстити, Збишек осів на підлогу від раптового удару по голові дверима. На порозі став дядько Антоній.
– Що тут відбувається? – запитав він. – Ірено, займися хлопцями, а ти, Томеку, оскільки вже повернувся додому, заходь до нас у вітальню.
Томек нерішучою ходою увійшов до кімнати. Щось не дуже схоже було на те, що його мине покарання. На всякий випадок він зупинився неподалік від дверей. Потерпаючи зі страху, він із цікавістю глянув на таємничого гостя й сказав:
– Добрий вечір!
– Це наш вихованець, Томек Вільмовський, – сказав дядько Антоній і, обернувшись до хлопця, додав: – Томеку, це друг твого батька – Ян Смуга; він приїхав до тебе з вісточкою від нього.
– Друг мого тата! – вигукнув Томек і раптом відвернувся, щоб приховати сльози, які набігли йому на очі.
Смуга підійшов до нього. Мовчки обійняв і пригорнув його до себе. У кімнаті довго панувала тиша.
Потім гість узяв Томека за руку, посадив у крісло поряд із собою й промовив:
– Яка приємна несподіванка! Твій батько розповідав про тебе як про зовсім малого хлопця. А ти, Томеку, вже майже дорослий парубок, до того ж, за словами тітки й дядька, навіть герой. Твій батько, безумовно, буде цьому радий. Чи здогадуєшся, чому він прислав мене, замість того, щоб прибути самому?
Почувши на свою адресу похвалу, Томек почервонів. Проте мужньо здолав своє хвилювання й відповів:
– Так, здогадуюсь. Батькові довелось тікати з краю, щоб його не заарештували за участь у змові проти царя. Певно, йому ще й зараз загрожує небезпека.
– Це правда, Томеку. Якби він повернувся до Польщі, то його заарештували б. Ось чому він не може приїхати до тебе.
– Знаю.
– Чи хотів би ти побачитися з батьком?
Почувши про можливість побачити батька, який за ним так сумував, Томек у першу хвилину занімів від хвилювання. Потім радісно вигукнув:
– О, так, дуже хотів би побачити тата! Я навіть уже придумав, яким чином це зробити, тільки…
– Що «тільки»? – підхопив Смуга, уважно спостерігаючи за хлопцем.
– Тільки мені було жаль тітки й дядька, – закінчив Томек.
– Не розумію, що це за спосіб, який ти придумав, можливо, поясниш?
Томек трохи повагався, глянув на тітку, яка, бачачи його нерішучість, усміхнулась і заохотливо сказала:
– Наш гість – друг твого батька, Томеку. Крім того, він приїхав до тебе за його дорученням. Якщо він запитує, треба щиро відповідати.
– Може, це й не дуже розумно, але я хотів зробити щось таке, після чого мені також треба було б утікати за кордон, – швидко відповів Томек, переконавшись, що тітка зовсім не сердиться на нього.
– Ого, це дуже цікаво. Що ж ти хотів зробити? – запитав зацікавлений Смуга.
– Я вирішив написати на класній дошці: «Геть тирана‑царя!» Я думав, що тоді напевно захочуть мене арештувати, і тому я мав би підставу для втечі.
– І ти б це зробив, Томеку? – з жахом вигукнула тітка.
Збентежений Томек насилу опанував себе й, почервонівши, відповів:
– Я це вже зробив, тітонько, того дня, коли підлабузника Павлюка не було в класі. На щастя, коли до класу ввійшов вихователь, я перелякався й швидко стер напис із дошки. Я раптом згадав, що міг би загнати тебе в могилу, як тато загнав маму…
Тітка заніміла, а Смуга обережно спитав:
– Хто тобі сказав, що твій батько загнав маму в могилу?
– Тітка Яніна, – пробурмотів Томек, відчуваючи, що бовкнув дурницю.
Смуга глянув на Карську. Та заплакала. І лише трохи згодом сказала, мовби виправдовуючись:
– Я ж вам казала, як потерпаю за хлопця. Він і надто розвинений як на свої роки й справді занадто багато думає… про це. Ось тільки що ви почули, прямий доказ!
– Мила пані, Анджей дуже вдячний вам за виховання Томека, – відповів Смуга. – Все‑таки не треба забувати, що дружина Анджея була вельми зацікавлена політичною діяльністю чоловіка. Коли виникла загроза арешту, вона підтримала ідею його втечі за кордон. Адже в найкращому випадку йому загрожувало заслання до Сибіру… Перед тим, як з’явитися до вас, я зустрівся з давнім приятелем Анджея. Він підтвердив наше переконання в тому, що приїзд Анджея до Польщі все ще неможливий. А те, що сказав нам Томек про свої плани, здається мені, може бути аргументом, аби переконати вас у тому, що краще й навіть… безпечніше для вас прийняти пропозицію його батька.
Тітка Яніна затулила обличчя руками. Дядько Антоній, який досі мовчав, підвівся зі стільця й підійшов до хлопця.
– Томеку, ми хочемо тебе про дещо спитати, але перше, ніж відповіси, добре подумай. Ти чув, що твій батько не може повернутися до Польщі через небезпеку арешту, який йому все ще загрожує. Але він дуже сумує за тобою й хотів би мати тебе біля себе. Ми, звичайно, тебе дуже любимо: ми виховували тебе нарівні зі своїми дітьми… Нам важко погодитися з думкою, що ти покинеш нас і поїдеш так далеко. Але ми бажаємо тобі добра. Тому хочу додати, що коли б ти справді вирішив поїхати до батька, то завжди зміг би повернутися до нас, як до власного дому. Ти вже досить розумний хлопець, і ми вирішили надати тобі право вибору.
Думка, що він незабаром може побачити батька, за яким тужив усі ці довгі роки, схвилювала Томека й наповнила великою радістю. Проте він звик уважати дядька й тітку своїми батьками. Адже вони також його любили. Ось тітка безперервно витирає очі хустиною, а звичайно мовчазний дядько звернувся до нього прямо‑таки з промовою, яку виголосив з великим хвилюванням.
Томекові важко було відразу це вирішити. Що їм сказати? Нарешті він звернувся до Смуги:
– Ви впевнені, що тато дозволить мені приїхати до тітки й дядька, якщо я захочу їх відвідати?
– Яв цьому абсолютно впевнений, – серйозно відповів Смуга.
– Якщо тато сумує за мною, то я дуже хотів би до нього поїхати, а до тітки й дядька буду часто приїжджати, – вирішив Томек.
Тітка Яніна знову розплакалась, а потім обійняла Томека й, витираючи очі хустинкою, вийшла з кімнати, щоб розпорядитися щодо вечері. Ірена, Вітек і Збишек, довідавшись про від’їзд Томека до батька, вбігли до вітальні. Привітавшись із гостем, найстарша серед дітей і найспритніша Ірена звернулась до нього:
– Скажіть, будь ласка, де зараз Томеків тато? Адже ми навіть не знаємо, куди поїде наш братик.
– На прохання вашої мами я не сказав про це Томекові під час нашої розмови. Ми воліли, щоб це не вплинуло на його рішення. Тепер уже немає потреби зберігати цю таємницю.
– Ай справді, я геть забув запитати про це! – вигукнув Томек. – Стільки незвичайних і важливих новин відразу… Де мій тато, скажіть, будь ласка!
– Він чекає нас у Трієсті, на березі Адріатичного моря, – пояснив Смуга.
– Трієст знаходиться в Австро‑Угорщині, – сказала Ірена, задоволена, що може похвалитися своїми знаннями з географії.
– І ми там будемо жити? – здивувався Томек.
– Ні, ми не будемо жити в Трієсті, – відповів Смуга. – Щоб ти правильно все зрозумів, я повинен розповісти тобі дещо про долю твого батька. Після втечі за кордон він дуже тужив за тобою й твоєю матір’ю. Хотів узяти вас до себе, але не встиг зібрати для цього достатньо грошей, як твоя мати раптово померла. З цього часу лише мандрівки по світу помагали йому забути про своє нещастя. Випадково він познайомився з одним із працівників Ґаґенбека Ти повинен знати, що Ґаґенбек – власник великого підприємства, що займається постачанням з усього світу диких тварин до цирків і зоопарків. Оскільки цей знайомий твого батька збирався у тривалу експедицію по тварин до Південної Америки, твій батько, як географ, вирішив узяти участь у цій експедиції. З того часу минуло вже шість років. Твій батько став відомим мисливцем за дикими тваринами й подружив із цим працівником підприємства Гаґенбека. Тепер на спеціально обладнаному пароплаві для перевезення тварин вони збираються вирушити на полювання до Австралії. Гаґенбек хоче заснувати великий зоологічний парк у Штеллінґені біля Гамбурга, де найрізноманітніші тварини житимуть в умовах, максимально наближених до природних. Твій батько разом зі своїм другом зобов’язались привезти до цього зоопарку деяких тварин з Австралії.
– Невже і я поїду до Австралії?! – з недовірою запитав Томек.
– Так! Разом із батьком ти поїдеш до Австралії ловити диких кенгуру.
Томек на мить аж занімів від цієї дивовижної новини. Те, що він почув, перевершувало всі його найсміливіші мрії.
Вітек і Збишек слухали слова гостя з роззявленими від здивування ротами. Лише Ірена здогадалась задати гостеві запитання:
– Скажіть, а хто цей друг Томекового тата?
– Не здогадуєшся? – запитанням на запитання відповів Смуга.
– Це, звичайно, ви! – з тріумфом заявила Ірена. – Як тільки ви зайшли до передпокою, я відразу відчула тут запах джунглів. Саме так я уявляла собі великих мандрівників.

III
ЗУСТРІЧ ІЗ БАТЬКОМ

Упродовж декількох днів після візиту несподіваного гостя Томек перебував немовби уві сні: йому здавалося, що він ось‑ось прокинеться й повернеться до повсякденного сірого життя. Він важко вірив у те, що його очікують такі разючі зміни! Незважаючи, однак, на ці його побоювання, Смуга не зникав. Навпаки, Томек постійно відчував його безперечну опіку.
Виявилось, що Смуга надзвичайно підприємлива людина. Завдяки його енергії Томек уже через три дні отримав документи, необхідні для виїзду за кордон. Правда, це вимагало великих зусиль і значних коштів, але уповноважений батька з цим зовсім не рахувався. На докори Карських із приводу зайвих витрат він із посмішкою відповідав, що утримання в Трієсті пароплава з усім екіпажем, який чекав їхнього приїзду, обходиться значно дорожче, ніж додаткові витрати, пов’язані з залагодженням формальностей від’їзду. Мабуть, мандрівник користувався тут чималим впливом, якщо навіть директор гімназії Мельников не лише не перешкоджав, а й допомагав йому. Ще до закінчення навчального року Томек отримав свідоцтво про переведення його до наступного класу.
Незважаючи на блискучі перспективи, що відкривалися перед Томеком, дядько Антоній і тітка Яніна не приховували турботи про майбутню долю хлопця, якого вони вже звикли вважати своїм сином. Особливо переживала тітка, заламуючи руки й плачучи, коли Смуга на прохання Томека та його двоюрідних братів розповідав про умови життя в далекій і так мало відомій ще Австралії.
Розповіді мандрівника про п’ятий континент для мешканців Варшави звучали справді страхітливо. І дійсно, як можна порівнювати тихі вулиці рідного міста з випаленими сонячним палом неозорими австралійськими степами й пустелями, з густими хащами колючих чагарників, з нетрями дрімучих лісів, висохлими руслами річок, які після дощів блискавично заповнюються стрімкими потоками води, з піщаними бурями та різкими коливаннями температури? А надто дикі собаки динго, кенгуру, страуси ему та багато інших, зовсім невідомих у Європі дивовиж і небезпек чигали на Томека під час його мандрівки.
Томекові аж розпирало груди від гордості, коли він слухав тітчині побоювання й бачив неприховане захоплення розповідями Смуги, що з’являлися в очах двоюрідних братів і сестри. І все‑таки, в міру того, як наближався день від’їзду, він із сумом, а іноді й зі страхом думав про розлуку з усім, що йому було дороге.
Остаточне прощання з дядьком і тіткою відбулось на пероні варшавського вокзалу. Томек із великим хвилюванням обійняв дядька Антонія, котрий того дня був ще мовчазніший, ніж звичайно, й розплакався, побачивши сльози на очах у тітки Яніни. Він довго прощався з Іреною, Збишеком і Юреком Тимовським, який разом зі своїм батьком відпровадив його на вокзал. Зайнявши місце у вагоні, він раптово відчув себе всіма покинутим і самітним. У перші години мандрівки він ледве розумів те, що йому говорив Смуга. Сидів неуважний і навіть не дивився на сусідів по купе. Пожвавішав Томек лише на прикордонному пункті, коли Смуга шепнув йому на вухо, що вже не скоро побачить ненависні йому мундири російських чиновників. Через дві години вони прибули до Кракова, де Смуга вирішив зупинитися на короткий відпочинок. Тут Томек нарешті позбувся гнітючого відчуття смутку, і к и плюванням відвідав Вавельський замок – стародавню резиденцію польських королів, зійшов на величний курган, насипаний співвітчизниками на пам’ять про Костюшка – національного героя, ознайомився з іншими пам’ятками старовини, що збереглися в місті – колисці польської культури.
Після дводенного відпочинку Томек зі Смугою виїхали потягом до Відня. Величезне чуже місто, що вирувало вільним життям, привело Томека в радісний настрій, він повеселішав, до нього повернулися гумор і властива йому фантазія.
Утішений гарним самопочуттям молодого товариша по мандрівці, Смуга вирішив переночувати у Відні; отож вони сіли в потяг, який прямував до Трієста, лише вранці другого дня.
Спочатку Томек дивився у вікно вагона з великим інтересом: адже вони їхали однією з найкращих залізниць у Європі. Потяг то звивався на крутих поворотах гірської траси, то піднімався на схили гір, то зникав у темних тунелях, то зависав на віадуках, перекинених через провалля, і Томек милувався мальовничим пейзажем, що постійно змінювався.
Після кількох годин їзди Томек, намилувавшись чудовими краєвидами, засипав Смугу численними запитаннями. Під час цієї тривалої розмови йому вдалось отримати надзвичайно важливу інформацію.
По‑перше, він остаточно переконався, що батько чекає на них у Трієсті, бо Смуга послав йому телеграму з повідомленням про час приїзду. По‑друге, він довідався, що вони попливуть до Австралії старим вуглевозним пароплавом, тоннажністю у дві тисячі тонн, уже вилученим із регулярного плавання. Підприємство Гаґенбека купило цей пароплав за безцінь на аукціоні та відремонтувало його на верф’ях Трієста. Трюми пароплава пристосували для перевезення диких тварин. І ось тепер колишній вуглевоз мав вирушити у свій перший рейс як плавучий звіринець.
Крім того, Томек дещо поглибив свої знання про австралійську фауну. Наприклад, він довідався про те, що сумчасті ссавці, які належать до другого класу ссавців, – це не лише довгоногі стрибуни кенгуру. До цієї групи належать тварини дуже розмаїті за зовнішнім виглядом і способом життя. Серед сумчастих є хижаки, які харчуються м’ясом хребетних тварин, є комахоїдні й травоїдні. Одні з них пересуваються стрибками, як кенгуру, інші бігають, лазять; є й такі, що живуть у земляних норах, подібно до наших кротів.
Характерною ознакою всіх сумчастих є сумка на животі самок, у якій заховані молочні соски. Усі сумчасті належать до живородних тварин і годують маленьких молоком. Отже, вони є ссавцями з буквальному значенні цього слова. Сумчасті вже давно вигинули майже на всіх континентах, але в Австралії ще збереглось близько ста шістдесяти видів цих тварин.
Не менше зацікавили Томека такі своєрідні для Австралії однопрохідні тварини, які хоч і належать до ссавців, але за будовою стравоходу та сечостатевих органів схожі на птахів, земноводних і плазунів. У першому підкласі ссавців однопрохідні утворюють один ряд тварин, що поділяється на дві родини: качкоподібні та єхидні.
Томек без утоми розпитував Смугу про диких і хижих собак динго, про риб, що дихають одночасно жабрами та легенями, про птахів‑лірохвостів і про багатьох інших цікавих тварин.
Розповіді мандрівника, хоча й були не дуже детальними, неабияк схвилювали Томека, і він почав розпитувати Смугу про жителів Австралії, про клімат та інші особливості континенту. Відповідаючи на град запитань, Смуга відчув спочатку легке лоскотання в горлі, а потім його стало хилити на сон.
Незабаром він дійсно заснув, перервавши мову на півслові. Сидів навпроти Томека й, не зважаючи на дуже незручне положення, проспав уже майже годину. Спочатку Томек дивився на нього з докором. Він не міг зрозуміти, як можна так раптово заснути під час дуже цікавої розмови. Потім він заспокоївся й з цікавістю спостерігав за кумедними рухами голови й тулуба заснулого супутника.
«Якщо тато спить так само міцно, як пан Смуга, то в Австралії ми поживемо недовго, – підсумував зрештою Томек, – бо можна заснути де‑небудь у пустелі й прокинутися в шлунках диких динго. Доведеться наглядати за ними».
Такими розмірковуваннями Томек коротав час, не здогадуючись, що градом своїх запитань він нагнав сон на свого опікуна. І справді, мисливець, який міг без перепочинку та сну цілими тижнями ганятися за дикими звірами, заснув від утоми, відповідаючи на запитання чотирнадцятирічного хлопця.
Минала година за годиною. Смуга спав непробудним сном. А потяг тим часом наближався до Трієста. Пасажири вже почали готуватися до виходу. Томек захвилювався. Вигляд супутника, що міцно спав, раптом викликав у нього жахливу підозру. З дитинства він цікавився пригодами славетних мандрівників. Знав багато про небезпеки, що підстерігали їх на чужих континентах. Смуга мандрував багато й недавно сказав Томекові, що довгий час перебував в Африці. Хто знає, чи не вкусила його якась зла муха цеце? Можливо, Смуга захворів на сплячку. Томек почав крутитися, голосно кашляти, але це нічого не допомагало. Смуга спав, як убитий. Тепер Томек усвідомив жах свого становища. Якщо це сонна хвороба, то він не впізнає батька на вокзалі, адже в нього не було навіть його фотографії. Проте через кілька хвилин обличчя в нього проясніло.
«Викличу двох носильників і накажу носити сплячого Смугу по перону, – вирішив він. – Тоді батько напевно впізнає нас!»
Заспокоївши себе цим, Томек чекав дальших подій. На щастя, його побоювання виявилися даремними. Ледве потяг почав зменшувати швидкість, як Смуга розплющив очі й відразу поглянув на годинник.
– Зараз висідаємо, – сказав він. – Я трохи задрімав. Ти не нудьгував, Томеку?
Томек серйозно поглянув на свого супутника й, мить повагавшись, запитав його:
– Ви впевнені, що під час перебування в Африці вас не вкусила муха цеце?
Смуга сприйняв це запитання як продовження розмови, перерваної його сном, і відповів:
– Ні, мене не вкусила муха цеце, але мені доводилося бачити жителів Африки, хворих сонною хворобою.
– А ця хвороба заразлива? – не вгавав Томек.
– Ні, її переносять тільки мухи цеце.
– Ви в цьому абсолютно впевнені?
– Чому ти про це запитуєш? – здивувався Смуга.
– Може, в Трієсті ви все‑таки підете до лікаря?
Лише тепер мандрівник здогадався, що непокоїло Томека. Він розсміявся.
– Не бійся, – сказав він, повеселівши, – я абсолютно здоровий і в степу можу прокинутися навіть від шелесту трави.
Томек хотів був натякнути, що він може прокинутися в Шлунку дикого динго, але в цю хвилину за вікнами потяга попливли вже станційні будівлі Трієста.
Потяг зупинився на пероні. Смуга негайно відчинив вікно й, вихилившись, уважно роздивлявся на всі боки, намагаючись відшукати Томекового батька. Незабаром він привітно замахав комусь рукою, й через декілька хвилин Томек опинився в міцних обіймах високою, широкоплечого чоловіка.
– Нарешті ми разом, мій любий синочку, – почув Томек і відразу забув багато місяців тому підготовлену привітальну промову, яку хотів виголосити під час зустрічі з батьком. Спромігся лише заволати, як це робив колись давно, маленьким хлопчиком:
– Мій, мій любий таточку! – І розплакався, як маленька дитина.
Батько також витирав сльози з очей. Син нагадав йому передчасно померлу дружину, яку залишив на батьківщині, і найважчу в його житті хвилину розлуки з нею. Стискаючи сина в обіймах, цей сильний, загартований у боротьбі зі злигоднями чоловік ледве стримував хвилювання. Нарешті після тривалого мовчання сказав:
– Голову догори, Томеку! Тепер, коли ми разом, найгірше вже позаду.
Свідок їхньої зустрічі Смуга з делікатності не вимовив жодного слова. Знаючи вже трохи про захоплення Томека, він спробував перевести розмову на іншу тему.
– Чи готовий наш корабель до відплиття? – запитав він.
– Цілком. Завтра знімаємось з якоря, – відповів Вільмовський.
– Ми йдемо зараз на корабель? – поцікавився Томек, витираючи сліди сліз на обличчі.
– Сьогодні переночуємо в готелі, – відповів Вільмовський. – На «Алігатор» перейдемо завтра вранці. А зараз запрошую вас на обід, приготований на терасі готелю на честь нашої зустрічі.
Раптом у порту, що знаходився поблизу вокзалу, пролунав могутній рев пароплавної сирени. Очі Томека засяяли радістю. Він міцно схопив батька за руку. Вони вийшли з приміщення вокзалу на вулицю. До готелю поїхали кінними дрожками.
Ледве Смуга й Томек устигли вмитися з дороги, як Вільмовський повів їх на заставлену столиками терасу. Звідси відкривався чудовий краєвид на блакитні води Адріатичного моря.
Томек із цікавістю дивився на щогли кораблів, що виднілися вдалині. Він дуже радів, коли батько показав на столик біля краю тераси, звідки добре видно було частину порту.
Чекаючи на подання обіду в затінку великого кольорового парасоля, розп’ятого над столиком, батько почав розпитувати сина про все, що діялось удома після його втечі.
Томек розповів, що мати часто бувала сумна й плакала. Щоб прогодувати себе та сина, вона стала давати уроки. Потім вона раптово захворіла. Він також розповів, що мати не приховала від нього причину батькової втечі з краю, й похвалився при цьому обізнаністю з правдивою історією Польщі.
Коли Смуга розповів, що Томек хотів зробити в школі, аби мати привід для втечі за кордон, Вільмовський обійняв сина й повеселішав.
Під час обіду друзі обмінювалися зауваженнями щодо приготування до плавби.
– «Алігатор» чудово пристосований до перевезення тварин морем, – провадив Вільмовський. – Весь екіпаж уже на борту, ми готові вийти в море в будь‑який момент.
– А хто капітан «Алігатора»? – спитав Смуга.
– Ірландець, капітан Мак‑Дугал. Він, напевне, плавав уже по всіх морях та океанах. Крім матросів, на борту знаходиться п’ять чоловік, яких прислав нам Гаґенбек для догляду за тваринами.
– Чи всі формальності, що їх вимагає австралійська влада, залагоджено? – не вгавав Смуга.
– Цим зайнялось підприємство Гаґенбека, скориставшись послугами директора зоологічного парку в Мельбурні, зоолога Карла Бентлі. Він також поїде з нами як експерт, – відповів Вільмовський. – Усі документи я отримав чотири дні тому. Нам запропонували одночасно перевезти в Австралію п’ятдесят верблюдів з Африки, а також слона та бенгальського тигра з Цейлону. Отож ми не попливемо до Австралії порожнем.
– Де саме в Африці братимемо верблюдів?
– У Порт‑Судані.
– Тобто в Східній Африці на Червоному морі, – негайно додав Томек.
– А де в Австралії ми маємо їх вивантажити? – знову спитав Смуга.
– У Порт‑Огасті, – відповів Вільмовський.
– І ми теж там зійдемо? – зацікавився Томек.
– Так, там ми залишимо пароплав. Слона й тигра ми звідти відправимо залізницею до зоопарку в Мельбурні.
– А хіба верблюди не призначені для зоопарку? – здивовано запитав Томек.
– Ні, вони подорожуватимуть зовсім з іншою метою. Поселенці Південної та Західної Австралії використовують цих тварин як тяглову силу через їхню здатність довго обходитись без води, – відповів Вільмовський.
– Чи не можна вже сьогодні перебратися на пароплав? – попросив Томек.
– Ні, не можна, – відповів батько. – Ми повинні спочатку забезпечити тебе належним одягом для подорожі та ще деякими дрібницями, які знадобляться тобі в дорозі.
Смуга та Вільмовський зайнялись розподілом обов’язків між окремими членами експедиції. Томек мовчки слухав їхню розмову, і його брала дедалі більша нетерплячка. Незабаром Смуга помітив це й, здогадавшись про причину хвилювання хлопця, сказав:
– Оскільки кожен учасник експедиції повинен виконувати певну функцію, слід би й Томекові доручити якусь відповідальну справу.
– Я вже думав про це, – відповів Вільмовський і, звертаючись до сина, запитав: – Ти вмієш стріляти?
Томек почервонів від задоволення. Йому було приємно, що батько готовий доручити йому відповідальну справу, яка вимагала вміння стріляти. Але як же йому признатися, що, крім іграшкової рушниці, ні разу в житті не тримав у руках іншої зброї? Тому Томек кашлянув кілька разів і пробурмотів:
– Залежить… із чого.
– Ну, приміром… зі штуцера?
– Звичайно, вмію, – на всякий випадок підтвердив Томек, побоюючись утратити приємне завдання.
– Чудово, – сказав Вільмовський, непомітно підморгнувши Смузі. – Ми хочемо доручити тобі забезпечення експедиції свіжим м'ясом.
– Це означає, що я займатимусь полюванням?
– Так! Чи це тобі не подобається?
– Я думаю, що… зумію, – відповів Томек, намагаючись зберегти цілковиту врівноваженість, хоча в ролі мисливця почував себе дуже невпевнено.
– У такому разі справу можна вважати залагодженою, – підсумував розмову Смуга.
Усі троє подалися до міста за покупками. Ще до того, як посутеніло, Томек мав усе необхідне для участі в експедиції. Він власноручно запакував у валізу теплі сорочки, штани й міцні шнуровані черевики з високими халявками, які повинні були охороняти нош від укусів отруйних змій, що водилися в Австралії. Решта речей, за словами батька, вже чекали на нього в каюті на «Алігаторі».
Щоб востаннє перед тривалою морською мандрівкою добре відпочити на суші, вони рано лягли спати. Томек, незважаючи на враження, яких він зазнав протягом дня, заснув відразу. Всю ніч йому снилось полювання на кенгуру й динго.
Тимчасом як Томек переживав уві сні багато героїчних пригод, його батько, навпаки, довго не міг заснути. Спогади, викликані приїздом сина, позбавили його спокою. Дуже багато турбот і нещасть спіткало його в житті. Довелось покинути найближчу родину, він утратив дружину й залишився на світі одинцем. Раптом Томек щось вигукнув крізь сон, і тоді Вільмовський усвідомив, що він, нарешті, зустрівся із сином, за яким тужив стільки років. То яке ж то щастя, що син тепер біля нього! Завтра вони вирушають в Австралію, плавба до якої, на думку Вільмовського, не становить особливої небезпеки. Потім Томек закінчить школу в Англії. Канікули проводитимуть разом і здійснять ще не одну експедицію. «Може, мій син буде щасливішим у житті, ніж я», – думав Вільмовський.

IV
СЮРПРИЗИ НА «АЛІГАТОРІ»

Був ранній ранок, але на вулицях Трієста вже панував жвавий рух. Дрожка, якою Томек їхав із батьком та Смугою, ледве прокладала собі дорогу серед інших екіпажів.
Томек уперше опинився в портовому місті. Він із цікавістю дивився на ліс кораблевих щогл, які всіяли велику затоку. Скрип кранів, за допомогою яких завантажували кораблі, команди й крики матросів зливалися в безперервний гул. Шум, жвавий рух, який панував навколо, і вигляд потужних морських кораблів справили на хлопця велике враження й навіть до певної міри виповнили його страхом перед великим, досі незнаним йому світом. Томекові здалося, що він лише маленька пилинка на шляху велетнів, які готові безжально роздавити його своїми важкими лапами. Далека Варшава, місто в декілька разів більше за Трієст, тепер здавалася йому найбезпечнішим куточком у світі. Він раптом зрозумів, чому тітка Яніна так боялася відпускати його в далеку дорогу.
«Якщо вже тут так страшно, то що вже казати про перебування в неозорому морі й про те, що чекає мене в далекій, незнайомій Австралії?» – думав Томек.
Томек згадав слова вчителя географії, який розповідав про величезні австралійські ліси, які зовсім не дають тіні, про безводні степи й пустелі, а також про чорних людей, що полюють і воюють за допомогою грізних у їх руках бумерангів.
Уявивши собі всі небезпеки, що очікують його, Томек аж зблід зі страху. Але коли йому здалося, що для нього вже немає порятунку, він раптом відчув на своєму плечі теплу долоню й почув голос батька:
– Це тільки спочатку все здається таким незвичайним, Томеку. Через кілька тижнів ти так звикнеш до нових умов, що почуватимешся, як риба у воді.
Томек здивовано глянув на батька, а потім – на Смугу. Вони підбадьорливо посміхалися, немовби знали про всі його побоювання.
«Який же я недотепа! – подумав Томек. – Адже я тут не одинокий!»
І він відразу ж повеселішав.
– А як ми знайдемо «Алігатора» в тій гущі кораблів? – запитав він.
– «Алігатор» стоїть на якорі в глибині затоки, – відповів батько. – Через декілька хвилин ти побачиш катер, що очікує нас біля пристані.
І справді, незабаром візник повернув до набережної.
– Приїхали, – повідомив Вільмовський.
Прихопивши з собою речі й пройшовши буквально кількадесят кроків, вони побачили високого, широкоплечого моряка, який, розштовхуючи сильними руками людей, що зібралися на пристані, швидко підійшов до них.
– Добридень, Анджею! Вітаю вас, пане Смуго! – вигукнув він по‑польському. – Бачу, що наш варшав’янин уже прибув!
Вільмовський і Смуга привіталися з матросом із засмаглим та обвітреним обличчям.
– Томеку, познайомся з нашим боцманом Тадеушом Новицьким, – сказав Вільмовський.
Рука Томека на мить зникла в широкій, мозолястій долоні боцмана, який, не гаючись, забрав у нього валізку й, узявши його за руку, повів до пристані.
– Ну, юначе, ти лише вчора прибув із Варшави? – з грубуватою фамільярністю спитав боцман, коли вони опинились на тій частині молу, де натовп був трохи рідший.
– Так, пане, – підтвердив Томек.
– А окажи мені, будь ласка, коли ти був востаннє в Лазенках?
Томек трохи подумав, а тоді відповів:
– Рівно п’ять днів тому, перед самим від’їздом я ходив туди помилуватися лебедями.
– Ти дуже любиш Лазенкі й лебедів?
– Дуже люблю! Я тікав із дому, щоб побродити парком і Ботанічним садом. Мені не раз за це діставалось від тітки!
– Так, братику, ми з тобою в цьому дуже близькі! Я радо послухаю новини з нашої милої, старої Варшави. Адже я не був удома вже кілька років!
– А ви також із Варшави? – здивовано спитав Томек.
– Перед цим я жив у Варшаві на Повіслі, братику! Повір, що хоча ти побачиш багато різних див під час блукання світами, такої річки, як Вісла, і такого міста, як Варшава, не знайдеш ніде.
Томек, сам не знаючи чому, відчув раптом величезну симпатію до велетня‑боцмана. Не задумуючись ні на секунду, він сказав:
– Перед від’їздом із Варшави я купив декілька листівок із краєвидами міста. Охоче поділюся з вами.
– Це просто чудово, що ми зустрілися, – весело відповів велетень‑боцман. – Такому подарункові я буду радий більше, ніж пляшці найкращого рому.
Розмовляючи так, вони підійшли до краю пристані, де на, них очікував великий човен із чотирма матросами. Боцман посадовив Томека поряд із собою біля стерна, й відразу відчалили.
Дорогою Томек уважно читав назви кораблів, шукаючи «Алігатор». Не знаходячи його, звернувся до боцмана:
– Скажіть, будь ласка, чи звідси видно вже наш корабель?
– Глянь на отой пароплав, там, на рейді, із труби якого валить дим, немов із кратера Везувію, – сказав боцман. – Це і є наш «Алігатор».
Томек глянув у вказаному напрямку й добачив не дуже великий пароплав, якщо порівняти його з іншими океанськими кораблями, що стояли на якорі в порту. Човен швидко наближався до «Алігатора». З його борту на блоках звисали канати, до яких прив’язали їхнього човна. Потім до човна спустили мотузяну драбину.
Заохочений боцманом, Томек першим піднявся на борт хисткою драбиною. Ледве‑но торкнувся ногами палуби корабля, як до нього підійшов низький, худий чоловік із люлькою в зубах.
– Якщо не помиляюсь, то маю приємність бачити молодого мисливця на диких звірів. Ми чекаємо на тебе ще від учора, – звернувся він до Томека, виймаючи люльку з рота. – Моє прізвище – Мак‑Дугал.
– Добридень, пане капітане! – відповів Томек по‑англійському, з задоволенням констатуючи, що недаремно старався, вивчаючи англійську мову. – Я – Томаш Вільмовський.
Капітан торкнувся козирка кашкета двома пальцями і подав Томекові руку:
– Боцман Новицький приготував тобі каюту поряд із моєю, так що ми будемо сусідами. Ти дуже хропеш уві сні?
– Тільки тоді, коли сплю навзнак, пане капітане.
– Не біда. Я хроплю в будь‑якому положенні, – відповів з усмішкою капітан, воднораз вітаючись із старшим Вільмовським та Смугою, які один за одним піднялися на палубу.
– Чи все готове до відплиття? – спитав Вільмовський.
– Від самого світанку тримаємо котли під парою, – відповів Мак‑Дугал.
– Якщо ви готові, то знімаємося з якоря, – наказав Вільмовський.
Вузенькими залізними сходами вони зійшли на верхню палубу, де матроси закріплювали човен, підійнятий із поверхні моря. Мак‑Дугал зайняв своє місце на капітанському містку, звідки негайно почав подавати команди.
Незабаром пролунав гудок. Томекові здавалося, що під його ногами затремтіла палуба. Він почув брязкіт ланцюгів, які підіймали якір. Протяжний бас корабельного гудка пролунав утретє. Пароплав затремтів, немовби раптово ожив, і почав рухатися.
– Ну, Томеку, починаємо нашу першу спільну мандрівку, – констатував Вільмовський.
– Дивись, тату! Здається, ніби берег віддаляється від нас, а не ми від нього, – вигукнув Томек.
Легке тремтіння палуби свідчило про те, що запрацювали машини корабля. «Алігатор» швидко рушив уперед і незабаром вийшов із затоки у відкрите море. Стоячи на палубі поряд із батьком, Томек дивився на берег, що дедалі віддалявся…
– Капітан Мак‑Дугал сказав, що моя каюта розташована поряд із його, – озвався Томек, коли будинки на березі перетворилися на вузьку кольорову смужку.
– На пароплаві чимало вільних кают, – пояснив Вільмовський, – тому кожен із нас отримав власний куток. Це дуже добре, адже на «Алігаторі» пробудемо декілька місяців.
– А коли припливемо в Австралію, то також будемо жити на кораблі? – поцікавився Томек.
– «Алігатор» буде основною базою нашої експедиції. У міру потреби пароплав змінюватиме місце стоянки. Це дасть змогу вантажити на нього звірів, пійманих у різний час і в різних місцях. Більшість із них важко переносить перші дні неволі. Багато гине через погане транспортування. На «Алігаторі» ж вони почуватимуть себе непогано.
– Чи звірі хворіють під час морської подорожі? – не вгавав Томек.
– Деякі хворіють, проте майже всі роздратовані. При нагоді поговоримо про це докладніше. Зараз ти повинен влаштуватися у своїй каюті.
Вільмовський повів сина до надбудови на верхній палубі. З обох боків вузького коридору були двері, позначені номерами. Вільмовський зупинився на порозі й повідомив сина:
– Перші двері з лівого боку ведуть у каюту капітана. Наступні – в твою каюту. Треті двері ведуть у мою, а останні – в каюту Смуги. Праворуч по коридору знаходяться каюти офіцерів і боцмана Новицького. Решта членів екіпажу розташована поверхом нижче. Там же знаходиться кают‑компанія.
Вільмовський зупинився біля входу до каюти Томека й, усміхнувшись, запропонував:
– Мені здається, що найкраще почати ознайомлення з пароплавом із власної каюти. Будь ласка, заходь!
Томек відчинив двері. Коли він оглянув затишну каюту, його охопив подив. Над вузьким, прикріпленим до стіни ліжком, виблискував новенький штуцер.
– Тату, чи все те, що є в цій каюті, належить мені? – запитав Томек, ледве стримуючи хвилювання.
– Звичайно, – відповів батько, – тут ти знайдеш усе, що потрібне людині в експедиції.
– Ірка, Вітек і Збишек луснуть від заздрощів, коли я напишу їм про це! – вигукнув Томек.
– Ти хочеш негайно ознайомитися з пароплавом? – спитав Вільмовський, бачачи, що Томек весь час із нетерпінням поглядає на штуцер, який висів над ліжком. – А може, ти волієш насамперед роззирнутись тут як слід?
– Я думаю, що так буде найкраще. З пароплавом я встигну ознайомитись і потім, – заявив Томек, задоволений пропозицією свого батька.
– Чудово, тоді залишайся тут, а я піду на нараду з капітаном і Смугою. Ми будемо в каюті для курців на нижній палубі. Досить зійти сходами в кінці коридору, щоб потрапити до нас.
– Гаразд, таточку. Я прийду до вас.
Як тільки двері за батьком зачинились, Томек одним стрибком опинився на ліжку. З великою обережністю зняв штуцер із гачка. Зосереджено оглянув блискучу зброю. На обличчі в нього з’явився вираз занепокоєння. Він так захопився штуцером, що навіть не почув, як до каюти зайшов боцман.
– Ого‑го! Бачу, що ти роздобув собі чудову зброю, готуючись до експедиції, – загув басом боцман Новицький.
Томек здригнувся від несподіванки й ледве не впустив штуцера на підлогу.
– Я чув, як ви зайшли до каюти, – мовив він на своє виправдання, заскочений раптовою появою боцмана.
– Нічого дивного, братику, – засміявся боцман. – Я можу навіть до сплячого лева підійти непомітно. У тебе гарний штуцер. Мабуть, новий?
– Думаю, що… новий, – підтвердив Томек.
– Зброя цілком сучасна. Мабуть, у Варшаві ти ще не бачив такої, – вів далі боцман і додав: – Ану лишень покажи, братику.
Томек із полегкістю зітхнув і передав штуцер боцманові. Мабуть, той чудово знався на зброї, бо штуцер у його руках раптово ожив, відкриваючи всі свої таємниці. За кілька хвилин боцман розібрав майже всю рушницю, пояснюючи при цьому Томекові призначення кожної її частини. Потім знову зібрав штуцер і запропонував:
– Ну братику, спробуй тепер зробити те саме, що і я. Я чув від твого батька, що ти будеш у нас постачальником свіжого м’яса; отже, ти повинен досконало знати свою зброю, щоб вона тебе не підвела.
На своє велике задоволення Томек уже після третьої спроби самостійно розібрав і зібрав штуцер. Боцман, здавалося, відгадав його приховану думку, бо раптом сказав:
– Тут, на кораблі, є місце, де ми потай від цікавих сусідів зможемо випробувати цю блискучу іграшку. Із завтрашнього дня почнемо вчитися стріляти.
– І про це ніхто не знатиме? – пожвавішав Томек.
– Хіба що який‑небудь заблудлий корабельний щур, яких, мабуть, не бракує в трюмі цієї старої галоші. Шум машин заглушить звуки пострілів – ми влаштуємо тир недалеко від кочегарів.
– Ох, як здорово! – зрадів Томек. Відтоді, як він довідався, яку функцію виконуватиме під час експедиції, жодної хвилини не мав спокою. Тому симпатія, яку відчув до боцмана ще в Трієсті, тепер ще збільшилась. Він хапливо почав порпатись у своїй валізці. Вийняв звідти великий конверт і вручив його боцманові.
– Я обіцяв вам листівки з краєвидами Варшави. Будь ласка, виберіть собі ті, які вам найбільше сподобаються, – запропонував він.
Боцман присів біля столика, розклав перед собою всі листівки й довго мовчки розглядав їх. Нарешті почав відкладати праворуч листівки з краєвидами кварталів міста, розташованих поблизу річки.
– Послухай‑но, братику, якщо не заперечуєш, то саме ці листівки я візьму собі, – звернувся він до Томека.
– Будь ласка! Прошу дуже! Мене дивує лише те, що ви відібрали собі всуціль краєвиди Повісля.
– Бо я виріс на Повіслі. Там мешкають мої старенькі, – пояснив боцман.
– А ви дуже сумуєте за Варшавою?
– Як риба за водою!
– Чому ж ви не поїдете провідати своїх рідних?
– А ти знаєш, чому твій батько не може повернутися на Батьківщину? – запитав боцман.
– Знаю!
– Зараз ти зрозумієш, чому я не можу поїхати до Варшави, коли я скажу тобі, що мені довелося тікати разом із ним за кордон. Між нами тільки та різниця, що він залишив дома дружину й тебе, а я – своїх стареньких.
Томек здивовано глянув на боцмана. Той після хвилинної мовчанки додав:
– Так, так, після втечі з Варшави нам не дуже‑то щастило. Треба було шукати роботу на чужині. Мене щось тягло до моря. Вдалося найнятись на судно. Через декілька років дослужився до боцмана. Щодо твого батька, то він влаштувався на роботу в Геґенбека. Ми з ним зустрілися кілька місяців тому у Гамбурзі. Тоді він і запропонував мені перейти на «Алігатор». Інколи добре мати давнього друга. Він шепнув за мене словечко Гаґенбекові й… ось ми пливемо разом до Австралії.
– Це просто чудово! – вигукнув Томек. – А скажіть, пан Смуга теж мусив тікати за кордон?
– Смуга? Ні, братику! Він єдиний з усієї нашої компанії справжній за покликанням мандрівник і мисливець на диких звірів. Кажуть, що він ловив котів за хвости ще тоді, коли лазив рачки.
– Невже Смуга так рано вибрав собі цю професію? – засміявся Томек, хоча чудово розумів, що старий боцман жартує.
– Та, мабуть, що так. Як кажуть, любов до полювання він увібрав у себе разом із молоком матері.
– Як це розуміти? – запитав зацікавлений Томек.
– Так кажуть, коли хочуть підкреслити, що хтось до чогось дуже здібний, тобто має таку жилку, як кмітливість, розумієш?
– Розумію, розумію, – відповів Томек задоволено. – Це означає, що хтось має покликання або здібність до чогось.
– Так, так. Ти влучив у самісіньку десятку, братику, – сказав боцман.
Томека охопила раптом цікавість, чи й у нього, бува, немає такої жилки до полювання на диких звірів, тому, не гаючись, спитав боцмана:
– Цікаво, чи можна виробити в собі такий хист до мандрівок і полювання на диких звірів?
Боцман скоса глянув на хлопця й, стримуючи посмішку, відповів:
– Недарма кажуть, що звичка – це друга натура: отже, мабуть, можна. Треба тільки дуже хотіти й мати голову на в’язах.
Томек повеселішав. Нічого не кажучи боцманові, він вирішив у всьому наслідувати пана Смугу, щоб стати таким же вправним мисливцем, як він..
Боцман сховав листівки до кишені блузи в той момент, коли в коридорі пролунав гучний удар гонга.
– Мабуть, щось трапилось! – стурбовано сказав Томек.
– Ти вгадав, братику! Кухар приготував обід, – серйозно відповів боцман. – Тому швиденько чешімо до кают‑компанії.
– Гм, отже, це тільки обід… – пробурмотів Томек.
Простора кают‑компанія знаходилася на нижній палубі. Томек і боцман застали там уже кільканадцять осіб.
– Нарешті! – сказав Вільмовський, побачивши боцмана й сина. – Ти, Томеку, так засидівся в своїй каюті, що я вже боявся, чи зможе звук гонга виманити тебе з неї на обід.
– Я не знав, що вже так пізно, – виправдовувався Томек, не помічаючи значущих поглядів, якими обмінялися батько з боцманом.
Тим часом Вільмовський посміювався тихцем над наївністю сина, який не здогадувався, що батько наскрізь бачить його хлоп’ячу хитрість. Він чудово знав, що Томек не має поняття про стрільбу й полювання. Визначення йому функції «великого мисливця експедиції» було жартом, який Томек сприйняв з усією серйозністю. Вільмовський гадав, що напускна байдужість, з якою син сприйняв своє «призначення», розвіється, як дим, тільки‑но він побачить чудовий штуцер. На його подив, Томек зумів спритно приховати свої побоювання та інтерес до зброї. Не бажаючи образити хлопця, він попросив боцмана Новицького навчити сина поводитися зі зброєю. Боцман залюбки взявся за цю місію. Адже Томек для нього був частинкою далекої, улюбленої Варшави. Тому він з успіхом виконав це завдання й тепер, значуще моргаючи Вільмовському, давав йому зрозуміти, що все відбулось якнайкраще.
Вільмовський відрекомендував сина членам екіпажу, які зібралися в кают‑компанії, після чого всі почали обідати.
Томек їв без апетиту. Адже він вирішив у всьому наслідувати Смугу, тому час від часу поглядав на нього й думав:
«Боцман Новицький, певно, багато знає, якщо розбирає штуцер так легко, як я зараз набираю ложкою суп із тарілки. Це трохи смішно, але, можливо, пан Смуга справді ще лазив рачки, а вже для вправляння ловив котів за хвости. Шкода, що тітка Яніна не любила тварин і не дозволяла тримати в хаті навіть кота. Ну що ж, нічого не вдієш! Буду в усьому наслідувати пана Смугу. Тоді швидко стану великим мисливцем, а може, навіть приборкувачем».
Томек швидко їв суп, хоча він йому й не дуже смакував. Йому навіть вдалося випередити Смугу на кілька ложок, проте радість його швидко розвіялася, коли він помітив, що Смуга наливає собі другу порцію.
Томек із гіркотою подумав: «У тривалості сну я, може, не поступлюся перед Смугою, але в їді – ні. Принаймні не відразу. Треба буде при нагоді запитати боцмана Новицького, чи мав Смуга такий апетит із самого дитинства».
Доки не буде з’ясовано цю неясність, Томек вирішив їсти неквапом. Тепер він звернув увагу на решту членів екіпажу. Це були представники різних рас і народностей. Особливо йому сподобались двоє великих негрів‑кочегарів. Це були атлетичної будови чолов’яги. Тому Томек вирішив почати ознайомлення з кораблем із котельні.

* * *

Відпочивати до своєї каюти Томек пішов уже зовсім пізно ввечері. Він швидко роздягся, скочив до ліжка й загасив світло. Батькові пообіцяв, що постарається негайно заснути, проте попри бажання дотримати слова, сон його зовсім не брав. А втім, як тут можна заснути, коли протягом лише кількох годин йому довелося пережити стільки розмаїтих вражень! Томек і справді заплющив очі, але тут же згадав напівголих кочегарів, які великими лопатами кидали вугілля у великі печі, де гуготіло пекельне полум’я. Потім він перенісся подумки в будку штурвального, і перед його очима постали образи вахтових офіцерів і матросів. Усі вони працювали, щоб корабель вчасно прийшов до далекої Австралії. Відтак він пригадав мету мандрівки й почав роздумувати над тим, скільки пригод очікує його в найближчому майбутньому.
Томек лежав на вузькому корабельному ліжку й в уяві переживав велике полювання на швидконогих кенгуру та кровожерливих динго. Упродовж кількох хвилин він подумки здійснив чимало незвичайних подвигів і, зрештою, заснув від утоми.

V
ВОРОЖБИТ ІЗ ПОРТ‑САЇДА

Була чудова, безвітряна, сонячна погода. «Алігатор» спокійно плив гладенькими, як дзеркало, водами Адріатичного моря.
Томек швидко призвичаївся до нового становища й на «Алігаторі» почувався так само безпечно, як і в домі тітки Яніни. Жвавий характер і природжена цікавість не дозволяли йому довго всидіти на одному місці. Цілими днями він бігав по всьому кораблі. Заходив у машинне відділення до кочегарів, заглядав у приміщення, приготовлені для тварин, заприятелював із кухарем, відвідував матросів у кубриках і вже через два дні після того, як ступив на палубу корабля, не гірше самого капітана Мак‑Дугала знав напам’ять усі закамарки «плавучого звіринця».
Боцман Новицький дотримав слова й став навчати Томека стріляти зі штуцера. В одному з приміщень вони влаштували тир, у якому проводили щодня по кілька годин, стріляючи по саморобній мішені.
Щоранку Томек заходив до кают‑компанії й уважно вивчав карту, на якій було позначено шлях, що його проходив корабель протягом доби. На сьомий день чорна лінія, що позначала курс «Алігатора», торкалася майже самого узбережжя Африки. Томек притьмом побіг на палубу. «Алігатор» уже підходив до порту. У гурті чоловіків, що стояли на горішній палубі, Томек побачив батька та Смугу. Він швидко підбіг до них.
– Тату, це вже Порт‑Саїд? – запитав Томек.
– Так, ми входимо в Порт‑Саїд, розташований біля воріт Суецького каналу, – підтвердив Вільменський.
– А ми зможемо зійти на сушу? – нетерпляче розпитував далі Томек, якому цікаво було побачити місто, яке він досі знав лише з уроків географії в школі.
– Ми поповнимо тут запас вугілля. Тому стоянка «Алігатора» триватиме декілька годин. По обіді відвідаємо місто, – відповів Вільмовський.
«Алігатор» обережно маневрував серед безлічі човнів і малих суден, під акомпанемент гудка сирен проплив повз кількох великих кораблів, що стояли на рейді, і нарешті кинув якір поблизу набережної.
Томек із цікавістю поглядав на місто, над яким розкинулося безхмарне, позолочене палючими променями сонця небо. Над дахами низьких будинків височіла струнка вежа маяка, а вдалині в небо впивалися гострі шпилі мінаретів.
Тільки‑но «Алігатор» став на якір, як його оточили човни. У них сиділи жваві араби та чорношкірі, що заробляли собі на хліб перевезенням пасажирів із кораблів на берег. Та вони швидко покинули корабель, дізнавшись, що це не пасажирський пароплав. Їхнє місце тут же зайняли арабські хлопці на своїх човниках. Напівоголені гребці, щось голосно вигукуючи, намагалися порозумітися з матросами на «Алігаторі».
– Що їм від нас треба? – запитав Томек, зацікавлений галасом арабських хлопчиків.
– Зараз побачиш, – відповів Вільмовський, виймаючи гаманець із кишені.
Як тільки в його пальцях блиснула срібна монета, один із човників швидко підплив до самого корабля.
– Тепер дивись уважно, – кивнув Вільмовський синові.
Кинута за борт монета, описавши дугу, занурилась у воду. Цієї ж миті маленький араб пірнув у море вниз головою, зник у глибині на кілька секунд і швидко виплив на поверхню, тримаючи в зубах монету.
– О, який чудовий плавець! – здивувався Томек. – Тату, дай мені, будь ласка, кілька монет, я хочу добре придивитися, як він це робить.
Томек кидав монети спритним арабським плавцям і водночас придивлявся до «магічних фокусів», які показував старий араб. І тільки після того, як із батьківських кишень був вичерпаний весь запас срібних монет, він помітив, що навпроти на палубі корабля діється щось незвичайне. Виглянувши за борт, він побачив п’ять навантажених вугіллям барж, які по черзі повинні були підпливати до люка, відкритого в борту «Алігатора». Одна з них саме підійшла до корабля. Бронзові від загару, напівголі араби, з властивою їм спритністю переносили вугілля на корабель великими кошиками. Палуба корабля вкрилась хмарами чорного пилу. Вільно рухаючись на баржах, араби споглядали на матросів, що стояли на палубі, блискаючи в щирій усмішці білими, як сніг, зубами. За робітниками наглядав старий араб у брудному бурнусі. Він не шкодував батога й, ляскаючи ним у повітрі, підганяв вантажників. До Томека підійшов Смуга.
– Приготуйся до сходження на берег! – крикнув він, а коли Томек обернувся до нього обличчям, гучно зареготав і додав: – Чорт забирай! Ти став чорнішим за негра!
Лише тепер Томек помітив, що весь він укритий чорним вугільним пилом.
– Оце так заґавився! – відповів він. – Зараз піду переодягнуся. А все це через того старого араба‑наглядача, що виглядає, наче чорт. Ви тільки гляньте на нього! Як він смішно вдає, що підганяє інших до праці. Тим часом усі з нього сміються.
– Це в них такий церемоніал праці, – сказав Смуга. – І без цього старого підганяча переладування напевно відбувалося б справно. Швидко вмийся, переодягнися, бо зараз сідатимемо в човен.
Томек побіг до каюти. Незабаром він повернувся на палубу вмитий і в новому вбранні. Батько, Смуга й боцман Новицький уже чекали на нього. Мотузяною драбинкою вони спустилися в човен і через декілька хвилин були вже на суші. Тут їх відразу з усіх боків оточили гомінливі провідники, пропонуючи свої послуги для ознайомлення з містом. Боцман Новицький кинув кілька монет і жестом руки дав зрозуміти, що й сам добре знає місто, у якому раніше бував неодноразово.
Незабаром наші мандрівники опинилися на довгій, надзвичайно рухливій вулиці, забудованій низькими будинками. Вітрини крамниць аж угинались від розмаїтих товарів Томек раз у раз зупинявся, щоб подивитися на страшних, позолочених драконів, помилуватися чудовими виробами зі слонової кістки, ніжним і прозорим посудом із китайського фарфору, кумедними різнокольоровими статуетками, гарними шкатулками зі сандалового дерева, золото‑ і сріблотканими тканинами й безліччю інших предметів, які він побачив уперше в житті. Крамарі настирливо вихваляли свої товари, запрошували оглянути їх. Зрештою, різномовний гомін так приголомшив Томека, що він заховався між своїми супутниками. Вони ввійшли в європейський квартал міста, забудований високими, гарними будинками. Тут розташувалися готелі, банки й торгівельні підприємства, а серед великих садів біліли вілли багатих мешканців.
Незабаром вони знов опинилися в арабському кварталі. Серед нечисленних мурованих будинків тулилися хатки, зліплені з очерету й глини, обшарпані та брудні. Проте на першому плані виднілися, немовби приросли до стін цих хатин, лотки з городиною та апетитними східними овочами. Вулицями вільно прогулювалися віслюки й кози, не звертаючи уваги на крикливих перехожих. Коли наші мандрівники минали одну з таких мазанок, до них звернувся старий араб, який сидів на землі:
– Зупиніться на хвилинку біля мене, шляхетні прибульці!
Вони зупинилися, і старий уп’явся в них проникливим поглядом, простяг висохлу долоню зі зморщеною шкірою й хрипло заговорив:
– Доля кожної людини записана в Книзі життя. За кілька жалюгідних срібних монет скажу кожному з вас, що його чекає в майбутньому.
Смуга кинув ворожбитові монетку й, наслідуючи манеру його мови, сказав:
– Візьми, шляхетний чоловіче, але тобі немає потреби пророкувати мою долю. Я вмію читати в Книзі життя не гірше за тебе. Тому зовсім безкоштовно відхилю тобі завісу таємниці й скажу, що ти не розбагатієш на своєму ворожінні.
Брунатна долоня старого хижо схопила блискучу монету й кинула її в торбинку, що висіла в нього на поясі.
– Ти перестанеш сміятися, коли між тобою й смертю постане малий хлопець. Можливо, тоді пожалкуєш, що не схотів вислухати моє ворожіння, – відповів араб, презирливо скрививши губи.
Зморщене обличчя старого і його дивні слова трохи збентежили Томека. Він намацав у кишені срібну монету й поклав її в глиняну мисочку, що стояла біля ніг ворожбита. Томек хотів уже йти далі, та старий простяг до нього з‑під бурнуса свою кістляву долоню й несподівано швидким рухом схопив його за руку й притяг до себе.
– Послухай старого араба, – сказав він хрипким голосом, не випускаючи Томекової руки. – Ти ще молодий і будеш довго жити. Ти зрозумієш і, можливо, коли‑небудь згадаєш мої слова. – Правою рукою старий розгорнув пісок, яким була наповнена плоска посудина, що стояла перед ним, і, немов читаючи по писаному, промовив: – У далекій і дикій країні ти знайдеш те, чого інші марно шукатимуть. Коли це станеться, ти знайдеш найвірнішого друга, який ніколи не промовить до тебе слова…
Вільмовський нетерпляче стенув плечима. Взявши Томека за руку, він сказав:
– Досить уже слухати ці нісенітниці! Ходімо вип’ємо чогось холодного.
Вони швидко пішли від старого араба, а той, не перестаючи злосливо посміхатися, дивився їм услід залитими кров’ю очима.
Дорогою Смуга й Вільмовський розповідали забавні історійки про арабських ворожбитів. Томек і боцман Новицький мовчки слухали. За хвилину вони вже сиділи за столиком у великій кав’ярні. Томек неспокійно крутився на стільці й, зрештою, звернувся до своїх супутників:
– Ви, тату, й ви, пане Смуга, твердите, що старий араб молов самі нісенітниці. Але звідки він міг знати, що ми пливемо в далеку й дику країну?
– У такому порту, як Порт‑Саїд, будь‑якому європейцеві можна не вагаючись сказати те саме, без ризику помилитися, – відповів Смуга. – Подібні ворожбити мають здатність вивуджувати гроші з кишень наївних слухачів. Не варто звертати увагу на їхні балачки.
– Ви перші кинули йому монету, – хихикнув боцман Новицький. – Ворожіння слухати не бажаєте, а грошиків не пошкодували. Одним словом, ви дотримуєтесь правила: «І Богові свічка, і чортові кочерга». Та за це ворожбит угостив вас непоганим передбаченням. Я особисто не люблю, коли такий дід пророкує мені нещастя. Тому, проходячи повз ворожбитів, намагаюсь тримати язик за зубами.
– Я просто подав йому милостиню. Адже такий старець мусить якось заробляти собі на прожиття, – засміявся Смуга. – Я в жодні ворожіння не вірю змалку. Я не боюся нічого, коли в руках у мене добра зброя.

– Завдяки твоїм жартам старий напророкував нам страшні, на його думку, нещастя, – весело втрутився в розмову Вільмовський.
– Мені здається, що пора вже згорнути вітрила й подумати про повернення на корабель, – зауважив пунктуальний і завжди практичний боцман Новицький. – Увечері знімаємось із якоря.
– А й справді вже час, – підтримав його Вільмовський.
Усі четверо вийшли з кав’ярні. Дорогою в порт купили по в’язці соковитих південних плодів. На корабель повернулися в доброму настрої. Лоцман, який повинен був провести корабель через канал, був уже на борту.
Тільки‑но в небі спалахнули перші вечірні зорі, «Алігатор» увійшов у Суецький канал. Повільно, зі швидкістю черепахи, поминув одноповерхову, яскраво освітлену будівлю Суецької компанії, та інші споруди, про призначення яких Томек забув спитати. Усі пасажири зібралися на верхній палубі, тому що в каютах була така задуха, що всидіти було неможливо. Томек із цікавістю дивився на довгу, вузьку смугу води, затиснену між низькими берегами та насипними валами.
У школі, на уроках географії, він зовсім по‑іншому уявляв собі знаменитий Суецький канал, який відіграв велику історичну роль, скоротивши й зробивши безпечнішим шлях із Європи до Індії. Він стільки наслухався про труднощі, пов’язані з прокладанням каналу, що очікував побачити складну споруду, а тим часом усе насправді виглядало дуже просто. Тому Томек розчаровано сказав батькові:
– Не розумію, чому стільки років копали такий вузенький канал?
– Якщо сказати стисло, то будівництво каналу було розпочате в тисяча вісімсот п’ятдесят дев’ятому році, а закінчене – в тисяча вісімсот шістдесят дев’ятому році. Таким чином, воно тривало рівно десять років, – пояснив Вільмовський. – Це було надзвичайно важке завдання. Нині довжина каналу становить близько ста шістдесяти кілометрів. Із них сто двадцять кілометрів – це власне канал, виритий у землі, а решта припадає на озера та протоки, що з’єднують між собою окремі ділянки каналу. Щоб уявити собі, яку величезну роботу довелось виконати будівельникам, досить сказати, що тридцять тисяч чоловік протягом десяти років у поті чола працювали над втіленням у життя цієї ідеї. Крім того, на його спорудження пішло понад п’ятсот мільйонів золотих франків.
– Ніколи б не подумав, що прокладання цього каналу вимагатиме стільки праці й грошей, – відповів Томек. – Як довго нам доведеться плисти ним?
– Близько двадцяти годин, тому що за правилами ми зобов’язані давати дорогу поштовим кораблям.
– Отже, я матиму змогу ще й завтра вдень милуватися його берегами, – зрадів Томек.
У найкращому настрої Томек ліг спати. Він відчував утому після тривалої прогулянки Порт‑Саїдом. Прокинувшись уранці, він знайшов собі на кораблі чудовий спостережний пункт. Ніким не помічений, хлопець заліз у рятувальний човен, підвішений на верхній палубі корабля, звідки відкривався чудовий краєвид на обидва береги каналу.
Скільки сягало око, вони були вкриті пісками, серед яких де‑не‑де блищали солоні озера. З правого боку, біля самого берега, вздовж залізничної лінії з Порт‑Саїду до Суецу тяглися два ряди дерев. Серед них переважали тамаринди – тропічні фруктові дерева з твердим, жовтуватим стовбуром і волохатим листям. Час від часу з пісків пустелі виринали гарні житлові та станційні будинки, а інколи потяг, за яким тяглася смуга чорного диму, переганяв корабель. Спершу Томек жадібно роздивлявся навкруги, але незабаром одноманітний вигляд піщаних берегів йому набрид. Була нестерпна спека… Томек скинув сорочку, зручно всівся на дні човна, потім приліг, засунув голову під лавку й швидко міцно заснув, заколисаний розміреним плюскотом води, що билася об борт корабля.
Минуло чимало часу, поки батько знайшов його в човні, де він спав. Усе тіло Томека пашіло жаром і кольором нагадувало рака, якого щойно витягли з окропу. Його швидко занесли до каюти, де він пролежав з компресами на всьому тілі аж до кінця подорожі Червоним морем. Тільки завдяки тому, що на голову Томека під час сну падала тінь від широкої лавки, він уникнув важких наслідків сонячного удару. За цю необережність його покарав батько: хлопцеві заборонили спостерігати за вантаженням верблюдів у Порт‑Судані.
Проте Томека не дуже засмутило це покарання. Адже навіть простирала немилосердно муляли його спечену шкіру, то що вже казати про одяг! Крім того, у такому стані не можна було з’явитися на палубі корабля, залитій пекучим промінням сонця.
З нудьги Томек виглядав через круглий ілюмінатор і констатував, що вода в Червоному морі зовсім не червона, як це йому уявлялось на уроках географії. Від батька він дізнався, що цю назву море дістало від червоних водоростей, які ростуть на його дні. Вечорами Томек милувався спалахами маяків, розкиданих по мисах та малих пустельних острівцях уздовж берегів. Вогні маяків освітлювали шлях кораблям серед небезпечних мілин і підводних рифів.
Під час короткого стояння в Порт‑Судані Томек прислухався до скрипу блоків, за допомогою яких вантажили верблюдів із пристані на корабель. Ревіння нещасних тварин, крики погоничів незнайомою мовою збуджували його фантазію, нагадуючи описи експедицій Лівінгстона та Стенлі до Африки, про які він не так давно читав.
Наступного дня після відплиття корабля з Порт‑Судана неоціненний боцман Новицький поновив уроки стрільби. Томек уже безпомилково вціляв у самий центр мішені, й боцман заходився лаштувати рухому ціль. Він прикріпив до дерев’яної стелі трюму дріт, на якому повісив бляшанку з піском. За допомогою шнурка боцман швидко пересував бляшанку по дроту, а Томек у цей час прицілювався в неї та стріляв. У міру того, як Томек набував управності, бляшанка рухалась дедалі швидше, причому з’являлася зовсім несподівано. Заохочений похвалами вчителя, Томек проводив щораз більше часу в імпровізованому тирі. І лише звістка про те, що «Алігатор» наближається до Адена – найспекотнішого пункту земної кулі, змусила Томека вийти на палубу. Він побачив грізну прямовисну скелю, яка, здавалося, перекривала шлях кораблю. Здиблений, порізаний ланцюг скель півострова був оточений водами голубого, вічно неспокійного моря. Над морем і скелями розкинулося неозоре безхмарне небо, що аж пашіло сонячним палом.
«Алігатор» став на якір. Важкі баржі, навантажені вугіллям, відразу підійшли до корабля, долаючи високу хвилю. Швидко, як і в Порт‑Саїді, з’явилися маленькі човники з плавцями, які спритно виловлювали монети з дна моря.
Стоянка була дуже коротка, тому ніхто з екіпажу не сходив на берег. Томек, слухаючи розповідь батька, який не раз бував в Адені, з цікавістю розглядав із корабля порт Стимер‑Пойнт: форти, готелі, консульства, вілли європейців, які лежали перед ним, мов на долоні. Саме місто Аден – старовинна арабська оаза, що має назву Шейк‑Осман, знаходилося в шести кілометрах від Стимер‑Пойнта, в кратері згаслого вулкану, серед дикого нагромадження скель, оточених випаленою сонцем мертвою пустелею.
– Історія Адена до деякої міри нагадує історію Суецького каналу, – сказав Вільмовський. – Щоб зробити його існування стерпним у цьому найжаркішому пункті землі, де відсутня вода, тінь і рослинність, тисячі рабів у кривавому поті будували величезні басейни. Під час весняних злив у них нагромаджують запаси води. Шкода, що ти не зможеш їх побачити. Вони дуже гарні.
У Томека було мало часу для розмов із батьком. Під час стоянки в порту на кораблі панував гарячковий рух, який швидко привернув його увагу. Матроси активно закріплювали на палубі всі рухомі предмети, міцно прив’язуючи їх канатами. Декілька членів екіпажу разом із Вільмовським і Томеком спустилися в трюм, у приміщення, де перебували верблюди. Тварини стояли парами в невеликих, відділених одне від одного стійлах. Вільмовський перевіряв, чи міцно прив’язано тварин.
Такі приготування були необхідні, тому що «Алігатор» незабаром повинен був увійти в зону південно‑західного мусону й можна було очікувати погіршення погоди, і навіть бурі.
У подальшу дорогу корабель вирушив ще до заходу сонця. Ще того ж таки вечора Томек помітив, що умови плавання поступово змінюються. Щоправда, бокове, ліниве погойдування корабля спочатку не дуже турбувало, але попри це, Томек почав відчувати тривоіу. Під тиском величезних хвиль корабель нахилився на лівий борт. Усі його вузли тріщали, і час від часу величезні хвилі заливали корабель і відкочували назад, немовби соромлячись своєї сміливості й залишаючи на палубі бризки білої піни.
Наступного ранку хитавиця стала ще відчутнішою. Піняві гребені хвиль раз у раз заливали палубу корабля. Щоб якось приглушити неприємне почуття, Томек узяв штуцер і пішов до свого тиру. Боцман Новицький не міг супроводжувати його, але Томек, мабуть, був цим задоволений: бляшанка, підвішена до стелі, під впливом сильної хитавиці рухалась самостійно, до того ж непрогнозовано. Влучити в таку рухливу ціль було дуже важко. Томек інколи ледве втримував рівновагу, але саме це й приносило йому найбільше задоволення. Він безперестанку стріляв, інколи влучаючи в ціль, а інколи – ні. Після двох годин таких вправ пісок висипався з бляшанки крізь отвори, пробиті кулями.
Тільки‑но пролунав гонг, який закликав на обід, Томек радо зайшов до кают‑компанії й сів на своє місце. Під час стрільби по рухливій цілі він, перебуваючи в неабиякому піднесенні, забув про хвилинну слабість, що його перед тим охоплювала, і відчув голод.
Матроси дивилися на Томека з захопленням, а Смуга вигукнув:
– Ого‑го! Отже, ти вже прийшов на обід!?
– А чому б і ні? – відповів Томек. – Я голодний, як вовк.
– От і гаразд. Якщо хитавиця не позбавила тебе апетиту, то з тебе буде чудовий моряк. Ти знаєш, що три велетні‑суданці, які супроводжують верблюдів, уже лежать як колоди у своїх каютах, – сміючись повідомив Смуга.
Томек прекрасно переносив хитавицю. І все ж його не пускали на палубу, побоюючись, що хвилі, які безперервно заливали корабель, змиють його в море. Тому Томек у своєму тирі пробивав кулями бляшанки все меншого розміру, кожен раз влучаючи вціль.
Через кілька днів море трохи заспокоїлося. Новицький, скориставшись вільною хвилиною, зазирнув до тиру. Томек стріляв швидко й влучно.
Здивований успіхами свого учня, боцман схвально мовив:
– Ну‑ну, братику, бачу, що тобі вже нема чого вчитися в мене. Тепер хіба що Смуга зможе навчити тебе чогось нового.
– А що, пан Смуга так добре стріляє? – здивувався Томек. – Я гадав, що краще від вас ніхто не стріляє.
– Ну що ти, братику! Смуга в цій справі неперевершений майстер! Він навіть найменшому звіряткові може влучити між очі, – відповів боцман упевнено, хоч усе, що він знав про Смугу, довідався з розповідей старшого Вільмовського.
Звичайно, Вільмовський нічого не казав боцманові про вміння Смуги влучати тваринам «межи очі», але Новицькому здавалося, що така неточність хлопцеві не завадить.
Томек уже давно вирішив у всьому наслідувати Смугу, великого мисливця та звіролова. Він задумався над словами боцмана. Відтак заходився шукати бляшанки все меншого розміру, малював на них по два кружечки, які повинні були зображувати тварин, й знову почав управлятися у влучній стрільбі. Робив це він потай від боцмана. Дні минали швидко. «Алігатор» усе далі плив на південний схід.

VI
ЦЕЙЛОНСЬКИЙ СЛОН І БЕНГАЛЬСЬКИЙ ТИГР

Томек із нетерпінням дивився на смугу суходолу, що виринала на обрії з неспокійних хвиль океану. Це був острів Цейлон – країна перлів, білих сапфірів, гарних пальм і рідкісних рослин.
«Алігатор» повільно пройшов у широкі ворота порту, утворені двома хвилерізами, й опинився у великій, затишній пристані столиці Цейлону Коломбо.
– Я збираюся з паном Смугою на берег. Якщо бажаєш, можеш піти з нами, – сказав Томекові батько, коли з борту корабля спустили трап на причал. – Нам треба отримати дозвіл для довантаження на корабель тварин.
– Ти маєш на увазі слона й тигра? – запитав Томек.
– Так, саме звідси ми повинні перевезти їх до Австралії, – підтвердив Вільмовський.
– О, та це ж чудово! Мені ще не доводилося бачити ні живого слона, ні тигра. А цей слон приручений?
– Думаю, що він дресирований. Я візьму з собою фотоапарат. Адже ти повинен послати тітці й дядькові своє фото з далекої подорожі.
– Звичайно. Я дуже хотів би…
– Ти хотів би проїхатися на слоні?
– Так!
– Побачимо, – сказав Вільмовський. – Швидко приготуйся до сходження на берег.
Через кільканадцять хвилин Томек повернувся на палубу, де його вже чекав батько з великим футляром, у якому був фотоапарат. Вузеньким, хитким мостиком вони зійшли на пристань і незабаром опинилися на великій площі.
Томек поправив на голові корковий шолом, щоб захистити очі від яскравого сонця, й роззирнувся навколо. Поблизу стояло кілька двоколісних гарб, боки яких і горішня частина були обтягнені матами. У гарби були запряжені рогаті азійські зебу, які походили, очевидно, від степового тура. Томек довідався від батька, що степову худобу, подібну до тура, можна зустріти також в Африці в багатьох негритянських племен. Деякі види зебу, які африканці називають вагума чи ватусі, відзначаються величезними рогами; інші породи зебу носять на плечах більш або менш великий горб, утворений жировими відкладеннями. Особливо розвинений цей горб в азійських зебу. Томек був дуже здивований, що в Індії зебу вважають священною твариною, тримають їх у храмах і за вбивство цієї тварини винуватця засуджують до смерті. Тут, на Цейлоні, зебу використовують як тяглову силу. Вони стояли під палючим промінням сонця з абсолютно байдужим виглядом. Трохи віддалік Томек помітив ряд рикш, двоколісних візків із сидіннями між високими колесами. Біля кожного візка стояв бронзовотілий сингалець.
Побачивши білих мандрівників, які виходили з порту, троє тубільців підбігли до них, тягнучи за собою одномісні візки. Мандрівники посідали в них і поїхали до міста прямими, широкими вулицями.
У порту та й у самому місті панував пожвавлений рух. Серединою вулиць, тупотячи босими ногами, пробігали послужливі кулі, з надзвичайною спритністю маневруючи своїми двокілками серед різнокольорового натовпу перехожих. Томек із захопленням дивився на струнких сингальців, які замість штанів носили короткі суконки, а довге чорне волосся скріплювали на потилиці черепашачими гребінцями. Їхні жовті, зелені й червоні запаски змішувалися з білими й голубими сарі індійців. Час від часу Томек помічав у барвистому натовпі брамінів, одягнених у жовті довгі шати. Жінки – сингалки й тамілки – були щедро прикрашені блискучими сережками та браслетами. Багато перехожих захищало голови від пекучого сонця кольоровими парасольками.
Після короткого, але швидкого бігу рикші, які везли наших мандрівників, зупинилися біля мурованої будівлі. Тут розмістилася транспортна контора. Виявилося, що слона й тигра можна повантажити на корабель будь‑коли. Тому необхідні формальності було швидко залагоджено, й наші мандрівники, супроводжувані високим, худим англійцем, службовцем контори, вийшли, щоб отримати тварин. Тварини перебували в заміському маєтку англійського купця. Великий парк маєтку був огороджений низьким муром. Будинок стояв у глибині парку. Кулі, не зменшуючи швидкості, описали півколо й через широкі, оздоблені орнаментом, залізні ворота вбігли в паркову алею. Обабіч алеї височіли стрункі стовбури пальм. Їхнє довге зелене пушисте листя кидало густу, живодайну тінь. За пальмами в глибині парку буйно росла найрізноманітніша тропічна зелень. Серед розкиданих де‑не‑де хлібних, корицевих, гвоздикових, магнолієвих і чудових ебенових дерев виднілися незліченні кущі й деревця: оливкові, цитринові, помаранчеві, бананові з величезним листям, з‑поміж якого звисали грона стиглих плодів.
Рикші зупинилися біля одноповерхового, мурованого білого будинку з глибокою затіненою верандою. Англієць висів перший і запросив мандрівників у дім на короткий відпочинок. Як тільки гості розсілися в глибоких зручних бамбукових кріслах, молодий індієць поставив перед ними величезні таці зі східними солодощами, овочами та холодними, освіжними напоями.
Під час розмови батька й Смуги з англійцем Томек з’їв кілька соковитих плодів, раз у раз з нетерпінням поглядаючи в глибину парку. Судячи з усього, там знаходився слон, якого вони мали взяти із собою до Австралії Досі Томекові не доводилося бачити екзотичних тварин. У той час у Варшаві ще не було зоологічного парку, де можна було б побачити найрозмаїтіші зразки світової фауни. Тому нічого дивного, що поряд із цікавістю Томек відчував легкий неспокій. Адже справжній живий слон – це зовсім не те, що розмальована картинка чи навіть фотографія.
Після короткої розмови чоловіки підвелися з крісел. Разом із Томеком вони вийшли до парку. У самому кінці алеї була галявина з ретельно підстриженою травою. У тіні столітнього, величезного баобаба стояв слон. Він повільно ворушив великими вухами й, хапаючи довгим хоботом із годівниці оберемки сіна, вкладав їх собі в рот.
Подорожні підійшли зовсім близько до слона. Томек помітив на одній із задніх ніг тварини широке залізне кільце, за яке вона з допомогою довгого ланцюга була прикута до стовбура баобаба. Побачивши незнайомців, з‑за дерева вийшов індієць і зупинився в очікуванні.
– Це опікун, погонич слона, – сказав англієць, показуючи на індійця.
Слон повільно повернув голову в бік Томека, який тримав у руці соковиту помаранчу. Він витягнув хобот, але Томек, не впевнений у своїй безпеці, завбачливо сховався за Смугу, що стояв поряд.
– Не бійся, слон хоче лише поласувати чимось солодким, – заспокоїв Томека англієць.
– А він не схопить мене за руку? – з недовір’ям запитав Томек.
Слон, немовби зрозумів його побоювання, ще раз витягнув хобот, широко роззявивши пащу. Хобот непорушно завмер у такому положенні.
– Бачиш, він не має наміру зробити тобі кривду, – сказав англієць.
Посміливішавши, Томек підійшов до слона й простяг йому помаранчу. Слон повільним рухом підніс кінчик хобота з помаранчею до рота й проковтнув смачний плід. Індієць підійшов до слона й ласкаво погладив його по хоботу.
– Він дуже любить дітей, – пояснив він.
Вільменський, пам’ятаючи розмову з Томеком на кораблі, промовив:
– Мій син хотів би послати своїм родичам пам’ятну фотографію з подорожі. Мені здається, що ми могли б зробити чудовий знімок.
– Посади хлопця на слона, – звернувся англієць до індійця.
Томек подолав свій страх і підійшов до величезної тварини. Рука його мимоволі торкнулася довгого хобота. Індієць проказав декілька слів незнайомою Томекові мовою; слон ніжно обхопив Томеків стан своїм хоботом. Мить – і Томек опинився високо в повітрі, поруч із величезною головою слона. Томек міцно вхопився за велике вухо тварини й легко всівся на його хребті.
Вільмовський установив фотоапарат на штатив. Зробив декілька знімків, після чого Томек, за порадою англійця, зліз, опустившись по хоботу слона на землю.
– Ти задоволений? – запитав його батько.
– Дуже задоволений, таточку. Цю фотокартку я пошлю всім моїм знайомим у Варшаві, – заявив Томек, подумки шкодуючи, що в нього не було на плечах чудового штуцера.

Далі англієць запропонував оглянути тигра. У тіні стрімкого, вкритого матами даху, який підтримували грубі стовпи, стояла бамбукова клітка. У глибині клітки ховався великий, надзвичайно рухливий смугастий тулуб бенгальського тигра. Побачивши людей, тигр наблизив голову до бамбукових ґрат клітки й гнівно примружив повіки. М’язи морди затремтіли, грізно оголюючи великі, гострі ікла. Тигр уривчасто й коротко загарчав. Б’ючи хвостом по боках тулуба, він витяг передні лапи, притиснувся до підлоги клітки.
– З ним треба бути дуже обережним, – попередив англієць. – Його спіймали лише два місяці тому, і він дуже важко переносить неволю.
Жовті очі тигра грізно блищали, він роззявив жахливу пащу й диким риком погрожував надокучливим відвідувачам.
Томек підійшов до Смуги, який з усіх боків оглядав тигра, й запитав:
– Скажіть, будь ласка, чи це правда, що тигр, перш ніж атакувати жертву, пригинається до землі й б’є себе по боках хвостом?
– Так, правда, Томеку. Такий уже в тигрів звичай виявляти свої недружні почуття. Якби не грубі прути клітки, ми, мабуть, не могли б тут так безтурботно стояти.
– Ви, певне, вже полювали на тигрів? – розпитував Томек.
– Так, полював в Індії.
– А куди треба цілитися, щоб укласти тигра наповал?
– Тигри виходять на лови вночі. У темряві найкраща ціль – його очі, які світяться. Якщо з першого пострілу влучиш між очей звіра, то вкладеш його наповал.
– А якщо не влучу?
– Тоді, звичайно, прокинешся в іншому, кращому світі, – усміхнувшись, відповів Смуга.
«Виявляється, боцман Новицький чудово знає Смугу! – подумав Томек, пригадуючи все те, що веселий моряк оповідав йому про мисливські здібності великого ловця. – Він і справді стріляє тільки між очі!»
Вони повільно поверталися до рикш. Вільмовський погоджував з англійцем подробиці повантажений тварин на борт «Алігатора». Дорогою Томек, який ішов за ними поруч зі Смугою, знову звернувся до мисливця:
– Скажіть, цього слона й тигра спіймали на Цейлоні?
– НІ, тигр походить із Бенгалії, що в північно‑східній частині півострова Індостан, а слон – корінний мешканець Цейлону.
– Які ще тварини водяться на Цейлоні?
– Можна з певністю сказати, що найвередливіший мисливець знайде тут тварину на свій смак. Окрім слонів, на Цейлоні водяться ведмеді, леопарди, гієни, дикі кішки, буйволи, олені, індійські дики, крокодили, алігатори, величезні очкові змії, розмаїті види мавп і птахів, від найменших і до найбільших.
– Звідки ви все це знаєте?
– Декілька років тому я з друзями полював на Цейлоні, – відповів Смуга.
– А де ви полювали в Індії?
– На батьківщині нашого тигра, в Бенгалії. Ми там ловили для Гаґенбека бенгальських тигрів.
– У вас є про що згадати. Я вам щиро заздрю.
– Не всі спогади приємні, – відповів Смуга. – Саме в Бенгалії мені довелося пережити дуже неприємну пригоду.
– Розкажіть, будь ласка, мені про неї.
– Це сумна історія, Томеку. Там, де ми полювали на тигрів, один із них дуже непокоїв тубільців. Не було такої ночі, щоб він не викрав бодай одну голову худоби з загорожі. Не допомагали пастки на грізного розбійника. Селяни викопували ями, на дні яких забивали гострі палі. Усі спроби вбити хижака закінчувалися трагічно для мисливців. Нарешті у відчаї вони звернулися до мене з проханням убити цього тигра. Якось уночі я зробив на нього засідку поблизу загорожі.
– Чому, крім вас, більше ніхто не взяв участі в цьому небезпечному полюванні?
– Мене супроводжував тільки провідник, індієць. Тубільці не мали доброї зброї, а тигр, на якого ми полювали, був досвідченим розбійником. Він підкрадався до нас у повній тиші. Якби не хвилювання худоби в загорожі, ми б його зовсім не помітили. Грізний блиск очей тигра я побачив лише тоді, коли він підійшов до мене на відстань не більше п’яти метрів. Вражений несподіваною появою тигра, я вистрілив надто поспішно. Після пострілу запанувала тиша. Провідник, знаючи, як влучно я стріляю, почав шукати вбитого звіра, хоча я попередив його, що не певен, чи влучив у тигра. Він, однак, стверджував, що, якби я схибив, тигр уже кинувся б на нас. На його думку, тиша свідчила, що тигр убитий. Він розмірковував цілком логічно, але переконати мене не міг. Я радив зачекати. На жаль, індієць мене не послухав і рушив на пошуки.
Через кілька секунд я почув жахливий крик індійця, від якого в мене аж мурашки пробігли по шкірі, і жахливе ревіння тигра. Я кинувся на допомогу, тримаючи напоготові заряджений карабін. Минуло лише кілька секунд, але коли я прибіг на місце трагедії, тигр буквально шматував мого провідника. Я побачив лютий блиск очей цієї бестії. Я вистрілив, і хоча цього разу був цілком упевнений у влучності пострілу, тигр не випустив із пазурів своєї жертви. Побачивши, що тигр вищирив ікла й схилився над тілом сердешного провідника, я всадив приклад карабіна в його роззявлену пащу. Тигр скочив на мене. Я впав під вагою його тіла. Але, на щастя, це були останні секунди його життя. Лежачи на мені, тигр здригався в передсмертних корчах. Нарешті він затих назавжди.
– І з вами нічого не трапилося? – запитав Томек, захоплено дивлячись на Смугу.
– Власне кажучи, нічого в порівнянні з трагічним випадком, що трапився з моїм провідником.
– Але ж ви були поранені!
– Тигр розірвав мені пазурами ліве передпліччя. Я пролежав у гарячці майже два місяці, мені загрожувало зараження крові. Поглянь! – Смуга закотив короткий рукав сорочки.
Томек побачив глибокий, нерівний шрам від плеча аж до самого ліктя.
– Але ж це жахливо! – прошепотів він.
– Жахливою була тільки смерть мого провідника. На жаль, він був необережний. Ми знали, що бенгальські тигри дуже небезпечні. Виявилося, що моя перша куля попала йому в череп трохи вище очей. Якби ми терпляче зачекали до ранку, нещастя не спіткало би провідника.
Томек важко зітхнув. Він подумав, що треба мати велику відвагу, аби полювати на таких кровожерливих бестій. Через хвилину він знову звернувся до Смуги.
– Мені здається, що в Австралії немає тигрів.
– Єдиний хижак, який зустрічається в Австралії, – це дикий собака динго. Тільки тому батько відважився взяти тебе в експедицію. Проте не журись, Томеку, ти чудово проведеш свої канікули.
– Я такий радий, такий радий! – вигукнув Томек. – Я був би ще більше радий, якби ви пообіцяли взяти мене колись із собою пополювати на… тигрів.
– Коли виростеш, я візьму тебе обов’язково.
– Ви справді обіцяєте це мені?
Смуга ласкаво погладив Томека по голові й сказав цілком серйозно:
– Обіцяю це тобі, Томеку!
Мандрівники повернулися на борт «Алігатора». Тварин повантажили без усяких пригод. Слона перев’язали широкими пасами, після чого за допомогою корабельного крана його було перенесено на корабель і поміщено в загорожу поруч із верблюдами; клітку з тигром поставили в окремому відсіку, щоб він своєю неспокійною поведінкою не дратував інших тварин.
Після обіду поповнення запасів вугілля було закінчено, але «Алігатор» знявся з якоря й покинув затишну пристань у порту Коломбо лише при срібному світлі місяця.

VII
МІЖ ЦИКЛОНОМ ТА ІКЛАМИ ТИГРА

«Алігатор» на всіх парах плив на південь у напрямку до екватора. Спека ставала нестерпною, в каютах було неймовірно душно, тому наші мандрівники охоче проводили вечори на палубі.
Томек уважно стежив за зірками Південної півкулі. Особливо його увагу привернули п’ять зірок, що яскраво сяяли на небі. Батько пояснив йому, що це сузір’я має назву Південного Хреста й у Південній півкулі відіграє в мореплавців таку саму роль, що й Полярна зірка, розташована в сузір’ї Малої Ведмедиці, – в Північній півкулі, тобто вказує їм шлях.
Третього дня після відплиття з Коломбо гарна до цього часу погода почала змінюватися. На горизонті з’явилася маленька, чорна, неначе смола, хмарка. У повітрі запанувала дивна тиша, а поверхня океану здибилася короткими, злими хвилями.
Капітан Мак‑Дугал перший помітив хмару, яка швидко росла на горизонті. Він негайно почав давати відповідні накази. Пролунала команда: «Всім бути напоготові!» Свистки офіцерів і тупіт ніг матросів, що бігли на свої місця, стривожили Томека. Він вискочив на палубу й підійшов до батька.
– Що трапилося? Чому всі так метушаться? – стурбовано запитав.
– Капітан попередив, що наближається буря, – відповів Вільмовський. – Смуга пішов перевірити, як прив’язані тварини, тому можемо помилуватися початком танців на морі. Мені здається, що нам не вдасться уникнути циклону.
– Що таке циклон? Наскільки я пам’ятаю, це поняття якось пов’язане з тиском повітря? – почав пригадувати Томек.
– Циклонами називаємо центр ядра низького тиску, що виникає під впливом гарячого повітря, куди з усіх боків дмуть вітри. Швидкість циклонів незвичайна. У цих географічних широтах вони викликають сильні зливи, а часто навіть бурі, – пояснив Вільмовський.
І справді, незабаром важкі, грозові хмари вкрили все небо. Перші великі краплі дощу відразу обернулися в суцільні потоки води, що полилися з неба. Різкий порив вітру сильно скаламутив усю поверхню моря. Вдарила буря. Дощ лив безперестанку. Вільмовський із Томеком сховалися в кают‑компанії й через ілюмінатор спостерігали боротьбу стихій. Море скаженіло в божевільному танці. Величезні хвилі, з верхівок яких сильний вихор зривав пластівці білої піни, кидали кораблем на всі боки. Хвилі підіймалися спереду, ззаду, з лівого й правого борту, змішувалися в якомусь дивному хаосі, люто крутилися, утворюючи величезні, пінисті вири.
«Алігатор» тремтів під ударами вихору, іноді занурювався у хвилі, здавалося, по самі вершечки щогл, важко боровся за своє існування. Він перетинав величезні хвилі, які виростали перед ним, лопастями гвинта, лягав то на правий, то на лівий борт, скрипів усіма снастями, важко підіймаючись на гребені водяних валів, і важко спадав у провалля, що розкривалося між хвилями, але не піддавався страшній стихії.
Здавалося, що суцільна стіна дощу цілком з’єднала чорні хмари, які вкривали небо, з поверхнею океану, що бризкав піною. Хоча був полудень, на морі запанувала темрява, й на кораблі засвітилися вогні.
Томек судорожно тримався за бильце дивана, прикріпленого до стінки, й зі страхом дивився через ілюмінатор на палубу, на яку раз по раз обрушувалися тонни води. Вільмовський обійняв сина й притис до себе, бо корабель перевалювався по хвилях, мов м’ячик, займаючи найнесподіваніші положення в просторі. Йому загрожувала загибель.
Вільмовський уважно стежив за поведінкою сина. Він бачив, що Томек зусиллям волі намагається подолати страх. Різкі стрибки корабля й сильна хитавиця викликали в хлопця запаморочення й нудоту. Він сильно зблід.
– Томеку! – вигукнув Вільмовський, намагаючись перекричати ревіння бурі. – Тобі треба негайно лягти. Ти ще не звик до такої хитавиці. У каюті тобі, безперечно, стане краще.
– Добре. А що буде зі мною, якщо ми раптом почнемо тонути? – голосно відповів Томек, відчуваючи, що його охоплює щораз більша слабкість.
– Нічого не бійся! Хоча «Алігатор» і не новий корабель, така буря нічим йому не загрожує. Він уже не раз переживав циклони, урагани, тайфуни, це його давні знайомі. Можеш спати спокійно, поки кораблем керує такий досвідчений морський вовк, як капітан Мак‑Дугал. Немає жодної небезпеки, а сидячи тут, ти тільки змучишся від цієї шаленої хитавиці.
Вони ледве пробилися вузьким коридором. Обережно спустилися трапом і, нарешті, опинилися в каюті Томека. Вільмовський турботливо допоміг синові роздягнутися, поклав його в ліжко, накрив ковдрою й застебнув пояси безпеки, щоб під час сну хлопець не впав на підлогу.
Незабаром Томек відчув полегкість. Блідість поступово сходила з його обличчя.
– Ну як, тобі краще? – запитав батько, помітивши рум'янець на щоках сина.
– Краще, значно краще, – підтвердив Томек.
– Постарайся заснути. Коли прокинешся, бурі вже не буде.
Не встиг Вільмовський закінчити фразу, як до каюти, немов бомба, влетів боцман Новицький. Він хотів щось сказати, але, кинувши погляд на Томека, стримався. Лише хвильку подумавши, він вигукнув:
– Ну й гойдалка! Цілком як на каруселі в Біланах!
– Циклон, жахливий циклон! – вигукнув Томек.
– Який там циклон, – розсміявся боцман. – Це кити танцюють на канаті, який оперізує землю вздовж екватора, й розгойдали море, тільки й усього.
Томек відразу повеселішав. Він зрозумів, що боцман жартує. Адже на екваторі немає жодного каната. Томек уже знав, що в моряків є звичай «хрестити» новачків, які вперше проходять через екватор, тобто влаштовувати різні жарти, розігрувати їх. Тому Томек відразу забув про циклон.
– Напевно, саме зараз проходимо через екватор! – вигукнув Томек, радіючи приходу свого дотепного друга.
– Тримайся, братику, міцно за своє ліжко, «Алігатор» ось‑ось зариється носом у воду, щоб пролізти під канатом на екваторі. Аби лишень який‑небудь розшалілий кит не вперіщив нас хвостом! Ото була б комедія! – відповів боцман.
– Щодо кита, то це лише жарт, – посміхнувся Томек.
– Ти диви, який мудрий! Тоді знай, що такий «жарт» важить близько двох тонн!
– Ви, звичайно, не бачили китів, які танцюють на канаті, – сміявся Томек.
– Лише тому, що на дворі стало так чорно, як у негра… під сорочкою!
– Я знав, що ви жартуєте, – весело констатував Томек.
– Смійся, недовірку, смійся! А я ж прибіг по тебе, Анджею, щоб ти допоміг нам підняти канат, а то корабель може зачепити його щоглами, – закінчив боцман, жартівливо погрожуючи Томекові пальцем.
– Спробуй тепер заснути, Томеку. Я швидко повернуся, – сказав Вільмовський і спокійно вийшов із каюти.
Та тільки‑но вони опинилися в коридорі, Вільмовський відразу з тривогою запитав:
– Що трапилось, боцмане?
– У приміщенні, де ми помістили тигра, хвилі пошкодили ілюмінатор, – офіційним тоном повідомив боцман. – Вода потоком ллється в середину корабля. Тигр кидається, мов скажений. Його треба негайно перевести в інше місце.
Не гаючи часу на з’ясування подробиць, вони побігли до приміщення із тваринами, перестрибуючи по кілька сходинок відразу. Становище було досить грізне. У приміщенні, де був тигр, набралося вже багато води, яка при кожному крені корабля обливала знервовану тварину. Двоє матросів намагалися заткати ілюмінатор мішками. Переконавшись у марності їхніх зусиль, Вільмовський наказав:
– Залиште ілюмінатор! Просуньте через клітку жердини. Спробуємо спочатку перенести клітку з тигром в інше місце, а потім полагодимо пошкодження.
Смуга й двоє матросів просунули через клітку з тигром міцні бамбукові жердини, а Вільмовський ножем перерізав линви, якими клітка була прив’язана до кілець у підлозі. У цей момент вода з подвійною силою ринула у відкритий ілюмінатор. Тигр із гнівним риком рвав кігтями бамбукове пруття клітки, намагаючись вибратися з води, що заливала її. З великими зусиллями матроси перенесли клітку з тигром до іншого приміщення, відтак зайнялися лагодженням пошкодженого ілюмінатора. Відтоді, як Вільмовський вийшов із каюти Томека, минуло щонайменше дві години. На превелику свою радість, Вільмовський застав сина в обіймах міцного сну.
Буря почала стихати тільки вранці. Щоправда, хвилі ще перекочувалися через корабель, а вітер час від часу вдаряв у борти, немов тараном, але безпосередня небезпека минула. Лише тепер частина екіпажу й Вільмовський змогли трохи відпочити.
Томек прокинувся й з подивом помітив, що вже настав день. Промені сонця весело заглядали в каюту через ілюмінатор. Хитавиця зменшилася, на підставі чого можна було зробити висновок, що буря вщухла ще вночі. Томек розстебнув пояс безпеки й сів на ліжку.
«Буря минула, – із задоволенням відзначив він, – піду, мабуть, трохи постріляю. Швидше перестане боліти голова…»
Незважаючи на те, що Томек почував себе ще не зовсім добре, він ретельно вмився й одягнувся. У кишеню штанів поклав дві пригорщі патронів і зі штуцером під пахвою вийшов у коридор. На кораблі панувала тиша, яку порушував лише глухий стукіт машин, що долинав із котельні. Томек зрозумів, що ще дуже рано.
«Тим краще, – зрадів він. – Ніхто не буде мені заважати, а сніданок… мені все одно ще не хочеться їсти».
Він спустився до трюму. Проходячи поблизу приміщень для тварин, Томек почув чи, можливо, йому здалося, що десь поруч грюкнули двері.
Він зупинився в очікуванні. Проте, крім рівномірного стукоту машин, нічого не було чути.
«Мабуть, мені здалося», – подумав Томек і попрямував до свого тиру. Опинившись у поперечному коридорі, він раптом помітив, що двері до приміщення з тигром відчинені. Раз по раз під час сильного коливання корабля стулка дверей грюкала об одвірок.
– Ось у чому річ, – пробурмотів Томек.
Він з обуренням подумав про недбалість корабельної вахти. Як можна залишати відчиненими двері у вольєр тигра?!
«Треба зачинити двері або повідомити про це батька й Смугу», – вирішив Томек.
Хлопець нерішуче зупинився. Він боявся заглянути до бенгальського тигра, хоча й знав, що звір перебуває в клітці. Одначе, якщо він піде скаржитись батькові на недогляд матросів, перш ніж сам виправить їхню помилку, то його легко можуть звинуватити в боягузтві.
«І так погано, і так недобре, – задумався Томек. – Зрештою, туди можна й не заглядати. Варто зачекати моменту, коли двері самі зачиняться, тоді можна буде взяти їх на засув. А потім розповім про все татові».
Томек зітхнув із полегкістю. Це був правильній вихід із становища. Він підійшов до дверей і, вибравши момент, ухопився за скобу й засунув засув.
«Ось і все», – зраділо подумав Томек. Він вирішив: «Оскільки наслідки недогляду усунено, потреба негайно будити й непокоїти батька відпала. Розповім йому про це згодом, коли вийду з тиру».
Томек вирішив погратися в полювання на тигрів. План гри він склав моментально: «Він, Томек, став славним звіроловом Яном Смугою. Мешканці бенгальського села благають його застрелити тигра, який уже давно не дає їм спокою. Звичайно, йдучи на полювання, він нікому не дозволяє супроводжувати його, тому що таке полювання дуже небезпечне. Загорожа, куди навідується хижак, – у тирі, а тигра буде зображати бляшанка, підвішена, як звичайно, до стелі; кружечки, намальовані на ній крейдою, – це очі кровожерливої бестії».
Томек швидко зарядив штуцер і підбіг до дверей. Одним стрибком він опинився в тирі, зачинив за собою двері й притулився до них спиною. Глянув, намагаючись знайти ціль і вистрілити в неї, як раптом… на чолі в нього виступив холодний піт. Широко розплющеними очима він дивився на жахливе видовище, від якого холонула кров у жилах і крик завмирав на вустах. У протилежному кутку приміщення стояв блідий, як стіна, Смуга, а за два чи три кроки від нього причаївся готовий до стрибка найсправжнісінький бенгальський тигр, грізно вишкіривши гострі білі ікла.
Томекові потемніло в очах. Ноги підломилися під ним. Він швидко заплющив очі, гадаючи, що це жахливий сон. Лише за хвилю, що здалася йому вічністю, почув голос Смуги, який тихо, але твердо сказав:
– Спокійно, тільки спокійно, не треба хвилюватися…
У відповідь почулося глухе, грізне гарчання тигра.
Раптом Томека осяяла ідея.
Адже Смуга не дозволить скривдити його. Він розплющив очі… Тигр змінив положення. Він повернувся до Смуги боком і люто дивився на обох ворогів. На загривку розлюченого звіра шерсть стала сторчма. Він грізно роззявив пащу, вищиряючи білі як сніг ікла.
Томек зрозумів, що трапилося щось непередбачене, якщо тигр перебуває в приміщенні тиру, а не там, де стояла його клітка! Лише тепер він помітив, що бамбукова клітка знаходиться в глибині приміщення, але що за диво?! Дверцята клітки були замкнені. Яким чином тигр вибрався з клітки? Томек хотів запитати Смугу, що це все означає, але не зміг вимовити жодного слова. Смуга помітив, що діється з Томеком, і знову застеріг його:
– Якщо він стрибне на тебе, стріляй! І відразу відскоч убік. Потім біжи до батька за порятунком; а зараз візьми себе в руки й дій спокійно…
Слово «порятунок» відразу протверезило Томека. До нього повернулося цілковите самовладання. Він поглянув на Смугу. Той був без зброї. Долоні Томека сильніше стисли штуцер.
Тигр нетерпляче здригнувся й став бити хвостом об підлогу. Його гарчання ставало щораз грізнішим і голоснішим.
«Це лише бляшанка, велика, дуже велика бляшанка», – переконував себе Томек, прагнучи цілком опанувати себе в цю драматичну хвилину.
Смуга притиснувся спиною до стінки й непомітно посувався в бік хлопця, безперервно заспокоюючи його тихим голосом. Він вирішив будь‑що врятувати Томека. Як тільки Томек вистрілить, він стрибне між тигра й хлопця. Таким чином, йому вдасться бодай на коротку мить затримати розлюченого звіра й полегшити Томекові втечу.
Тигр, Мабуть, помітив маневр Смуги. Він подався назад, немовби хотів збільшити собі шлях для розгону, потім притиснувся до підлоги, декілька разів ударив об неї хвостом й зі скаженим гарчанням став напружувати м’язи для стрибка.
Навіть недосвідчений у таких справах Томек не мав жодного сумніву, що бестія готується до стрибка на Смугу. Перед обличчям смертельної небезпеки Томек раптом заспокоївся. Він уже знав, що треба робити. Блискавично звів штуцер. І як тільки мушка опинилась між очима звіра, що аж палали люттю, натиснув курок.
Постріл і гуркіт падіння на підлогу двох важких тіл злилися в один звук. Бо як тільки Томек вистрілив, безстрашний Смуга кинувся всім тілом на тигра. Тепер людина й звір, схопившись у смертельних обіймах, становили жахливе видовище. Декілька секунд вони з запаморочливою швидкістю качалися по підлозі, інколи бронзовий смугастий тулуб тигра притискав людину до підлоги, а інколи над ним з’являлась світла сорочка Смуги.
Томек автоматично перезарядив штуцер. Вистрілити вдруге він не міг, оскільки тигр і Смуга надто швидко переверталися. Томек дуже хотів допомогти Смузі, але якась непереборна сила скувала його руки й ноги. Широко відкритими очима Томек спостерігав за боротьбою не на життя, а на смерть, що розігралась перед ним.
Раптом клубок тіл, що качався на підлозі, знерухомів. Величезне тіло тигра, розпластане на Смузі, який обома руками стискав горло звіра біля самої пащі, тіпалось у конвульсіях. Розляглося ще одне хрипке гарчання, після чого тигр остаточно завмер. Смуга все ще лежав горілиць, притиснутий тілом мертвого тигра до підлоги, на якій навколо їхніх голів червоніли плями крові…
Томек не міг вимовити жодного слова. Його охопила якась дивна слабкість. Стінки каюти захиталися йому перед очима. Він знепритомнів.
Прийшовши до тями, побачив схиленого над собою Смугу, який сидів біля нього на підлозі й тримав на колінах його голову.
– Уже все гаразд, Томеку, – почув він голос звіролова. – Як ти себе почуваєш?
Томек глянув на величезний тулуб розпластаного на підлозі тигра, і… Його занудило. Тільки через деякий час він відчув себе трохи краще. Обличчя поступово стало набувати нормального виразу.
Вони сиділи, прихилившись до стінки. Смуга міцно обійняв Томека.
– Ніколи б не подумав, що ти так добре стріляєш, – промовив Смуга. – Хто навчив тебе так влучно стріляти?
– Боцман Новицький, – відповів Томек. – Саме тут ми влаштували собі тир.
– Я чув, що ти вчишся стріляти, але зовсім не чекав, що за такий короткий час станеш майстром у цій справі! Тато, певне, буде пишатися тобою!
– Я не зовсім у цьому впевнений, – відповів Томек. – Якби не ви, я помер би зі страху. Звідки тут узявся тигр і навіщо ви випустили його з клітки?
– Буря пошкодила ілюмінатор у приміщенні, де стояла клітка з тигром, і вода стала його заливати. Нам довелось винести звідти клітку.
– Це було тоді, коли боцман приходив уночі до батька?
– Так, я послав по нього, тому що самому мені важко було впоратися зі становищем.
– А боцман мені нічого не сказав, – обурився Томек. – Розповідав лише анекдоти про екватор і про китів.
– Мабуть, не хотів тебе лякати. Він же твій великий друг.
– Ну й що ж було потім?
– Ми помістили тигра в іншому приміщенні, а потім відремонтували ілюмінатор. Під час перенесення клітки хтось ненароком відсунув засув на дверцятах клітки, й тому сталася ця прикра подія. На світанку я вирішив перевірити, чи тигр уже заспокоївся. Увійшовши сюди, я переконався, що дверці клітки взяті на засув. Очевидно, засув засунувся автоматично від хитавиці. Тому я й попав у пастку. Я стояв уже біля клітки, коли раптом побачив, що тигр підкрадається до мене. Він був сильно збуджений і надзвичайно роздратований. Я намагався заспокоїти звіра словами, як це звичайно роблять дресирувальники. Одночасно я почав обережно задкувати, аж доки опинився в кутку, де ти мене й застав.
– Ви не боялися?! – спитав Томек, захоплено поглядаючи на звіролова.
– Боявся, Томеку. Пам’ятаєш, що я тобі розповідав про свою пригоду в Бенгалії? Відтоді я дуже не люблю тигрів. Він, мабуть, відчув це, тому що ставав усе лютішим. У цей момент ти вбіг до каюти, і я тоді злякався ще більше. Я був упевнений, що ми загинемо обидва. Але ти повівся дуже мужньо! Врятував і себе, і мене!
– Чому після пострілу ви кинулися на тигра?
– Я не знав, що ти так влучно стріляєш. Я боявся за тебе. Це виявилося зайвим: ти влучив бестії точно межи очі. Коли я кинувся до нього, тигр уже перебував в агонії.
– Отже, ви хотіли мене захистити! – прошепотів глибоко схвильований Томек.
– Правду кажучи, я дуже боявся за тебе. Хіба я міг передбачити, що ти поведешся так мужньо?
– Я зробив це тільки завдяки вам. Я прямо‑таки помирав зі страху, – тихо признався Томек.
– Ми мимохіть уполювали разом тигра, – посміхаючись, сказав Смуга. – Цей кумедний дідок із Порт‑Саїда, мабуть, і гадки не мав, що його віщування здійсниться так швидко. Ходімо тепер і розкажемо про все твоєму батькові й капітанові Мак‑Дугалу.

VIII
РАДНИК ІЗ МЕЛЬБУРНА

Інцидент із тигром розбурхав екіпаж «Алігатора». Адже тільки щасливий випадок дозволив уникнути трагічного наслідку. Якби на місці Смуга був хтось інший, не такий досвідчений у поводженні з дикими тваринами, то, опинившись наодинці з тигром, напевне загинув би. Усі одностайно визнали, що смертельний постріл у тигра був єдиним виходом. Був складений детальний акт, у якому було подано події в їх послідовності; справа в тому, що перед повантаженням тварин на корабель у порту Коломбо їх було застраховано від нещасного випадку, і треба було потурбуватися про виплату компенсації.
Томек став героєм дня. Капітан Мак‑Дугал особисто поздоровив його з влучним пострілом. Вільмовський пишався сином і почувався щасливим. Адже не було ніякого сумніву в тому, що Томек урятував життя Смузі, а заразом і своє. Звичайно, серед похвал, що випали на долю Томека, тепло згадувалося й ім'я боцмана Новицького, який навчав хлопця влучно стріляти.
Смуга подарував Томекові на пам'ять про пережиту небезпечну пригоду новенький барабанний револьвер системи Кольта разом із кобурою, поясом і патронами.
А корабель тим часом повним ходом наближався до берегів Австралійського континенту. Метою подорожі був Порт‑Огаста, розташований у південній частині Австралії. Там на наших звіроловів чекав зоолог Карл Бентлі, директор зоологічного парку в Мельбурні. За домовленістю з фірмою Гаґенбека, директор повинен був узяти участь в експедиції в глиб материка як радник.
Томек із нетерпінням очікував прибуття корабля до Австралії. Йому кортіло побачити цей таємничий, найменший і найпізніше відкритий материк. Томек чудово пам’ятав майже овальну форму цього материка, зі слабо порізаними берегами, – недаремно він цілі години просиджував над картою Австралії; знав він зі слів учителя й найдовший на земній кулі Великий Бар'єрний риф, який на протязі двох тисяч кілометрів замикає доступ до берегів Австралії з північного сходу. Детально знайомлячись із картою Австралії під час подорожі, він не раз дивувався великій кількості пустель на цьому континенті: Велика піщана пустеля, пустеля Гібсона, Велика пустеля Вікторія – читав він на карті й бачив в уяві неозорі простори, вкриті піском, або частину суші, зарослу непрохідними хащами карликових акацій та евкаліптів, що називається в Австралії «скреб», а також величезні простори, порослі гострою, як ніж, травою «спініфекс». Нечисленні терени, придатні для життя людини, оточені тут зі сходу довгим гірським пасмом, а з заходу – страшними пустелями. Щоправда, батько розповідав Томекові, що європейські поселенці зуміли чудово освоїтися в цьому негостинному краю, та все‑таки хлопець став тепер краще розуміти, чому англійці свого часу обрали Австралію місцем заслання злочинців.
Томек уже знав у загальних рисах історію п’ятого континенту. Голландці відкрили його лише в XVII сторіччі. Але дослідження Австралії розпочали англійці, причому значно пізніше. Першим європейцем, що досяг східного узбережжя континенту, був Джеймс Кук, який у 1770 р. відкрив затоку Ботані поблизу теперішнього Сіднея. Через вісімнадцять років капітан Філліп вивантажив там перший транспорт каторжників і заснував першу англійську каторжну колонію.
Тривалий час Австралія мала погану славу в європейців. Уже сам цей факт викликав у Томека неприємне відчуття неспокою, до того ж він згадав, що під час полювання так чи інакше йому доведеться вступити в небезпечні контакти з аборигенами. Адже полювання відбуватиметься на територіях, ще не колонізованих європейцями. Досі Томек знав представників корінного населення Австралії лише з фотографій у книжках. Вони виглядали не дуже дружелюбно. Це напівголі, темно‑коричневі чоловіки з приплющеними носами, товстими губами й буйним, чорним, кучерявим волоссям. Тіла їхні були вкриті шрамами татуювання й смугами, намальованими білою фарбою, в руках вони тримали списи або бумеранги. Особливо бумеранги виглядали сміховинними. Недаремно ж австралійських аборигенів зараховують до найпримітивніших і найдикіших племен у світі.
«Вони, звичайно, не люблять білих, – розмірковував Томек. – Кук не зумів з ними порозумітися. Вони не прийняли від нього навіть блискучих скелець, кольорового полотна й харчів! Хіба це не Кук сказав, що єдиним їхнім бажанням було, аби ми якнайшвидше забралися з їхньої землі? Я нітрохи їм не дивуюся! – снував далі свою думку Томек. – Хто міг би бажати собі, щоб його рідний край завоювали чужинці?»
Розмірковуючи так, Томек почав щораз більше сумніватися в тому, як їх приймуть аборигени. Тому він скористався першою ж зручною нагодою, щоб поговорити про це зі Смугою та батьком.
– Я трохи побоююсь, чи захочуть австралійські аборигени допомагати нам під час полювання, – сказав Томек. – Адже вони, напевно, ніколи не чули про фірму Ґаґенбека, який спорядив нашу експедицію за дикими тваринами.
– Я також цілком упевнений, що австралійці не знають Ґаґенбека, – відповів Смуга, – але сподіваюся, що за належну винагороду вони з задоволенням візьмуть участь у нашому полюванні.
– Отже, ми їх просто наймемо для допомоги в полюванні? – здивувався Томек.
– Атож. Саме так ми й маємо намір зробити, – пояснив Смуга. – Гадаю, що це обійдеться дешевше, ніж перевезення відповідної кількості людей з Європи. Ми завжди під час усіх наших експедицій користуємося послугами місцевого населення.
– Мене цікавить, чи австралійці добре ставляться до білих? – розпитував Томек, прагнучи до кінця розвіяти свої побоювання.
– Я ніколи не чув про яку‑небудь серйозну боротьбу австралійців з поселенцями, – утрутився в розмову Вільмовський. – Взагалі австралійці дуже доброзичливі та гостинні, хоча в них досить причин ненавидіти білих колонізаторів.
– Чому? – здивувався Томек.
– Треба пам’ятати, що в перші роки колонізації Австралії місцеве населення зазнало багато кривд. Його знищували, користуючись будь‑яким приводом, пригощали навіть отруєною їжею та горілкою. Особливо жахлива доля спіткала бідних тасманійців, яких убивали з такою безсердечністю, що винищили їх геть усіх. Остання тасманійка померла ще в тисяча вісімсот сімдесят шостому році.
– Це справді жахливо, – прошепотів обурений Томек.
– Під час завоювання нових континентів європейці не зупинялися ні перед чим. В усіх випадках місцеве населення змушене було відступати їм свої найкращі землі й цілком підкорятися їхній волі або гинути. Тих аборигенів, які намагалися заявити про свої справедливі права, безжалісно вбивали, звинувачуючи в дикунстві, ворожості та некультурності. Так було в Африці, так було в Америці, Австралії й Тасманії.
– Скажи мені, тату, ще таке: скільки корінних австралійців проживає зараз в Австралії? – допитувався Томек.
– Мабуть, їх назбирається там кількадесят тисяч чоловік. Живуть вони, в основному, у глибині континенту та в північно‑західній частині Австралії, найменш придатній для колонізації.
Трохи заспокоєний Томек розглядав стрімкі береги Південної Австралії, що виднілись удалині.
На п’ятдесят шостий день після виходу з Трієста «Алігатор» увійшов у затоку Спенсера, що глибоко врізалася в австралійський материк. Відразу після того, як було кинуто якір у Порт‑Огаста, Вільмовський привів на корабель зоолога Карла Бентлі, який уже кілька днів очікував на їхнє прибуття. Для учасників експедиції, поляків, поява його була приємною несподіванкою. Вітаючись із Томеком, він несподівано спитав його польською мовою:
– Як, і ти, юначе, береш участь в експедиції?
– О, ви говорите по‑польському! – зрадів Томек.
– Ми цього зовсім не сподівалися, – зауважив Вільмовський, здивований не менше, ніж син.
– Я не лише знаю польську мову, а й до певної міри вважаю себе поляком, – весело відповів Бентлі. – Ви зрозумієте все, якщо я скажу, що мій батько – англієць, а мати – полька.
– Ми про це нічого не знали, – зауважив Смуга. – Ґаґенбек розповідав про вас як про англійця.
– Я не вважав за потрібне втаємничувати Гагенбека в мої особисті справи. Адже це моя особиста справа. Але я відразу звернув увагу на ваші прізвища в списку членів експедиції й попросив, щоб мені дали докладніші відомості. Отримавши їх, я не вагаючись прийняв пропозицію взяти участь в експедиції. Я з нетерпінням очікував прибуття земляків моєї матері, бо пообіцяв їй, що після закінчення експедиції привезу вас усіх до Мельбурна.
– Хай мене проковтне кит, якщо ця експедиція до Австралії не стає щораз приємнішою! – пробурмотів боцман Новицький.
– Тепер дозвольте мені повторити моє запитання, – сказав Бентлі. – Ви дійсно маєте намір узяти в експедицію цього юнака?
– Звичайно! А чому ви про це питаєте? – занепокоєно спитав Вільмовський.
– Нас чекає нелегка праця й, можливо, небезпеки. Адже він ще дуже молодий, – відповів Бентлі.
– Цей юнак одним пострілом зі штуцера поклав тигра й врятував моє й своє життя, – втрутився в розмову Смуга.
– Мене вже повідомили про це, і я не сумніваюся, що тигра необхідно було застрелити. Але я не знав, що це зробив молодий пан Вільмовський, – здивовано сказав Бентлі, схвально оглядаючи хлопця. – Якщо справи складаються таким чином, я забираю назад свої застереження. Мені йшлося лише про його безпеку.
– Поляки не дуже турбуються про свою безпеку, шановний пане директоре, – відповів боцман Новицький. – Томек, звичайно, ще хлопчисько, проте можете бути за нього цілком спокійні. Доки в його руках оця хлопавка, він не дасть себе скривдити.
Томек із вдячністю глянув на боцмана, бо після його слів Бентлі по‑дружньому посміхнувся й перестав робити дальші застереження щодо участі Томека в експедиції.
– У першу чергу ми повинні обговорити, яким чином перевозитимемо слона до Мельбурна, – звернувся Вільмовський до зоолога.
– З цим у нас не буде жодного клопоту, – відповів Бентлі. – На станції слона чекає спеціальний вагон і двоє працівників із зоологічного парку.
– Коли вам зручніше забрати слона з корабля? – запитував Вільмовський.
– Якщо не заперечуєте, то завтра вранці.
– Чудово. Завтра вранці ми вивантажимо також п’ятдесят верблюдів, узятих у Порт‑Судані для тутешньої транспортної контори. Таким чином ми відразу розвантажимо корабель.
– Отже, нам лишається тільки обговорити план дій на найближчі дні. Згідно з угодою, я вже почав приготування. Час розповісти вам про це, – заявив Бентлі.
– Ми слухаємо, – сказав Вільмовський.
– Передусім нам треба вибрати місце нашого майбутнього полювання, – почав Бентлі. – За відомостями, які я отримав, ви маєте намір піймати різні види кенгуру, а саме: рудих, блакитних, сірих, гірських і валабі. У переліку тварин, який надіслала мені фірма Гаґенбека, крім того, є страуси ему, дикі собаки динго, ведмеді коала, єхидни, сумчасті летяги, яких тут називають кузу, ведмеді‑вомбати, а з птахів – лірохвости, чорні лебеді, гігантські зимородки та альтанкові. Я вважаю, що нам треба почати з ловів кешуру й ему, тому що ловити цих швидконогих тварин можна тільки з допомогою великої кількості місцевих мисливців. Багато часу забере в нас саме організація нагоничів. Я розробив таку програму ловів, що експедиція, просуваючись із заходу на схід через Новий Південний Уельс, зможе ловити згаданих тварин у певній послідовності. Крім того, я взяв до уваги потребу відсилання спійманих тварин для повантажений на судно. З цією метою маршрут експедиції передбачає підхід час від часу до залізниць.
– Дуже добре, – сказав Смуга. – Можливість поступового довантаження тварин на корабель значно полегшить нам виконання завдання.
– Саме про це і йдеться, – продовжував Бен‑ тлі. – З Порт‑Огаста ми залізницею поїдемо до містечка Вілканнії, що на річці Дарлінг. Звідти возами вирушимо в північно‑західному напрямку на тваринницьку ферму Джона Кларка, колишнього робітника трансконтинентального телеграфу. Поблизу його ферми будемо полювати на рудих і блакитних кенгуру, на ему й динго. Цю частину експедиції ми повинні закінчити якнайшвидше. Цьогорічна зима досить суха, тому з настанням літа тварини порозбігаються в пошуках води. З ферми Кларка ми попрямуємо на південний схід, де в лісах живуть сірі кенгуру. На західних схилах Австралійських Альп зустрінемо вомбатів, кузу, ведмедів коала, гігантських зимородків, або кукабері, а в Гіпсланді – лірохвостів і чорних лебедів. Закінчити лови, на мою думку, найкраще біля підніжжя Австралійських Альп. У нашому зоологічному парку така велика кількість птахів, що ми охоче обміняємо їх на інших.
– Ви попередили Кларка про наше прибуття? – запитав Вільмовський.
– Звичайно. І навіть обговорив з ним усі подробиці експедиції. Крім того, десять днів тому я послав до нього відомого тубільного слідопита Тоні. Він уже, мабуть, добре ознайомився з місцем полювання.
– Чи знайдемо там потрібну кількість людей для допомоги під час ловів тварин? – розпитував далі Вільмовський.
– Неподалік від ферми Кларка постійно кочують численні племена аборигенів. Я доручив Тоні домовитися з ними, щоб вони взяли участь у полюванні.
Почувши це, Томек звернувся до Бентлі:
– Скажіть, будь ласка, що будемо робити, якщо аборигени відмовляться нам допомагати?
– Я не хочу й думати про щось подібне. Без допомоги тубільців наша експедиція закінчилася б безрезультатно.
– Якщо я правильно вас зрозумів, то це означає, що без допомоги тубільців ми не можемо ловити тварин? Невже вони справді такі досконалі мисливці? – з недовірою запитав Томек.
– Ти зачепив відразу два питання, – приязно відповів Бентлі. – По‑перше, як я вже казав, ловити диких тварин найкраще за допомогою великої кількості добре організованих нагоничів. У цьому випадку полювання відбувається значно швидше, воно не таке стомливе для мисливців і не так сильно відбивається на стані спійманих тварин, для яких раптова зміна умов життя часто рівнозначна їх смерті. В Австралії важко знайти робітників. Тут мало білих людей, і тому робітникам доводиться дорого платити. Тим‑то, якщо в глибині материка ми не зможемо залучити до полювання тубільців, наша експедиція буде приречена на невдачу. По‑друге, ти спитав, чи корінні австралійці досконалі мисливці. Можу тебе запевнити, що так. Важкі життєві умови виробили в них уміння знаходити й розшифровувати сліди тварин. Крім того, вони мають великий досвід полювання з нагоничами. Тубільці – чудові знавці місцевої флори й фауни. Якщо вони не зможуть вистежити тварину, на яку ти полюєш, то краще тобі відмовитися від ловів взагалі. Мабуть, тепер ти зрозумієш, чому я надаю такого великого значення участі тубільців у полюванні?
– Так, звичайно. Я сподіваюся, що нам удасться домовитися з тубільцями про допомогу. Пан Смуга вже казав мені, що ми готові дати їм за це велику винагороду, – гарячково запевнив його Томек.
Бентлі кивнув хлопцеві й звернувся до Вільмовського:
– Скількох ваших людей ви маєте намір включити в цю експедицію?
– Передусім з нами піде пан Смуга. Як завжди, він піклуватиметься про нашу безпеку. Капітан Мак‑Дугал погодився відправити з нами чотирьох матросів з «Алігатора». Під час плавби вздовж берегів Австралії вони не будуть йому потрібні. Серед них є боцман Новицький. Крім того, у нас є п’ять чоловік, робітників фірми Гаґенбека, які пройшли спеціальне навчання з догляду за дикими тваринами. Оце й усі.
– Ви забули ще одного учасника експедиції. Адже з нами їде молодий погромник, мисливець на тигрів, – додав Бентлі.
– Томек і я становимо одну особу, про яку я взагалі не згадував.
– Я вважаю, що в нас цілком достатньо людей, хоч нам доведеться добряче попрацювати, – вів далі Бентлі. – Слід мати на увазі, що з кожною партією тварин, яких ми відсилатимемо на корабель, піде хтось, обізнаний із доглядом за тваринами.
– Так, це, на жаль, необхідне: інакше капітан Мак‑Дугал мав би забагато клопоту. Адже ми повинні постачати спійманим тваринам належний корм.
– Перша партія спійманих тварин недовго перебуватиме на кораблі, – пояснив Бентлі. – Я доручив збудувати поблизу Порт‑Огаста тимчасові загороди. Звідти ми заберемо тварин перед самим відплиттям корабля.
– Дуже добре. Коли можемо вирушити в глиб материка?
– Що раніше, то краще. Як я вже казав, існує небезпека, що літо буде жарке й засушливе. Якщо річки пересохнуть, полювання буде важке. В Австралії не так уже й багато води.
Томек уважно прислухався до розмови. Він дивився на карту, на якій Бентлі позначав географічні точки, що згадувались під час розмови. Він відзначив про себе, що тваринницька ферма Кларка знаходиться на схід від великих озер.
– А ми не могли б ловити тварин поблизу озер, які видно на карті? – несміливо запитав він. – Напевне, там було б достатньо води.
– Так, якщо дивитися на карту, то це здається справедливим, – поблажливо відповів Бентлі, – але справа в тому, що на берегах цих озер багато славних мандрівників і першовідкривачів гинули від спраги. Озера, які виглядають на карті дуже заманливо: Торренса, Ейр, Герднер, Амедеус та інші, в дійсності ніщо інше, як солоні болота, в значній мірі порослі очеретом. Узимку вони непридатні для плавання на човнах, а влітку цілком пересихають і перетворюються в низовини, заповнені солонкуватим мулом. Те саме можна сказати про багато річок, які видно на карті, але яких не можна знайти не лише під час тривалої посухи, а й навіть звичайним жарким літом. Ідеш, бувало, босий руслом такої річки й не відчуваєш навіть сліду вологи.
– То коли ж ми вирушаємо? – коротко запитав Смуга.
– Післязавтра вранці, якщо пан Бентлі на це згоден, – вирішив Вільмовський.
– Гаразд, я вже казав, що чим раніше, тим для нас краще, – підтвердив Бентлі.

IX
ПІОНЕРИ АВСТРАЛІЇ

Томек ніяк не міг довго всидіти на місці й з нетерпінням чекав призначеного терміну сходження на берег. Його щохвилини можна було бачити в різних кінцях корабля, по якому він бігав, як очманілий. То він перехилявся за борт «Алігатора», намагаючись розгледіти, що відбувається на березі; то біг подивитися на слона, якому урочисто обіцяв провідати його в зоологічному парку в Мельбурні; то, нарешті, мчав у камбуз до кухаря, де з апетитом уминав пропоновані йому ласощі, і знову вертався на палубу подивитися, як вивантажують верблюдів. При цьому він раз по раз звертався до Бентлі з різними запитаннями, а також допитувався в капітана Мак‑Дугала, чи не нудьгуватиме той на кораблі, коли інші члени експедиції поїдуть на захопливе полювання. Заспокоївся трохи тільки тоді, коли настала пора залишити корабель. Нарешті, останній багаж експедиції – великі тюки зі спорядженням, харчами та іншими предметами, які можуть знадобитися під час мандрівки, – було вивантажено й відправлено на вокзал.
Ідучи поруч із батьком через місто, Томек прибрав поважного вигляду. Йому здавалося, що веселий настрій недоречний у такий урочистий момент; адже він, як і його дорослі супутники, йшов зі штуцером на плечі, а на правому боці відчував приємний тягар кобури з револьвером. Томек задоволено дивився на перехожих, які, здавалося, звертали увагу в першу чергу на нього. Тому він напускав на себе якомога байдужіший вигляд і думав:
«Дуже жаль, що тітка Яніна та дядько Антоній з дітьми в цю хвилину не бачать мене. А цікаво, що сказав би Юрек Тимовський, якби побачив мене зараз?!»
На подив Томека, Порт‑Огаста, хоч і знаходився в цій дивній країні, майже нічим не відрізнявся від уже побачених багатьох портових міст. Навіть залізничний вокзал своїм виглядом дуже нагадував європейські вокзали. Проте звичаї тут були дещо інші. При вході на перон ніхто не питав про квитки. Без будь‑якого контролю можна було займати місця у вагоні першого чи другого класу, а весь багаж, у тому числі й ручний, пасажири здавали кондукторові. У Варшаві ж кожен пасажир сам піклувався про свої речі. Неуважність у цій справі загрожувала втратою багажу. Як же в такій «дикій» країні можна забувати про елементарну обережність? Побоювання Томека розвіяв Бентлі, який сказав, що в Австралії не возять ручного багажу в пасажирських вагонах. За встановленим звичаєм, кондуктор відносив валізи й сумки до товарного вагона, а потім, після прибуття потяга на станцію призначення, повертав кожному пасажирові його власність.
«Що край, то свій звичай», – згадав Томек просту істину, яку неодноразово повторювала тітка, і зручно всівся в купе навпроти Бентлі.
Томек із нетерпінням чекав, коли жінка – начальник станції подасть сигнал до від’їзду. І ось нарешті довгоочікуваний момент настав. Ритмічний стукіт коліс потяш, який повільно рушив, змусив його серце битися пришвидшено. Нарешті почалась експедиція в глибину таємничого континенту. Томек спочатку з цікавістю спостерігав пейзажі Австралії, що пропливали за вікном, але незабаром, розчарований «цивілізованим» виглядом місцевості, звернув увагу на своїх супутників. Роздивився в купе. Смуга спав як убитий. Він заснув відразу після того, як потяг відійшов від станції Порт‑Огаста. Голова велетня‑боцмана Новицького також хиталася з боку на бік. Батько та інші члени експедиції з успіхом готувалися наслідувати їх приклад. Томек занепокоєно почав думати про полювання в товаристві таких сплюхів і, тільки глянувши на Бентлі, з полегкістю зітхнув.
Той ще не спав, хоч видно було, що загальна сонливість починає діяти й на нього.
«Якщо й пан Бентлі засне, то я помру з нудьги», – подумав Томек. Щоб не допустити до такого сумного кінця, він почав крутитися й кашляти і, як тільки Бентлі звернув на нього увагу, сказав:
– Можливо, це вам видасться дурницею, але я зовсім інакше уявляв собі Австралію.
– І ти що, розчарований? – з цікавістю запитав Бентлі.
– Повинен признатися, що Австралія поки що дуже нагадує мені рідні місця. Скрізь видно оброблені поля, сади чи пасовища. Хіба що овець тут більше, ніж у нас, та пастухи їздять верхи.
Бентлі посміхнувся, а потім відповів:
– Ти кажеш, друже, що Австралія дуже нагадує тобі Європу? Якщо ти надіявся, що зустрінеш тут більше екзотики, то можу тебе заспокоїти. Поки що ми перебуваємо в добре освоєній прибережній смузі, але незабаром пейзаж зміниться. Мені цікаво, як ти уявляв собі Австралію?
– Я був переконаний, що майже вся поверхня Австралії вкрита безкраїми степами та пустелями, в яких на людину чатують найнесподіваніші небезпеки. Я навіть чув, що тут легко зустріти розбійників!
– Ну, щодо розбійників, то тепер нам з їхнього боку ніщо не загрожує. Кільканадцять років тому дійсно були сміливці, які забавлялися тут розбоєм. Це було під час золотої лихоманки. Але ти не помиляєшся щодо того, який вигляд має пейзаж більшої частини континенту. Ось зачекай, нехай лишень ми просунемося трохи на північ. На величезних просторах Австралії є ще немало місць, куди не ступала нога білої людини. Скажи мені, будь ласка, хто налякав тебе баєчками про австралійських розбійників?
– Я прочитав про них у книжках польських мандрівників, які провели в Австралії добрих кілька років!
– Дуже цікаво! Про яких саме мандрівників ти говориш?
– Про Сигурда Висьневського та Северина Кожелинського.
Бентлі на хвилину замислився, намагаючись згадати прізвища, які назвав Томек, а потім сказав:
– Мені здається, що я ніколи не чув про мандрівників із такими прізвищами. Вони, певне, не належать до числа першовідкривачів Австралійського континенту?
– Я про це вже запитував тата. Він мені казав, що Висьневський не був ні відкривачем нових земель, ні вченим‑дослідником. Щоправда, він брав участь в одній з експедицій, що прямувала в глиб Австралії, але дуже швидко покинув її.
– Ось чому я про нього нічого не чув. Мабуть, Висьневський має заслуги в історії польських подорожей, хоч особливими досягненнями на науковій ниві похвалитися не може.
– Те саме сказав і тато. І все ж ви можете лише пошкодувати, що не читали цієї книжки. А втім, вона в мене є на «Алігаторі», і, якщо бажаєте, я дам вам її прочитати.
– Дякую, Томеку, я з задоволенням скористаюся при нагоді твоєю люб’язністю. Отже, Висьневський змалював Австралію такими чорними фарбами?
– Зовсім ні, – заперечив Томек, – хіба він витримав би тут аж десять років, якби Австралія йому не подобалася?
– Але ж ти сам щойно сказав, що він пише про велику кількість розбійників в Австралії. Щоправда, першими колоністами тут були каторжники‑засланці, проте в Австралії ніколи не панувала анархія.
– Можливо, я не так висловився. Наскільки я пам’ятаю, Висьневський писав, що в провінції Вікторія законів дотримувалися суворіше, ніж у самій Англії, та все‑таки він сам потрапив у руки розбійників на березі річки Муррей.
– Що ж, це цілком можливо. Був час, коли в Новім Південнім Уельсі розбійничали бандитські зграї. Але в нашій провінції авантюристам ніколи не давали спуску, – з задоволенням сказав Бентлі. – А може, ти пам’ятаєш імена цих розбійників?
– Чудово пам’ятаю! Висьневського захопила банда Жильберта та Бен Голла, які раніше належали до банди Гардинера.
– Мені знайомі ці імена. Розкажи, будь ласка, за яких обставин польський мандрівник зіткнувся з цими бандитами?
– Це трапилося по дорозі до Батерста. До міста залишалося кільканадцять миль, як раптом дорогу Висьневському перепинили двоє вершників. Назвавшись членами банди, Жильберт і Бен Голл під дулами пістолетів повели його до свого табору в лісі. Як виявилось згодом, вони чатували на поштовий диліжанс. В їхньому таборі вже було кільканадцять чоловік, затриманих і пограбованих, як наш мандрівник.
– Гм! Це цілком можливо! Австралійські розбійники часто влаштовували засідки на поштові диліжанси, що везли золото з копалень, і затримували всіх мандрівників, які їхали попереду, щоб ті не могли попередити візника про засідку й напад, – погодився з ним Бентлі. – Ну, й що ж було далі?
– Бандити відібрали у Висьневського годинник і кілька фунтів грошей, їжі той мав при собі. А втім, вони ставилися до своїх полонених досить добре. Їх годували, напували горілкою, а деяким навіть рук не зв’язували. Врешті, бандити напали на диліжанс, повбивали озброєних охоронців, а диліжанс разом із пасажирами притягли до свого табору. Оскільки в диліжансі вони не знайшли багато золота, то з розчарування напилися й заснули. Тоді‑то Висьневський скористався з цієї нагоди, перепалив жариною з вогнища мотузки на руках і ногах, узяв торбу, в якій бандити зберігали частину здобичі, у тому числі його годинник та гроші, й накивав п’ятами. Незважаючи на погоню, йому вдалося дістатися до міста й негайно повідомити поліцію. Із захопленої торби він узяв тільки свої гроші та годинник, а решту залишив у депозиті поліції.
– Ого! Я бачу, твій Висьневський був сміливою людиною, – засміявся Бентлі. – А Кожелинський, книжку якого ти також читав, теж пережив подібні пригоди в Австралії?
– Кожелинський шукав золото й хоч знайшов його небагато, пережив тут чимало! Він навіть бачив білих людей, яких повбивали тубільці. Тому я гадав, що й ми під час нашої експедиції зустрінемо на своєму шляху різні небезпеки. А тим часом…
Томек замовк на півслові, глянув у вікно й промовисто стенув плечима, показуючи на оброблені поля. Бентлі, розвеселившись, весело реготав.
По хвилині він споважнів і промовив:
– Не журися, Томеку! Запевняю тебе, що під час полювання тебе жде більше вражень, ніж ти гадаєш. Правда, завдяки сміливим і невтомним дослідникам ми тепер добре знаємо про Австралію. Але вся справа в тому, що вона заселена лише на вузенькій прибережній смузі. Незабаром ти побачиш іншу, справжню, незайману Австралію.
– Я хотів би, щоб так і було, як ви кажете. А то мені здалося, що тут уже немає диких місцевостей.
– Це лише так здається, мій друже, тому що ми ідемо зручним потягом і не відчуваємо незручносте# дороги. А проте ще не так давно першовідкривачі цих земель змушені були, ризикуючи життям, долати неймовірні перешкоди та труднощі, які не раз перевищували людські можливості. Багатьом із них довелося заплатити життям за свою відвагу.
– Може, ви знали когось із таких мандрівників? – зацікавився Томек.
– Часи великих відкриттів минули ще до мого народження. Тому я не міг особисто знати кого‑небудь із видатних австралійських мандрівників, а ось мій дід брав участь в експедиції одного з дуже заслужених першовідкривачів Австралії.
– Він досліджував територію, якою ми зараз проїжджаємо?
– Ні, мій друже! Ми зараз перебуваємо на пограниччі Центральної Австралії. А мандрівник, про якого я говорю, разом із моїм дідом досліджував Новий Південний Уельс і провінцію Вікторія, що знаходяться на південному сході материка. Щодо Центральної Австралії, то її досліджували головним чином експедиції Стьорта й Стюарта. Повір, що їхні експедиції були сповнені небезпек, які рідко зустрічаються на інших континентах.
– Ви, мабуть, добре знайомі з історією відкриттів, які вони здійснили? Я страшенно люблю розповіді про такі подорожі!
Бентлі кивнув головою, вийняв із кишені люльку, набив її тютюном, запалив, повільно роздмухав і повів далі.
– Експедиції Стьорта й Стюарта відбувалися в першій половині й на початку другої половини дев’ятнадцятого сторіччя. Стьорт прагнув перевірити розповіді кількох своїх попередників, які стверджували, що в глибині материка є море. Він організував декілька експедицій, але жодній із них не вдалося досягти центру Австралії через страшенну спеку. Під час першої експедиції сонце цілком випалило траву в степу, а вода в річках повисихала. Величезні території обернулися на випалену пустелю. Страуси ему марно бігали, витягнувши шиї, вздовж і впоперек пустелі в пошуках води. Навіть дикі собаки динго, витривалі до всіляких знегод, і ті схудли через нестачу поживи та води. Стьорт був змушений повернутися ні з чим, оскільки побоювався загибелі людей від спеки та спраги.
– Звичайно, він відмовився від думки спорядити нову експедицію, – втрутився Томек. – Смерть від спраги жахлива!
– Де там, Стьорт не був такою людиною, щоб легко відмовитися від задуманого, – вів далі Бентлі. – Він вирушив у нову експедицію ще того самого року. Цього разу, пливучи на човнах, він зіткнувся з кількома сотнями корінних жителів материка. Їхні тіла були розмальовані білими смугами, що означало, що вони перебувають у стані війни. Стьорт не міг обминути їх, оскільки ті були дуже ворожо настроєні щодо його експедиції. Попри численну перевагу нападників, Стьорт мав намір розігнати їх за допомогою вогнепальної зброї. Аж раптом, цілком несподівано, у справу втрутилися чотири аборигени. Один із них схопив за горло свого агресивного земляка, який був уже на мушці в Стьорта, відштовхнув його з усієї сили й почав щось пояснювати іншим тубільцям, тим самим відвернувши криваву січу.
Виявилося, четверо тубільців належали до племені, що перебувало раніше в дружніх стосунках із Стьортом. Завдяки їхній допомозі експедиція могла пливти далі.
Незабаром запаси харчів, які було взято в дорогу, почали швидко зменшуватися, і Стьорт віддав наказ про повернення. По дорозі назад учасники експедиції живилися лише хлібом і водою або впольованими вряди‑годи дикими качками. Їх постійно турбували загони тубільців.
Один з учасників експедиції не витримав тяжкої дороги, збожеволів і втратив мову.
Незабаром Стьорт спорядив нову експедицію. У ній взяли участь Джеймс Пуль і Мак‑Доуелл Стюарт. Вони мали намір досягти центру континенту. У той рік було дуже спекотне літо. Потерпаючи від нестачі води, експедиція нарешті дійшла до джерела Рокей Глен, стала табором, у якому мандрівники протрималися шість важких місяців. Удень, навіть у тіні, температура повітря сягала 45‑ти градусів за Цельсієм. Від убивчої спеки земля потріскала, а рослинність загинула. Стьорт із товаришами, викопавши ями, рятувався в них від спеки. Сонце палило так немилосердно, що рогові гребінці плавилися й ламалися. Тоді помер один з учасників експедиції, а другий – Пуль – захворів на цингу. Товариш спробували віднести хворого до найближчого населеного пункту. Незважаючи на зусилля товаришів, Пуль помер у дорозі і його поховали в пустелі.
Експедиція рушила далі. Перебравшись через річку Стшелецького, вони незабаром опинилися на березі озера Бланч.
– Ах, одну хвилинку! Ви згадали річку, названу іменем мого співвітчизника! – вигукнув Томек. – Наскільки мені відомо, він зробив в Австралії багато відкриттів. Хіба Павел Едмунд Стшелецький також споряджав експедиції в глиб континенту?
– Я бачу, що всі славетні поляки близькі твоєму серцю, – відповів Бентлі. – Ти вже чимало знаєш про їх діяльність. Так, дійсно одна із згаданих річок, що протікає в глибині Австралійського континенту, названа іменем відомого мандрівника Павла Стшелецького. Проте ти повинен пам’ятати, що його відкриття стосуються, в основному, південно‑східної частини континенту. На відзначення заслуг Стшелецького, між іншим, і названо одну з річок Австралії його іменем. Сподіваюся, що при нагоді розповім тобі про башто цікавих пригод цього польського мандрівника. А поки що повернімося до дослідників Центральної Австралії.
Бентлі перервав на хвилину свою розповідь, дістав із плескатого шкіряного портфеля карту й розіклав її на дивані перед Томеком.
– Поглянь уважно, де знаходяться річка Стшелецького та озеро Бланч. Бачиш, вони знаходяться поблизу території, на якій ми будемо полювати. Тепер ти, сподіваюся, краще зрозумієш те, що я тобі говорив на «Алігаторі» про австралійські озера. Саме поблизу цих озер експедиція Стьорта нестерпно страждала від спраги.
– Що ж сталося потім зі Стьортом і його експедицією? – нетерпляче спитав Томек, зацікавлений незвичайною розповіддю Бентлі.
– Ідучи далі на північ, експедиція досягла скелястих пагорбів. На кам’янистому ґрунті була відсутня будь‑яка рослинність. Тут навіть кінські копита не залишали слідів. Через відсутність паші й води коні почали падати. До мети лишалось усього якихось двісті кілометрів, але Стьорт, намагаючись зберегти своє життя та життя товаришів, змушений був повернути назад.
Це була його остання експедиція. Допіру через кілька років один з учасників цієї експедиції Стюарт Мак‑Доуелл після шести невдалих спроб пройшов усю Австралію з півдня на північ. Тепер шляхом, прокладеним Стюартом, проходить телеграфна лінія, яка з’єднує Аделаїду з портом Дарвін.
– Що після цього робив Стюарт? – допитувався Томек, вражений відвагою та наполегливістю цього мандрівника.
– Труднощі експедицій значно погіршили стан його здоров’я. Йому загрожували навіть сліпота.
Стюарт поїхав до Англії, де й помер через кілька років, – відповів Бентлі.
– Щастя його, що він не загинув у цій страшній пустелі, – з полегкістю прошепотів Томек. – Як це жахливо – померти на самоті в такій дикій країні!
– Не всі мандрівники були такі щасливі, як Стюарт, – підхопив Бентлі. – Адже я вже казав тобі, що багатьом із них довелося заплатити життям за свою відвагу.
– Хто з мандрівників загинув під час експедиції? – зацікавлено запитав Томек.
– Ну, наприклад, Лайхгард і Кеннеді. Перший з них загинув за дуже таємничих обставин.
– Будь ласка, розкажіть мені про цих мандрівників, – попрохав Томек.
– Людвіг Лайхгард здійснив мандрівку вздовж східного узбережжя континенту на північ. Під час першої експедиції, долаючи значні труднощі, він дійшов до затоки Карпентарія. Увечері того ж дня аборигени, обурені тим, що мандрівники порушили межі їхніх мисливських угідь, напали на експедицію Лайхгарда. Під час бою одного з учасників експедиції було вбито, двох інших – важко поранено. Лайхгард, хворий і виснажений голодом, повернувся, але вже в тисяча вісімсот сорок восьмому році організував нову експедицію, сподіваючись цього разу дійти до міста Перт, розташованого на заході. Лайхгард узяв із собою п’ятсот домашніх тварин, щоб забезпечити експедицію м’ясом. З невідомих причин він змінив напрям руху й замість того, щоб піти на захід, знову рушив на північ. Під час дощів на заболочених територіях тварини, яких Лайхгард узяв із собою, швидко загинули. Незважаючи на це, мандрівник разом із п’ятьма європейцями й двома місцевими провідниками‑австралійцями, долаючи всі перешкоди, дійшов до річки Когун. Це була остання звістка про нього. Як тільки вони ввійшли на територію, вкриту густими хащами, будь‑які відомості про долю експедиції перестали надходити. Рятувальні експедиції, які вирушили на пошуки загиблих, знаходили на деревах тільки вирізані літери Л, що могло означати першу літеру прізвища Лайхгард, і кілька кінських сідел. Більше нічого про долю, яка спіткала Лайхгарда, дізнатися не вдалось. Ймовірно, що мандрівники загинули від голоду та спраги, а можливо, втопилися під час несподіваної повені, що часто трапляється, коли пересохле русло річки раптом наповнюється дощовими водами. Можливо також, що їх убили місцеві жителі.
– А що сталося з мандрівником Кеннеді? – запитав Томек.
– Він збирався досліджувати острів Йорк, – пояснив Бентлі. – Шлях експедиції перетнули болота, й мандрівникам довелося витратити шість тижнів на те, щоб обійти їх. Коли вони знов заглибилися в хащі первісного лісу, то змушені були сокирами прорубувати собі дорогу. Племена аборигенів, вороже настроєних до мандрівників, не залишали їх у спокої. Кеннеді наказав застосувати вогнепальну зброю. Хоч у сутичці було вбито п’ятеро австралійців, решта несподівано пішла за експедицією» очікуючи зручної нагоди для нападу. Вози виявилися непридатними для перевезення вантажів через трясовини, тому Кеннеді звелів покинути їх, нав’ючивши вантажем коней. Через це експедиція з великим запізненням підійшла до Шарлотт‑Бей, де її мав очікувати вітрильник. Але тут з’ясувалося, що корабель відплив, не дочекавшись їх. Кеннеді вирішив влаштувати тут табір. Залишивши в ньому людей, не здатних до подальшого просування вперед, Кеннеді разом із чотирма товаришами попрямував до острова Олбані, який був метою його експедиції. Проте його спіткали нові нещастя. Один із мандрівників загинув унаслідок нещасного випадку, другого було поранено, що змусило третього з товаришів Кеннеді залишитися, щоб доглядати його. Кеннеді разом із вірним провідником, тубільцем Джекі‑Джекі, пішов далі. Увесь цей час за ним невідступно йшли тубільці, які прагнули помститися, і, зрештою, у нерівному бою важко його поранили. Кеннеді помер, так і не досягши мети експедиції. Джекі‑Джекі поховав його й, захопивши зі собою щоденник експедиції, сам‑один попрямував до острова Олбані Капітан шхуни «Арієль», пропливаючи поблизу берега, помітив сигнали Джекі‑Джекі й узяв його на борт судна. Негайно було організовано експедицію для порятунку хворих і поранених мандрівників, яких залишив Кеннеді. На жаль, допомога запізнилася: озлоблені тубільці вбили їх. Із дванадцяти членів експедиції живими повернулися лише двоє.

X
ОПІР ТУБІЛЬЦІВ

Неабияк зацікавлений розмовою з Бентлі та його розповідями про небезпечні пригоди першовідкривачів Австралії, Томек зовсім не звертав уваги на те, що відбувалося навколо нього. А тим часом сонце вже хилилося до заходу. Супутники Томека вже давно прокинулися й з цікавістю слухали розповідь Бентлі. Томек опам’ятався лише тоді, коли зоолог, який утомився від тривалої розмови, дістав кошичок із харчами.
Томек також відчув голод. Він дістав свою торбину з овочами, та раптом, глянувши у вікно, відразу забув про їжу. Широкі долини між пологами схилами пагорбів були вкриті «скребом» – густим колючим чагарником із вічнозелених карликових акацій та евкаліптів. Пейзаж був такий неповторний і такий оригінальний, що Томек аж вигукнув від захоплення.
– Що ти там цікаве побачив, Томеку? – спитав Вільмовський, підходячи до сина, який невідривно дивився у вікно вагона.
– Нарешті австралійський краєвид розбудив зацікавлення в нашого молодого супутника, – зауважив Бентлі. – Ще кілька годин тому він скаржився, що Австралія дуже нагадує йому Європу!
– Це, напевно, і є той знаменитий австралійський скреб? – із захватом повторював Томек.
– Так, ти не помиляєшся, Томеку, – підтвердив Бентлі. – Але найцікавіші й не менш характерні для Австралії пейзажі ти побачиш під час полювання.
– Я власне таким і уявляв собі скреб на уроках географії в школі, – похвалився Томек.
І лише тоді, коли вечірні сутінки огорнули розлогий степ, Томек із великим апетитом повечеряв, а потім, втиснувшись у куток лави, відразу заснув.
Весь наступний день він майже не відходив від вікна. З захватом розглядав широкі смуги саван, порослих купками низьких дерев, і милувався суворим сухим і колючим скребом, який переважав у цій безводній місцевості. Він помітив навіть знамените пляшкове дерево, що росло поблизу залізниці; воно мало стовбур, який розширювався донизу, наче справжня пляшка. Бентлі скористався з нагоди й розповів, що вода, яка скупчується в тріщинах стовбура цього дерева, не висихає навіть під час найтривалішої засухи, і це дерево не раз рятувало мандрівників від смерті в сухій, як трут, пустелі. Томек дуже зацікавився й іншим представником австралійської флори, а саме – трав’янистим деревом з товстим, кількаметровим стовбуром, з якого звисало вузьке, гостре, як ніж, листя. З‑поміж листя вгору росла гілка, всипана білим зірчастим цвітом. Трав’янисті дерева, добре пристосовані до посушливого клімату, Томек згодом не раз зустрічав навіть у кам’янисто‑пустельній глибині континенту.
Потяг мчав усе далі й далі на північ. Тепер на західному горизонті іноді можна було побачити гірські пасма, що синіли вдалині. Де‑не‑де обшири скребу змінювалися піщаними дюнами. Навколо панувала мертва тиша й нестерпна спека… Надвечір за вікном вагона розкинувся широкий степ, покритий випаленою сонцем травою.
На небі з’явилися зірки. Бентлі почав готуватися до виходу.
Томек визирнув у вікно й вигукнув:
– Я бачу вдалині якісь вогні! Це, мабуть, наша станція?
– Ми під’їжджаємо до Вілканнії, – підтвердив Бентлі, глянувши на годинник.
У вечірній тиші гучно пролунав гудок локомотива. Потяг, поскрипуючи гальмами, зупинився поблизу станційних будов. Частина учасників експедиції подалася до вантажного вагона, щоб допильнувати розвантаження багажу. Томек тим часом із цікавістю оглядав маленьку, майже безлюдну станцію. На пероні стояло декілька худих, густо засмаглих чоловіків у кольорових сорочках, штанях, які були заправлені в чоботи з довгими халявами, і м’яких фетрових капелюхах із широкими крисами.
До Бентлі підійшов худий, середнього зросту чоловік. Його невелику голову вкривало блискуче чорне волосся. Низьке чоло, широко розставлені темні очі, плескатий ніс із сильно роздутими ніздрями, випнуті вилиці, а надто білина міцних зубів між товстими м’ясистими губами надавали його обличчю дикого виразу, попри європейський одяг, який був на ньому.
– А ось і Тоні! – вигукнув Бентлі, побачивши тубільця. – Пане Вільмовський, знайомтесь, це Тоні, наш провідник і чудовий слідопит, про якого я вам розповідав у Порт‑Огаста.
Тоні по черзі привітався з усіма прибулими.
– Де ти залишив вози? – запитав Бентлі.
– Чекають перед вокзалом, – відповів Тоні каліченою англійською мовою. – Можемо зараз їхати?
– Повантажимо багаж на вози й негайно вирушимо до ферми Кларка. Хочемо якнайшвидше дістатися на місце, – підтвердив Бентлі.
Члени експедиції вийшли на привокзальну площу. У слабкому світлі ручних ліхтарів Томек побачив два вози з високими осями та великими задніми й дещо меншими передніми колесами. У вози були запряжені одногорбі верблюди, по три пари в кожний.
Як згодом Томек дізнався, запряг із восьми верблюдів без особливих зусиль може тягти воза з вантажем у три тонни навіть піщаною пустелею.
Чотири низькорослих тубільці, з обличчями землистого кольору й кучерявим волоссям на головах, швидко повантажили на вози весь багаж. Експедиція рушила в дорогу. Нечисленні будівлі селища швидко зникли з очей. Їхали степом, порослим високою травою. Томек марно намагався розгледіти шлях. Він не міг зрозуміти, як можна тут їхати в потрібному напрямку. Вечірні сутінки не дозволяли розгледіти околицю. Але верблюди, керовані вмілими руками погоничів, швидко йшли вперед, а мисливці намагалися скоротити час у дорозі розмовами. Вільмовський розпитував Бентлі про господаря ферми, на якій вони мали намір зупинитися під час першого полювання.
– Ви розповідали, що Кларк працював раніше на станції трансконтинентального телеграфу. Чому він покинув цю працю? – запитав Вільмовський.
– Йому просто набридли самітність і монотонний триб життя на телеграфній станції, – відповів Бентлі. – Треба сказати, що окремі станції розкидані вздовж лінії на відстані приблизно двісті п’ятдесят кілометрів одна від одної. Якщо взяти до уваги, що телеграф прокладений через безлюдну пустелю Центральної Австралії, то легко зрозуміти, чому службовці станцій не можуть відвідувати одні одних.
– Скільки чоловік, як правило, обслуговує одну таку станцію? – розпитував далі Вільмовський.
– Переважно на станції працюють два телеграфісти й чотири механіки. Якщо на лінії трапляється пошкодження, механіки двох суміжних станцій, між якими сталася аварія, негайно беруть із собою інструменти й усе необхідне для ремонту і йдуть назустріч один одному. Вони перевіряють лінію доти, поки одна з груп не виявить місце пошкодження й ліквідує його. Повідомлення, що пошкодження лінії виправлено, передають другій групі, після чого кожна з них повертається на свою станцію, часто зовсім не зустрічаючись.
– Звідки вам відомі такі подробиці? – здивувався Томек.
– Кларк – мій друг, – відповів Бентлі. – Ще працюючи на телеграфі, він запросив мене до себе на станцію. Я цілий місяць провів із ним на Пік Оверленд Телеграф Стейшн, яка розташована трохи на захід від озера Ейр. Це була дуже зручна нагода познайомитися з «Мертвим серцем» Австралії, як дехто називає центральну частину цього континенту.
– А чому центральну частину континенту називають Мертвим серцем Австралії? – поцікавився Томек.
– Центральна Австралія – це безводна пустеля, негостинна як для людей, так і для тварин. Поблизу озера Ейр навіть птахи з’являються дуже рідко. Адже я тобі вже розповідав про величезні труднощі, на які наштовхнулися люди з експедиції Стьорта й Стюарта.
– Ви згадали про необхідність часто лагодити пошкодження на телеграфній лінії, – втрутився в розмову Смуга. – Які причини аварій на лінії?
– Найчастіше їх спричинює дикий характер пустелі, через яку прокладені лінії. З цього погляду будівництво телеграфу було досить важкою та клопіткою справою. Дерев’яні стовпи, дріт, ізолятори й навіть харчі та воду доводилося привозити на в’ючних тваринах. Два роки каравани з матеріалами мандрували пустелею. До того ж, незабаром після початку будівництва виявилося, що дерев’яні стовпи непридатні в пустелі – їх швидко знищували ненажерливі терміти. Якби їх вчасно не замінили сталевими, вся праця пішла б нанівець. Крім того, врахуйте піщані бурі, які часто гуляють у пустелі.
– Я тепер згадав, що розпочате в тисяча вісімсот сімдесят восьмому році, тобто через шість років після прокладання телеграфної лінії, будівництво залізниці наштовхнулося на такі самі труднощі. Залізниця також повинна була перетнути весь континент із півдня на північ, – додав Вільмовський.
– Будівництво її не закінчене й досі: південна частина дороги доведена до Аліс Спринго, а північна закінчується в Дейлі Вотерс. Ці станції розділяє смуга пустелі завдовжки у вісімсот кілометрів, – закінчив Бентлі. – Треба сказати, що дешевше обійдеться прокладення нової лінії, ніж відкопування з‑під піщаних заносів старої.
– Нелегке тут у вас життя! А я гадав, що тубільці перерізують телеграфну лінію, – зауважив Смуга.
– Ні, вони ні разу не чіпали лінії, – заперечив Бентлі. – Ще під час її прокладання тубільцям дано повчальний урок: їм пропонували доторкнутися до проводів, через які пропускали електричний струм. Удари струму були такими неприємними й справляли на австралійців таке велике враження, що пізніше вони попереджали про небезпеку інших своїх земляків. Відтоді тубільці називають телеграфну лінію «дияволом білих людей». Щоправда, інколи траплялися спроби нападу з боку тубільців на телеграфні станції, ба навіть убивства обслуги, однак телеграфних проводів вони ні разу не чіпали.
– І тепер тубільці більш не нападають на телеграфні станції? – допитувався Смуга.
– Недавно розповідали про напад на станцію в Барров‑Крик. Тубільці напали на працівників станції, коли ті йшли до струмка купатися. Під градом списів їм довелося повернутися до станції. Тубільці вбили телеграфіста Степлтона й одного з механіків, а двох інших було важко поранено.
– Мені не доводилося досі чути про особливу агресивність австралійських аборигенів, – зауважив Смут. – Адже в Австралії не було великих воєн між тубільцями й колоністами?
– Тубільці загалом люди спокійні, але вони добре пам’ятають кривди, яких завдали їм поселенці, – визнав Бентлі.
– Це правда! Про це наочно свідчить чисельність уцілілих тубільців і злиденне життя, на яке їх приречено, – додав Вільмовський.
– Це сумно, але це правда, – відповів Бентлі й змінив неприємну для нього тему розмови.
Нічна їзда степом швидко втомила Томека. Він заснув, схиливши голову на плече батька. Прокинувся він на світанку, коли валка зупинилася, щоб дати перепочинок утомленим верблюдам. Навколо простягався степ, який поріс високою травою, пожовклою від сонця. Під подихом вітерцю трава хвилювалась, ніби поверхня величезного океану. Лише де‑не‑де, немов острівці, виднілись невеличкі кущики дерев, які тяглися віттям угору. Удалині на заході бовваніли контури невисоких пагорбів.
Погоничі розпрягли верблюдів, а мисливці поставили намет і на швидку руку приготували сніданок. Після короткого відпочинку знову рушили в дорогу. Тільки перед самим заходом сонця вони на обрії помітили якісь будівлі. Під’їхавши ближче, побачили низький паркан, який оточував одноповерховий будиночок із тінистою верандою та господарськими будівлями.
Відразу за фермою починалися густі чагарники й широкою смугою впиралися в підніжжя пагорбів.
– Приїхали, – повідомив Бентлі, коли валка під’їхала до ферми.
На веранду будиночка вийшов високий чоловік. Побачивши валку возів, яка наближалася, він вибіг назустріч гостям.
– А ось і пан Кларк, власною персоною! – вигукнув Бентлі, побачивши господаря ферми. – Як справи, Джонні?
– Я чекаю на вас уже понад три години, – відповів Кларк. – Я вже боявся, що суп із хвоста кенгуру, приготовлений для вас, зовсім википить. Злазьте з воза й почувайте себе, як удома.
Кларк виділив мисливцям три найбільші кімнати. Тільки‑но вони розпакували свої речі, як Кларк запросив їх до столу. Домашнє господарство Кларка вів китаєць Ват Сунг. На думку Кларка, це був чудовий кухар, але хвалений суп із хвоста кенгуру Томекові не сподобався. Проте обід був багатий і складався з розмаїтих страв. Чоловіки, швидко вгамувавши голод, запалили люльки.
– На жаль, повинен вас повідомити про становище, яке склалось тут у нас, – почав Кларк. – Серед тубільців, які кочують у нашій околиці, поширилася чутка про заплановане велике полювання. Вони довідалися про це від Тоні, який пропонував їм взяти участь в облаві. Ця звістка викликала серед них несподіване хвилювання. Здається, вони відмовляються нам допомагати. З огляду на те, що їх зараз дуже багато поблизу ферми, ми повинні проявити особливу обережність. Не раджу вам поодинці виходити з ферми. Звичайно, треба також пам’ятати про зброю, без якої не можна виходити навіть за ворота.
– Тоні, ти чув, що сказав пан Кларк? – звернувся Бентлі до слідопита.
– Так, чув! Пан Кларк має рацію, – відповів Тоні.
– У чому ж усе‑таки справа? – допитувався Бентлі.
– Вони проти великого полювання білих людей у цій окрузі.
– Чому? Адже ми заплатимо їм за допомогу!
– Вони бояться, що після цього полювання тут зникне вся дичина.
– А чи пояснював ти їм, що ми маємо намір упіймати живими лише кільканадцять тварин?
– Саме це їм і не подобається, – відповів Тоні. – Вони кажуть, що лови живих звірів – новий підступ білих людей. Вони не погоджуються на це. Кажуть так: «Спочатку білі виловлять дичину, а потім заберуть усю землю й збудують місто». Мовляв, білі завжди так роблять.
– Тоні, адже ти брав участь у багатьох експедиціях і чудово знаєш, чого ми хочемо, – розчаровано сказав Бентлі.
– Знаю, але вони мені не вірять, тому що я з вами.
– Що ви скажете з цього приводу? – звернувся Бентлі до Вільмовського.
– Мені вже не раз доводилося стикатися з ворожим ставленням тубільців до експедиції, – спокійно відповів Вільмовський. – Постараємося переконати їх у тому, що вони помиляються щодо наших намірів.
– У кожному разі треба вжити необхідних заходів обережності, – повторив Кларк свою пораду. – До нещастя недалеко.
– Я з вами цілком згоден, – підтвердив Вільмовський і, звертаючись до Смуги, додав: – Слухай, Яне, ти відповідаєш за нашу безпеку. Дай відповідні вказівки, а я постараюсь якось домовитися з тубільцями.
Смуга негайно скликав усіх учасників експедиції й зажадав від них особливої обережності. На закінчення сказав:
– З цієї хвилини забороняється виходити з дому без зброї, а також за межі ферми без мого дозволу. Якщо буде потреба, виставимо біля будинку варту. Але попереджаю, що застосовувати зброю можна лише в разі нападу, що загрожує життю. Я впевнений, що Вільмовський, як завжди, оволодіє становищем і переконає тубільців у необґрунтованості пліток.
Незабаром усі полягали спати. На маленькій фермі запанувала тиша.
Вільмовський довго не міг заснути. Відповідальність за успіх експедиції цілком лежала на ньому. Поширювана серед тубільців плітка могла значно ускладнити становище. Якщо вони відмовляться взяти участь у полюванні, ситуація справді буде важкою. Без допомога тубільців організувати облаву на швидконогих кенгуру й страусів ему нічого й думати. Раптом його невеселі думки перервав Томек, який пошепки запитав:
– Тату, ти ще не спиш?
– Не сплю, – тихо відповів Вільмовський. – Бачу, що й ти не можеш заснути. Вже пізно…
– Я думаю про те, що сказав Кларк. Чому тубільці не вірять Тоні?
– Вони не вірять йому тому, що він служить білим людям.
– Але ж він не робить нічого поганого, – здивувався Томек.
– Це не так просто, Томеку. Вони вважають, що Тоні працює для нас їм на шкоду.
– Як же ми переконаємо тубільців у наших добрих намірах?
– Доведеться якось по‑дружньому пояснити їм це, щоб перебороти їх недовіру; а тепер спи, вже дуже пізно.
– Добре, таточку, постараюся заснути. Добраніч!
Томек відвернувся до стіни.
Вільмовський незабаром заснув, так і не прийнявши остаточного вирішення. Це був дуже неспокійний сон. Йому приснилась африканська експедиція, під час якої він також мав багато неприємностей із тубільцями. В його підсвідомості почали з’являтися тривожні картини. Він чув уві сні попереджувальні звуки тамтамів і бачив обличчя озброєних дикунів, які щохвилини виглядали з гущі джунглів. Раптом Смуга, який крокував поруч нього, швидко звів карабін до плеча. «Не стріляй!» – крикнув Вільмовський, але Смуга не чув оклику й натискав курок раз за разом. Тубільці погрожували списами. Тільки тепер Вільмовський помітив, що це не Смуга, а Томек стріляв у тубільців, які ховалися за деревами.
Вільмовський прокинувся раптово від сильного хвилювання, що його викликав сон. Заспокоївся: у кімнаті було вже зовсім ясно. Він зрозумів, що це був тільки сон. І раптом він почув сухий тріск рушничних пострілів.
«Один, два, три» – тихо рахував він, намагаючись збагнути, що означає ця стрілянина. Його почала огортати дедалі більша тривога. Він машинальної глянув на ліжко Томека. Воно було порожнє. Не побачив він також револьвера й штуцера, які поклав син біля ліжка перед сном. Вдалині знову пролунали рушничні постріли. Чоло Вільмовського зросив холодний піт. Він зірвався з ліжка, вихопив з‑під подушки револьвер і вигукнув:
– Тривога!
Мисливці позіскакували з ліжок, хапаючи зброю. Вільмовський з жахом закричав:
– Томек вийшов із будинку! Я чую постріли з його штуцера!
Мисливці вибігли з кімнати, хто в чому був, але зі зброєю в руках і кинулися в тому напрямку, звідки долинали постріли.
Як тільки минули будиночок, у якому жив Ват Сунг, до них вийшов одягнений Кларк.
– Стійте, стонадцять чортів! – крикнув він владно й, ухопивши Вільмовського за руку, зупинив на місці.
– Томек вийшов із будинку! – вигукнув захекано Вільмовський. – Це він стріляє!
– Я знаю про це, – відповів Кларк, – але заспокойтесь, будь ласка, ми з Ват Сунгом спостерігаємо за ним у бінокль. Йому нічого не загрожує.
Вільмовський поступово опанував себе й витер рукою піт із чола.
– Ми про нього вчора забули, – важко зітхнув він, кидаючи погляд у бік Смуги. – Доведеться його покарати за сваволю.
– Можливо, покари заслуговує хтось інший… це ще, як подивитися, – пробурмотів Кларк. – Заходьте до будинку. Побачите щось цікаве.
Вони ввійшли до маленької кімнатки. Ват Сунг, стоячи біля вікна, дивився в бінокль. Поряд із ним біля стіни стояв карабін.
– Ну як? – коротко запитав Кларк.
– Усе без змін, – пролунала відповідь.
Кларк подав Вільмовському бінокль і сказав:
– Погляньте‑но самі, що робить ваш син.
Вільмовський подивився в бінокль і завмер від несподіванки. Він побачив Томека, який вихвалявся влучністю стрільби перед групкою тубільних підлітків.
– З глузду з’їхав хлопець! – гнівно пробурчав Вільмовський.
– А що він там робить? – поцікавився Смуга.
– Влаштував змагання зі стрільби для молодих тубільців, – пояснив Кларк. – А перед тим з'їв сніданок у товаристві нових знайомих.
– Що ви кажете? – з недовірою спитав Вільмовський.
– Те, що чуєте. З огляду на хвилювання серед тубільців, ми вже кілька днів зберігаємо велику обережність. Чергуємо позмінно. На світанку настала моя черга. Я відразу помітив цих молодих австралійців. Цілком упевнений, що це розвідники одного з племен, яке тут кочує. Коли я побачив Томека, який прямував до них із торбою консервів та штуцером на плечі, то мало не зробив того, що й ви тільки‑но хотіли зробити. Я вже збирався вибігти з гвинтівкою в руках, щоб затримати його, як раптом мені сяйнула нова ідея.
– Уже здогадуюся, – сказав Вільмовський. – Ви зацікавилися, чи вдасться хлопцеві заприязнитися з його австралійськими ровесниками.
– Саме так! Я покликав Ват Сунга й, тримаючи зброю напоготові, почав непомітно спостерігати за хлопцем. Напевне, йому якось удалося порозумітися з австралійцями, бо незабаром вони разом посідали снідати. Потім Томек почав демонструвати своє вміння влучати на лету в порожні бляшанки й досі розважає цим своїх нових знайомих.
– Ви впевнені, що це розвідники? – спитав Смуга.
– Цілком! – підтвердив Кларк. – Ми з Ват Сунгом гадали, що ви почуєте постріли, і я вийшов повідомити вас про те, що відбувається, й заспокоїти вас, але ви тим часом самі вже вибігли з будинку.
– Цікаво, що з цього вийде? – задумливо мовив Смуга.
– В одному можна бути впевненим, – озвався Бентлі, який досі мовчав, – якщо Томек не допоможе нам у цьому дурному становищі, то напевно й не нашкодить. Проте все‑таки треба уважно стежити за ним.
Вільмовський розповів їм про зміст своєї нічної розмови з сином.
– Я аж ніяк не гадав, що ця розмова матиме такий наслідок, – підсумував він. – Що ж нам тепер робити?
– Спостерігаймо за Томеком і терпляче чекаймо, – запропонував Кларк. – Мені здається, що їхня гра закінчується. Австралійці гасять вогнище.
Через хвилину він опустив бінокль і сказав:
– Томек повертається додому. Зробимо йому невеличкий сюрприз.
Томек повільно йшов до будинку, а група його австралійських знайомих віддалялася в бік до скелястих пагорбів. Коли хлопець зрівнявся з будиночком Ват Сунга, Кларк вихилився з вікна й зустрів його словами:
– Доброго ранку, Томеку! Бачу, ти полюбляєш ранкові прогулянки!
– Доброго ранку! Так, звичайно, люблю. Але я не гуляв, – відповів Томек.
– Може, поснідаєш з нами? – запропонував йому Кларк.
– Дякую, але мушу йти додому. Боюся, що тато прокинеться й буде занепокоєний моєю відсутністю.
– Зайди хоч на хвилинку. Заразом розповіси мені, про що ти так довго розмовляв з тими молодими австралійцями, – наполягав Кларк, ледве стримуючи сміх.
– Якщо справа тільки в цьому, то зайду, – відповів Томек.
Він увійшов до будиночка й зупинився, здивований несподіваним видовищем. Цілком одягнені Кларк і Ват Сунг стояли в оточенні напівголих членів експедиції. Томек ковзнув очима по босих ступнях і вкритих волоссям литках чоловіків, подивився на зброю, яку вони тиснули в руках. Вираз облич чоловіків, які мовчки стояли, серйозний і зосереджений, так разюче контрастував із їхнім убранням, що Томек не витримав і гучно розсміявся.
Лише тепер мисливці почали оглядати один одного. Вони зрозуміли комізм цієї сцени. Першим розсміявся боцман Новицький, за ним – Бентлі та Смуга, і зрештою їх усіх охопила бурхлива веселість.
Один Вільмовський не піддався загальному настрою. Він був незадоволений вчинком сина, його легковажним виходом із ферми. Тому він попросив усіх заспокоїтись, а тоді звернувся до хлопця:
– Що ти з нами виробляєш, хай йому біс?! Негайно поясни!
Томек здивовано глянув на батька, відтак ображеним тоном заявив:
– Що я виробляю? Нічого! Якщо ви хотіли налякати мене, перевдягаючись у шати аборигенів, то це вам не вдалося! Далебі, це дуже приємні люди. Крім того, ви забули пофарбувати себе в чорний колір! – з тріумфом закінчив Томек.
Вільмовський безпорадно глянув на решту товаришів, які ледве стримували сміх. Він знову прибрав суворий вираз обличчя й гострим тоном сказав:
– Чому ти вийшов за огорожу ферми, не спитавши дозволу в пана Смуги? Сподіваюсь, ти виразно чув видане вчора розпорядження з цього приводу?
Лише тепер Томек зрозумів, у чому справа. Він відразу став серйозним і відповів:
– Розпорядження я чув, але…
– Але ти вважав, що воно тебе не стосується? – перервав його Вільмовський.
– Ні, я так не вважав!
– Тоді поясни нам свою поведінку, – з гнівом сказав батько.
– Мені треба було вийти на хвилину, – невпевнено почав Томек. – Я вдягнувся й вийшов. Повертаючись до будинку, я помітив поблизу ферми кількох хлопчаків. Це були тубільці. Вони з цікавістю розглядали мене. Саме тоді мені спало на думку поговорити з ними й пояснити їм причину нашого приїзду сюди. Я негайно повернувся до будинку, щоб попросити в пана Смуга на це дозволу, але всі ще міцно спали. Я взяв зі собою трохи сухарів і консервів. Не забув я й про обережність: відправляючись до австралійців, прихопив також штуцер. Я не прагнув відходити далеко від будинку. Тому сів на землю й відкрив бляшанку консервів. Почав їсти. Тоді австралійці повільно, з острахом підійшли до мене й оточили з усіх боків. Я запросив їх поснідати зі мною. Деякі з них знали чимало англійських слів, і незабаром між нами зав’язалась невимушена бесіда.
– Про що ж ви говорили? – спитав Бентлі, коли Томек замовк, щоб перевести подих.
– Я їх спочатку запитав, чи бачили вони слона? – відповів Томек. – Бо я справді не знав, про що говорити, аби не образити їх чим‑небудь. Виявилося, що вони нічого не знали про існування слонів. Я показав їм свою фотографію на слоні; вони дуже здивувалися. Оскільки мені здалося, що це їх цікавить, я показав їм також знімок вбитого тигра. Вони запитали мене, де можна побачити таких дивних звірів. Я відповів, що ми привезли слона в зоологічний парк Мельбурна. Потім розповів їм, чому змушений був застрелити тигра. Це їм дуже сподобалося. Вони запитали мене, чому одних тварин ми хочемо спіймати й забрати, а інших – привозимо.
Тоді я відповів їм, що європейці люблять оглядати різних тварин у спеціальних парках і навіть готові платити за це гроші. Вони були неабияк здивовані. Сказали, що допитливі люди можуть приїхати сюди до Австралії й безкоштовно милуватися кенгуру. Я пояснив їм, що багато європейців не в змозі приїхати до Австралії, подібно до того, як більшість австралійців не може поїхати до Європи. Тому ми привезли до Мельбурна слона, якого кожен може побачити, а тут маємо намір упіймати кілька живих кенгуру та ему, яких опісля показуватимемо в зоологічному парку.
– Яке враження справили твої слова на австралійців? – з живою цікавістю запитав Кларк.
– Спочатку вони щиро реготали, – відповів Томек. – Потім зробили висновок, що це дуже кумедний засіб заробляти гроші, проте значно кращий, ніж важка праця в містах, яку виконують білі люди. Я їм на це відповів, що вони також можуть заробити чимало грошей за допомогу нам під час ловів кенгуру та ему. Я не зрозумів, про що вони говорили між собою, але потім один із них повідомив, що ще до заходу сонця вони дадуть нам знати, чи візьмуть участь у нашому полюванні. Зрештою вони запитали мене, чи завжди я влучаю в ціль зі свого штуцера. Ми вирішили спробувати. Вони підкидали догори бляшанку, а я, на превелику їхню радість, щоразу влучав у неї. Ось і все. Ми попрощалися, і я повернувся додому.
– Ти впевнений, що вони, як обіцяли, повідомлять нас про своє вирішення щодо участі в нашому полюванні? – допитувався Кларк.
– Атож, вони так і казали, – ствердно кивнув Томек.
– Це дуже добре, – зрадів Кларк. – А тепер, друзі, перестаньмо мучити запитаннями нашого молодого мисливця й терпляче чекаймо заходу сонця.
Хто знає, можливо, Томек випадково зробив нам неоціненну послугу?
– Що ти про це думаєш, Тоні? – звернувся Бентлі до місцевого слідопита.
– Я думаю, що Мала Голова дуже розумна! – пробурмотів задоволений Тоні.
– Тоді запросімо Кларка й Ват Сунга до нас на сніданок, – запропонував Вільмовський, – а Мала Голова нехай більше не робить таких сюрпризів.
Усі присутні знову вибухнули сміхом.
Мисливці увесь день чекали відповіді тубільців і тільки перед самим заходом сонця на ферму прибуло кілька австралійців, які від імені трьох племен дали згоду взяти участь у полюванні. Посланців обдарували різними подарунками, й вони пішли задоволені.
– Отже, я добре вчинив, що не заважав Томекові в зустрічі з тубільцями, – сказав Кларк після відходу австралійців. – Я впевнений, що ідея привозити одних тварин і вивозити інших здалась їм вельми забавною; це й переконало їх у тому, що з нашого боку немає жодного підступу.
– Повинен визнати, що Томек цього разу дійсно зробив нам велику послугу, – вирішив Вільмовський. – Я дуже боявся цих переговорів із тубільцями.
– Одне необережне слово може все зіпсувати. Томек заслуговує на похвалу, – визнав Кларк.

XI
ВЕЛИКЕ ПОЛЮВАННЯ НА КЕНГУРУ

Увечері того ж таки дня на ферму Кларка повернулися двоє його працівників, які тривалий час здійснювали об’їзд пасовищ. Вівчарство, яким займався Кларк, не вимагало значної праці, за винятком підстригання овець. Кларк не шкодував коштів на огородження металевою сіткою найкращих пасовищ, щоб захистити овець від нападів диких собак динго й водночас зберегти траву від численних стад кроликів. Проте хижих динго легше було тримати в страху, влаштовуючи час від часу полювання на них. А ось кролики стали справжнім лихом. Вони були гірші, ніж динго, ба навіть гірші, ніж часті посухи. З п’яти голів кроликів, яких було завезено до Австралії в тисяча сімсот вісімдесят восьмому році, розплодилося мільйонне стадо, яке знищувало в степах найкращу траву. Кларк зі своїми робітниками змушений був перевіряти стан огорожі й негайно виправляти всі пошкодження. Крім того, кмітливий вівчар скуповував у близьких тубільців шкурки кроликів і перепродував їх європейським купцям із чималим прибутком. Завдяки цьому він досить успішно вів боротьбу зі шкідливими малими гризунами й не зобов’язаний був уже присвячувати багато часу своєму основному заняттю. Тепер, після повернення робітників з об’їзду з добрими новинами, Кларк міг узяти участь у підготовці до великого полювання, що давало йому неабияке задоволення.
Перед полюванням вони опрацювали детальний план дій. Вільмовський купив у Кларка кілька верхових і тяглових коней. Для Томека він купив австралійського низькорослого коника – поні. Як запевняв Кларк, цей поні відзначався кмітливістю й витривалістю. Згідно з розробленим планом мисливці повинні були якнайшвидше ознайомитися з територією майбутнього полювання, яку попередньо визначив Тоні.
Тому зранку наступного дня, тільки‑но зійшло сонце, Вільмовський, Смуга, Бентлі й Томек уже були готові виїхати на розвідку місць для майбутнього полювання. Ще під час сніданку вони почули тупіт та іржання коней. Томек відразу підбіг до вікна. Він побачив Тоні, який прив’язував коней до дерев’яної жердки на двох укопаних біля будинку стовпчиках.
– Тоні вже привів наших коней! Можемо зараз же їхати на розвідку, – радісно повідомив він товаришів.
– Якщо так, то не марнуймо часу, панове. Пізніше буде гірше – почне припікати сонце, – сказав Вільмовський, встаючи з‑за столу.
Мисливці швидко нав’ючили на одного з коней провізію та намет, відтак самі скочили в сідла. Томек у всьому намагався наслідувати дорослих. Він прагнув не показувати нікому того, що неабияк хвилюється. Зберігаючи якомога більшу серйозність, він прив’язав до сідла штуцер і скочив на поні.
Удавана серйозність Томека розважала мисливців. Вільмовський і Смуга підморгували один одному, показуючи очима на Томека. У цю хвилину з будинку вийшов боцман Новицький. Побачивши неприродно поважний вираз обличчя хлопця, боцман вхопив поні за вуздечку й з удаваною серйозністю звернувся до нього:
– Послухай‑но, братику, я гадаю, ти не для параду взяв свою пукавку на цю прогулянку? Мій боцманський шлунок давно вимагає печені з молодого кенгуру. Щоправда, Ват Сунг базікав щось про м’ясо кенгуру, ніби воно сухе та й на смак нагадує лико, але я гадаю, що воно буде смачніше, ніж ці китайські страви, якими він увесь час нас годує. Покажи‑но тепер, на що ти здатен!
– Постараюся, пане боцмане, – відповів Томек досить упевненим тоном.
– Щоб ти сам перетворився на кенгуру, ти… бридкий тюленю, – буркнув Вільмовський, незадоволенні! заохоченням Томека до справ, які можуть загрожувати йому небезпекою.
Нарешті мисливці вирушили в дорогу. Коні, які добре відпочили, йшли легко та впевнено, тому будівлі ферми швидко зникли з поля зору за поворотом. Вдалині, на заході, видніло пасмо невисоких гір, покраяних долинами; на сході простягався широкий сухий степ, укритий зжовклою травою.
Томек інколи зводився в стременах, щоб побачити кінець безкрайої рівнини, і хоч вони їхали вже близько трьох годин, степові не було видно кінця‑краю. Лише де‑не‑де траплялися поодинокі, майже безлисті, вкриті жовтим цвітом акації, а також евкаліпти з грубим, як шкіра, листям, що майже не давало затінку.
Сонце припікало досить сильно. Вони їхали ступою, щоб не стомлювати марно коней. Томек не звертав уваги на розмову своїх товаришів. Він уважно роздивлявся по степу. І раптом йому здалося, що серед зелено‑жовтої трави бовваніють якісь незграбні, червоні силуети.
– Увага, панове! Я бачу диких тварин! Дивіться, дивіться ось там! – вигукнув він, звівшись у стременах.
Мисливці поглянули в указаний бік. На відстані близько двохсот метрів вони побачили силуети жовто‑червоних тварин, повільні рухи яких створювали враження важкої незграбності, так наче вони шкутильгали. Ці дивні створіння ще не відчули наближення людей з підвітряного боку. Жестом руки Бентлі наказав мисливцям мовчати. За його прикладом усі пришпорили коней і пустили їх галопом. Незабаром вони наблизилися до стада тварин, які паслися. Уже виразно можна було побачити їх характерну будову: тонкі біля голови та шиї тулуби сильно потовщувалися до хвоста. Дуже помітною була різниця в розвитку задніх кінцівок у порівнянні з грудьми й тонкою головою.
Раптом одна з тварин звелася на задніх лапах, повернула голівку, яка трохи нагадувала голову оленя й водночас зайця, у бік вершників, що наближалися, і вмить, немов блискавка, кинулась навтьоки довгими стрибками. Решта тварин, наче за сигналом, помчала в степ. Тепер ясніше було видно інші характерні особливості будови тварин та їх оригінальний спосіб пересування. Під час жирування вони спиралися на долоні передніх кінцівок, а потім немовби підстрибом підтягували задню частину тіла, причому задні кінцівки викидали вперед. Зате під час бігу їхні слабкі передні кінцівки не відігравали жодної ролі; тварини робили стрибки, описуючи в повітрі великі дуги; вони рухалися з надзвичайною швидкістю, користуючись задніми кінцівками й довгим, міцним хвостом.

У Томека зникли всякі сумніви. Він стільки читав і чув про цих тварин, що впізнати їх за такими оригінальними, характерними ознаками не становило для нього жодних труднощів.
– Кенгуру! Це кенгуру! – вигукнув він схвильовано. – Вперед, за ними!
– Ми тільки даремно б їх налякали, бо ми ще не готові до полювання, – заперечив Бентлі.
Мисливці сповільнили біг коней. Томек посмутнів. Бентлі зразу ж потішив його:
– Не шкодуй, друже, за втраченою можливістю. У майбутньому ти матимеш не одну нагоду під час полювання познайомитися близько з різними видами кенгуру.
Томек відразу пожвавішав і відповів:
– Ви ще на кораблі говорили мені, що будемо полювати на рудих, сірих і скельних кенгуру. Хіба є ще й інші їх види?
Бентлі завжди залюбки спілкувався з допитливим хлопцем, а крім того, зоологія була улюбленою темою його розмов, тому він квапливо став пояснювати:
– Звичайно, мій друже! Адже родина сумчастих тварин, які стрибають, ділиться на ряд підродин. Першу з них становить перехідний тип від сумчастих, які лазять по деревах, до тих, що стрибають. Представниками її є: широковідомий мускусний кенгуру, що живе в Новому Південному Уельсі, Вікторії, Південній Австралії й Тасманії, опосумовий сумчастий щур, поширений по всьому нашому континенту, за винятком його північної частини. Підродина справжніх кенгуру нараховує багато видів, які відрізняються між собою розмірами. Серед сумчастих, поруч із велетнями, можна зустріти види, які не перевищують кролика. Ти, напевно, знаєш, що батьківщина кенгуру – Австралія та сусідні острови, а улюблене місце їх перебування – неозорі степи, порослі травою. Деякі види кенгуру живуть у лісах із великими галявинами, інші живуть у скребах, а деякі в густих, дрімучих лісах. Є також види, які живуть у горах, і навіть такі, що гніздяться на деревах.
Поперечно‑смугастий кенгуру й споріднений із ним заячий кенгуру близькі до кенгурового щура. Серед скельних кенгуру, на яких ми будемо полювати, є види жовтоногих і південноавстралійських гірських кенгуру. Деревні кенгуру відрізняються від своєї підродини справжніх кенгуру як способом пересування, так і способом життя.
Наземні кенгуру – найбільш відома група цілої підродини. Вони живуть головним чином в Австралії, а деякі види малих кенгуру можна зустріти у східній частині Нової Гвінеї та на сусідніх островах. До наземних кенгуру ми відносимо: рудого гігантського кенгуру – їх стадо ми щойно зустріли, сірого величезного кенгуру, чорноголового кенгуру, кенгуру веселого й кенгуру Беннега. Цей останній вид надзвичайно цінують мисливці за його чудове хутро.
Упродовж цієї цікавої розмови час минав швидко. Мисливці й не помітили, як під’їхали до скелястого узгір’я, розчленованого широкою ущелиною. Саме в цю ущелину Тоні спрямував свого коня. Мисливці подалися слідом за ним. Вони визнали, що тубілець чудово виконав доручене йому завдання. Широке гирло ущелини, яке виходило в бік степу, звужувалося в глибині й закінчувалося досить широкою улоговиною, оточеною з усіх боків прямовисними скелями. Досить було загнати туди тварин, щоб вони опинилися в природній пастці.
– Це чудове місце для пастки, – задоволено відзначив Вільмовський. – Поставити огорожу, яка щільно замикає гирло ущелини, зовсім не важко.
– Якщо мова йде про вибір місця для ловів тварин, то краще за Тоні цього не зробить ніхто, – додав Бентлі. – Кілька міцних стовпів і кільканадцять метрів дротяної сітки цілком достатньо, щоб замкнути кенгуру в улоговині.
Стомлені від багатогодинної їзди, мисливці спішилися. Смуга й Тоні відразу взялися готувати їсти. Незабаром усі відчули запах гарячої кави. З апетитом з’їли другий сніданок, після чого чоловіки запалили люльки. Тоні, перш ніж запалити свою, старанно загасив вогнище, щоб не спричинити в сухому степу пожежу.
– Коли почнемо полювання? – нетерпляче запитав Томек, якого охопила жага дії з моменту зустрічі стада швидких кенгуру.
– Не раніше, ніж через два або три дні, – відповів Вільмовський.
– Я не розумію, навіщо відкладати початок полювання, якщо в нас уже є чудове місце, куди ми можемо загнати кенгуру, – заперечив хлопець.
– Мисливець повинен бути терплячим і передбачливим, – пояснив Томекові батько. – Будь певний, що даремно ми не гаятимемо часу. Поки будемо організовувати облаву, наші товариші, які залишилися на фермі, займуться виготовленням кліток для перевезення тварин і складуть вози, привезені з «Алігатора» в розібраному вигляді. Ми повинні як слід приготуватися. Транспортування тварин на корабель – найважча для нас справа.
– Я й забув про це, – заспокоївшись, відповів Томек і сів на траву поруч із батьком. Той звернувся до слідопита:
– Тоні, тепер нам треба поїхати в селище тубільців, які погодилися взяти участь у полюванні.
– Через три години ми можемо опинитися в селищі «людей‑кенгуру», – відповів Тоні.
– Ах, Тоні, Тоні! – вигукнув Томек з обуренням. – Навіть я знаю, що в Австралії немає жодних «людей‑кенгуру»!
– А що з ними трапилося? – здивувався Тоні. – Адже вони були на фермі Кларка й розмовляли з нами?
Розмова Томека з тубільцем розсмішила Бентлі. Він посміхнувся й пояснив:
– Австралійські племена поділяються на клани, з яких кожен прибирає собі назву за родом свого заняття. Наприклад, тубільці, які займаються полюванням на кенгуру, прибирають назву «людей‑кенгуру», мисливці на ему називаються «людьми‑ему»; є й такі, що називають себе «люди‑вода». Кенгуру, ему або вода є символами, тобто тотемами їх роду. Тубільці, які належать до даного тоггема, вважають себе основними розпорядниками речей і тварин, ім’я яких носять. Так, плем’я «людей‑кенгуру» постачає м’ясо й шкури кенгуру «людям‑ему», «людям‑води» та іншим, а навзамін отримує від них яйця ему, воду й так далі.
– Тепер я зрозумів, про що говорив Тоні, – заявив Томек. – Ми повинні звернутися по допомогу до племені тубільців, яке обрало за свій тотем кенгуру.
– Саме це й хотів сказати Тоні, уживши вираз «плем’я людей‑кенгуру», – підтвердив Бентлі.
– Пан Бентлі добре говорить, – підтвердив Тоні. – Мала Голова тепер уже знає, що таке «люди‑кенгуру».
– Оскільки все вже з’ясовано, ми можемо рушати на пошуки племені «людей‑кенгуру», – підсумував розмову Вільмовський.
Мисливці посідали на коней і виїхали з ущелини. Вони посувалися на північ уздовж низького пасма скелястих пагорбів. Спека дедалі наростала, тому довелося сповільнити темп їзди.
Через дві години Тоні завернув до ущелини, яка глибоко врізалась у пасмо пагорбів. Коні самі рушили риссю.
– Уже недалеко. Коні зачули воду, – повідомив Тоні.
Незабаром вони в’їхали на широку галявину. Серед кущів акації водніли примітивні курені тубільців, окремі стінки яких були зроблені з корт та гілок, підпертих жердинами з підвітряного боку. Скромна стоянка кочівників була розташована біля невеликого заглиблення, заповненого каламутною водою. З кола куренів підіймалась смужка диму з вогнища. Мисливців зустрів гавкіт собак.
Тоні затримався за кільканадцять метрів від селища, зіскочив з коня, спутав його й наказав своїм товаришам зробити те саме. Хоч коні витягали голови в бік води, Тоні не дозволив їх напувати. За прикладом провідника мисливці сіли на траві.
– Чому ми чекаємо тут, замість увійти в селище? – нетерпляче запитав Томек.
– Такий звичай австралійських племен, – пояснив Бентлі. – У Європі, якщо хочеш зробити комусь візит, ти стукаєш у двері його поменшання. Тут же сідаєш поблизу селища й терпляче ждеш запрошення.
– Дивний звичай, проте його ще можна зрозуміти. Але чому Тоні не дозволяє напоїти наших коней? – знову запитав Томек, дивлячись на коней, які витягли голови в напрямку води.
– Плем’я тубільців розташувалося біля ями з водою. Цим самим, за місцевими звичаями, вода стала їх власністю. Вода необхідна їм для збереження життя, тому треба почекати їхнього дозволу вгамувати спрагу й напоїти коней. Якщо хочемо жити з тубільцями в злагоді, ми повинні дотримуватися їх звичаїв, – відповів Бентлі.
Мисливці мовчки слухали ці пояснення. Адже успіх полювання в значній мірі залежав від успіху переговорів із тубільцями. Кілька хвилин Томек пильно спостерігав за життям селища, відтак знову сказав:
– Ці австралійці надзвичайно примітивні люди, коли навіть не вміють як слід будувати куренів! Адже щ їхні «будиночки» складаються лише з однієї стінки, яка нагадує похилений тин.
– Ах, Томеку! Ніколи не можна судити про корінних мешканців будь‑якої країни, не враховуючи умов, у яких вони змушені жити, – обурився Бентлі. – Ну, візьмімо, наприклад, тебе: чи вдягнув би ти влітку хутро?
– А навіщо мені влітку вдягати хутро? – пробурмотів Томек, стенаючи плечима.
– Ага, от бачиш, влітку ніхто з нас не носить хутра. Австралія – жарка й дуже суха країна, тому корінні її мешканці ходять майже голими, і їм не треба, як нам, будувати собі будинки, котрі б захищали їх від холоду чи негоди. Крім того, вони належать до числа племен, які харчуються впольованою дичиною та корінням рослин. Якщо в даній місцевості вони вже не можуть знайти собі поживи, то переходять в інше місце, де її більше. Тож навіщо їм будувати міцні будинки, коли ні клімат, ні умови побуту цього не вимагають?
– Усе, що ви сказали, здається мені слушним, але вони могли б будувати собі курені зручнішими.
Розмова на хвилину перервалася. З кола куренів вийшов старий австралієць із зморщеним обличчям. Тоні підвівся з землі й, не поспішаючи, пішов до посланця. Вони зустрілися на півдорозі, посідали на землю й почали розмову.
– Про що вони так довго говорять? – поцікавився Томек.
– Плем’я «людей‑кенгуру» через своїх представників погодилося взяти участь у ловах, але ввічливість вимагає тепер офіційно повідомити старійшину роду про мету нашого прибуття. Зараз ти побачиш результати цієї розмови, – повідомив Бентлі.
Незабаром тубілець попрямував до куренів, а Тоні повернувся до своїх товаришів. Він заявив, що старійшини племені прибудуть на раду.
У цю хвилину біля ями з водою з’явилася немолода жінка) Вона поставила біля води бляшане відро й зробила промовистий жест рукою. Тоні по черзі напоїв коней, після чого повернувся до мисливців, які очікувально дивилися в напрямку куренів. Через деякий час до них підійшло кілька австралійців. Обговорення питання про винагороду тубільців за участь у полюванні не забрало багато часу. Вільмовський зобов’язався дати їм трохи харчів і, крім того, кілька сокир, ножів та інших предметів щоденного вжитку. Він відмовився тільки дати горілку, пропонуючи замість неї живих кенгуру, які залишаться в улоговині після відбору для експедиції. Поговоривши між собою, тубільці прийняли цю пропозицію. Вони пообіцяли, що в облаві візьмуть участь шістдесят чоловіків і хлопців. Одночасно вони зобов’язались негайно вислати розвідників на пошуки великого стада кенгуру. Було вирішено розпочати полювання через два дні.
Повернувшись на ферму, мисливці побачили там уже два зібрані довгі легкі вози, що їх привезли з корабля в розібраному вигляді. Вози були вкриті брезентом, натягнутим на бамбукові жердини. У кожного воза мали запрягти четверо коней. Ще перед смерканням мисливці на вози повантажили скрині‑клітки для перевезення кенгуру, відповідний запас харчів, а також намети та інші речі, необхідні для будівництва табору в степу.
До початку полювання в ущелині, на яку вказав слідопит, треба було влаштувати пастку, куди повинні потрапити кенгуру. Вже на другий день після повернення з розвідки валка возів у супроводі вершників залишила ферму Кларка з таким розрахунком, щоб найважчий відтинок шляху через степ пройти після заходу сонця. Завдяки цьому тільки після одного короткого перепочинку мисливці на світанку опинилися поблизу ущелини. Вони швидко вибрали місце для стоянки. Розташувавши вози півколом, у середині поставили намети й, стриноживши коней, пустили їх пастися.
Незабаром в ущелині закипіла робота. У найвужчому місці мисливці закопали міцні стовпи з гаками для дротяної сітки. Стовпи замаскували зеленню, з огляду на чутливість кенгуру, які могли б заздалегідь помітити небезпеку. Нарешті всі підготовчі роботи були закінченні. Залишалось тільки почекати тубільців, які обіцяли взяти участь у ловах. Вони не заставили себе довго чекати. Прибули цілою громадою й стали табором біля ущелини.
Томек приєднався до своїх товаришів, які забажали привітати австралійців у їхньому таборі. Йому хотілося ближче придивитись до чудових австралійських мисливців, від зіркого погляду яких не сховається навіть найменше створіння, що живе в пустельному степу.
Спочатку всі тубільці здавалися Томекові подібними один до одного, як дві краплі води. Їхні землисто‑чорні тіла вкривали широкі шрами примітивного татуювання. Вони були розмальовані білими смугами на знак готовності до боротьби й полювання. У них були майже однакові й дещо видовжені голови, вкриті чорним, блискучим, густим волоссям, вузькі носи, широкі ніздрі, маленькі очі й м’ясисті губи. Весь одяг тубільців складався з в’язок сухої трави на шнурках, якими були обв’язані стегна. Мисливці були озброєні довгими списами, бумерангами та щитами. Вигляд мали войовничий і дикий, незважаючи на приязні посмішки, що з’являлися на їх обличчях під час зустрічі з білими.
Разом із тубільними мисливцями прийшло кілька літніх жінок, які, згідно з прийнятим серед тубільців звичаєм, заходилися влаштовувати курені та готувати Іду. Аби задобрити тубільців, Вільмовський подарував їм двох баранів, багато консервів і сухарі. Виявилося, що тубільці чудово почувають себе в недоступному для людини місці. Відомим тільки їм способом швидко знайшли відповідне місце, де викопали не дуже глибоку яму, в якій відразу з’явилася вода.
Ватажок тубільців повідомив білих мисливців, що він уже розіслав слідопитів на пошуки великого стада кенгуру. Він сподівався, що вони повернуться з повідомленням ще до заходу сонця.
Решту дня Томек провів серед австралійців. Деякі з них знали вже про нього з розповідей розвідників, з якими він зустрічався на фермі Кларка. Тому він легко зав’язував нові знайомства. Під час бенкету чарівниці показали танок, який відтворював полювання на кенгуру. За їхніми віруваннями, танок цей мав задобрити «духа» полювання, який радів, бачачи спритність людини, і за це слав їм стада жирних тварин. Звичайно, не обійшлося без показу мисливської вправності. Томек стріляв у ціль зі штуцера, а австралійці кидали бумеранги й списи. Томек дуже дивувався, бачачи незвичайну силу та спритність цих, на перший погляд, слабких чоловіків. Їхні тонкі руки з разючою влучністю на великій відстані попадали в ціль важкими списами та бумерангами; на своїх ногах, здавалось, зовсім позбавлених литок, вони могли бігти з вітром навипередки. Час непомітно сплив, і сонце схилилось до вечора. Як і передбачав ватажок тубільців, розвідники повернулись ще до заходу сонця. За їх повідомленням, на відстані кількох годин ходу, на північний схід від табору, поблизу невеликого джерельця паслось велике стадо кенгуру; отже, не було підстав хвилюватися, що вони швидко змінять місце жирування.
Вільмовський негайно скликав нараду, щоб обміркувати план полювання. Ущелина‑пастка, куди вони мали намір загнати кенгуру, була розташована в ланцюгу скелястих пагорбів, що простягалися з півночі на південь. На захід від пагорбів розкинулась мертва, безводна пустеля. Там кенгуру не могли шукати порятунку від облави, тому досить було оточити їх лише з трьох боків: з півдня, сходу та півночі, а тоді погнати їх у напрямку ущелини.
За порадою Бентлі, один загін тубільців на чолі з Вільмовським повинен був, розтягнувшись довгою низкою, перепинити шлях кенгуру на південь. Решту верхівців і піших тубільців було поділено на два загони. Один із них під орудою Бентлі повинен був широкою дугою зі сходу на північ оточити місце жирування кенгуру й погнати їх у південному напрямку, тимчасом як другий загін на чолі зі Смугою мав замкнути кільце облави зі сходу. Таким чином, звіролови, поступово звужуючи його, повинні були загнати кенгуру до ущелини.
Томека, на його задоволення, було приєднано до загону Бентлі. Цьому загонові випав найдовший шлях, і він повинен був першим розпочати облаву. Тому загін вирушив у дорогу відразу після півночі, щоб на світанку опинитись у визначеному місці. До загону входило дванадцять верхівців і кільканадцять піших тубільців.
На чолі загону їхало двоє слідопитів, услід за якими рухались верхи Бентлі й Томек. Ніч була напрочуд ясна. На чистому небі, всіяному зірками, яскраво палав Південний Хрест. Величезний диск місяця заливав увесь степ сріблястим сяйвом.
– Чи не надто повільно їдемо? – запитав Томек, якому кортіло якнайшвидше опинитися у визначеному місці.
– Ми повинні їхати повільно, щоб не втомити передчасно коней, – відповів Бентлі. – Попереду в нас іще довга дорога. На початок облави наші коні повинні бути в якнайкращій формі.
– Скажіть, будь ласка, чи кенгуру можуть прорвати кільце облави?
– Це залежить від нас і нашої спритності. Відчувши небезпеку, кенгуру мчать, як вітер. Звичайно вони скачуть на відстань біля трьох метрів, але в стані страху роблять стрибки на десять, а то й більше метрів.
– А що ми робитимемо під час облави?
– Те, що завжди роблять у таких випадках, – пояснив Бентлі. – Здійматимемо якомога більший галас…
Після кількагодинної їзди вони побачили на тлі ясного неба пасмо пагорбів. Незабаром провідники, які їхали попереду, зупинили коней. Вони повідомили, що, за їхніми розрахунками, стадо кенгуру вже лишилося позаду. Бентлі наказав стати на відпочинок. Стриножених коней пустили пастися. Мисливці посідали на землю, щоб підкріпитися й відпочити перед полюванням.
Томек не міг дочекатися ранку. Бентлі вмовляв його трохи поспати, проте Томек, як не намагався, так і не зміг заснути. Адже він уперше мав взяти участь у великому полюванні на диких тварин. Ніяк не міг побороти хвилювання, а крім того, його дратувала поведінка Бентлі, який, присівши на землю, спокійнісінько палив люльку й вів із тубільцями розмову про свято, яке називав «корроборі».
З їхньої розмови можна було зрозуміти, що під час цього свята тубільці приймали хлопців у коло чоловіків. Це було пов’язане з численними таємничими обрядами, під час яких юнакові вибивали зуба, ліве верхнє ікло на знак того, що він став дорослим. В урочистостях брали участь лише чоловіки, які бенкетували, танцювали й влаштовували ігри.
«Дивна людина цей Бентлі, – роздратовано думав Томек. – Саме зараз, перед початком полювання, він надумав вести розмову про пісні й танці!»Томек повернувся до Бентлі спиною й нетерпляче дивився на небо. Але там не було видно жодних ознак наближення світанку. Томек зовсім забув, що на цій географічній широті перед сходом сонця панує така сама темінь, як і серед ночі. Тому він невимовно зрадів, коли без передсвітанкових сутінків на небі з’явилось величезне сонце й відразу настав день. Серед мисливців запанувало пожвавлення. Бентлі негайно послав у розвідку трьох слідопитів, які нечутно швидко попрямували в степ і незабаром зникли серед високої трави. Бентлі вийняв із рюкзака димову ракету, за допомогою якої мав повідомити мисливців південного та східного загонів про те, що облава почалась. Незабаром увесь загін рушив услід за розвідниками.
Вони повільно посувалися степом біля трьох годин. Від розвідників не надходило жодних повідомлень. Томек уже почав хвилюватися, чи, бува, не розминулися вони з ними, коли раптом один із розвідників вигулькнув перед ними із зелених заростей.
– Знайшли кенгуру? – спитав Бентлі, під’їжджаючи до нього.
– Так, знайшли. Вночі вони відійшли від води трохи на північ, – відповів тубілець каліченою англійською мовою. – Вони тепер там!
Місце, де паслись кенгуру, знаходилось біля підніжжя скелястих пагорбів.
– Погано, – зауважив Бентлі. – Боюся, що загін, який повинен був оточити їх із півночі, перебуває зараз надто далеко від нас.
– Ви лише не допустіть до того, щоб кенгуру вислизнули від нас! – вигукнув Томек.
– Постараємося, але передусім треба зберігати спокій, – рішуче відповів Бентлі. Хвилину подумавши, він додав: – У нас надто мало людей, щоб розділитися на дві групи, але якщо ми негайно не почнемо облави, то кенгуру можуть віддалитися ще більше на північ. Тому троє з нас повинні негайно вирушити на південь, щоб завернути стадо, якщо кенгуру спробують прорватися між нами та загоном, який іде зі сходу.
На хвилину Бентлі задумався, кому доручити зайняти позицію на півдні. Йому нелегко було це вирішити. Нарешті він спрямував свій допитливий погляд на хлопця.
– Томеку, візьми зі собою двох тубільців і повільно рухайтесь у південному напрямку, – сказав він. – Як тільки побачиш димову ракету, скачи вперед так, немовби за тобою гналося сто бенгальських тигрів. Дотримуйся напрямку паралельно до пагорбів, доки не зустрінеш східний загін. Тоді з’єднайся з ним і разом замкніть кільце облави.
– Ой, чи не можна послати когось іншого замість мене? – жалісно попрохав Томек.
– Ти що, боїшся, що тобі не вдасться взяти участь у полюванні? – здивувався Бентлі. – Не турбуйся, друже, адже саме ти триматимеш у своїх руках головну нитку полювання. Чи знаєш, чому я вибрав саме тебе?
– Не знаю, але думаю…
– Я вже з виразу твого обличчя бачу, що не знаєш. Зараз поясню. Так ось, якби кенгуру намагались прослизнути між нами й східним загоном, ти повинен за всяку ціну їх повернути. Якщо їм удасться хоча б раз перервати ланцюг облави, вони порозбігаються по степу, як розвіяні вітром. А ти знаєш, що може змусити кенгуру змінити напрямок утечі?
– Не знаю!
– У разі необхідності треба вбити ватажка стада. Ось чому я вибрав саме тебе. З того, що мені про тебе розповідали, я виснував, що ти найкращий стрілець у нашій групі. Якби з нами тут був пан Смуга чи боцман Новицький, я послав би когось із них.
Томек почервонів від радості й гордості. Якусь хвилину він мовчав, щоб опанувати себе. Нарешті озвався, немов удавано байдужим тоном:
– Ну, якщо так, то я їду на південь. Якщо виникне в цьому потреба, тубільці повинні показати мені ватажка стада, щоб я не помилився.
Бентлі з тривогою глянув на Томека:
«Який самовпевнений цей хлопець. Щоб він, бува, не зіпсував нам усе полювання!»
Але часу на роздуми вже не було. Бентлі вибрав двох тубільців і коротко пояснив їм завдання. Томек вирушив на південь на своєму поні, а Бентлі з рештою членів загону подався на захід.
Як тільки Томек залишився наодинці з тубільцями, вся його впевненість розвіялась, немов дим від згаслого вогнища. Що буде, якщо він зіб’ється з напрямку? Чи зможе при необхідності повернути кенгуру? Він скоса глянув на австралійців, які їхали поруч із ним. Занепокоївся, побачивши дві пари жовтих очей, які допитливо дивились на нього.
– Чи правильно ми їдемо? – звернувся Томек до них, щоб підбадьорити себе.
– Добре їхати, тільки повільніше, – підтвердив один із тубільців.
Томек стримав біг поні. Тепер вони їхали ступою. Час тягнувся нестерпно повільно. Томек усе частіше поглядав на схід, чи не побачить там, бува, вершників зі східного загону. Проте там нікого не було видно.
«Ну й халепа! – подумав Томек. – Зробили мене ватажком групи тубільців, а я не знаю, що мені далі з ними робити. Батько чи Смуга не вчинили б так зі мною! А що, коли ці австралійці зрадники й заберуть мене зі собою в степ?»
У цю мить бронзова рука тубільця схопила поні за вуздечку й осадила його на місці. Томек швидко заплющив очі, очікуючи зрадницького удару, але замість цього почув високий голос тубільця:
– Дивитися, швидко дивитися! Видно знак!
Томек розплющив очі. Австралійці показували руками на захід. Там у небо звилася ракета, за якою тягнувся темний хвіст диму. Облава рушила! Томек відразу забув про всі свої страхи. Він подумки повторив наказ Бентлі: «Як тільки побачиш димову ракету, скачи вперед так, немовби за тобою гналося сто бенгальських тигрів».
– Уперед, щодуху вперед! – гукнув він тубільцям.
Тубільці приострожили п’ятами коней. З місця рушили галопом. Трава швидко втікала з‑під кінських копит. Далеко на заході заляскали часті постріли, й докотився протяжний крик нагоничів.
Томек ухопився руками за високу луку сідла й приострожив поні. Він випередив тубільців на декілька метрів, оскільки ті були не дуже добрими їздцями. Томек майже забув про них. Він мчав уперед не оглядаючись. Аж раптом почув крик:
– Стрільба! Стрільба! Стрільба!
«Чого вони від мене хочуть?» – подумав Томек і оглянувся.
– Стрільба! Стрільба! – не вгавали австралійці.
Лише тепер Томек усвідомив, що відгомін облави значно наблизився. Він глянув праворуч. Його охопило хвилювання. Навскоси степом величезними, довгими стрибками мчали кенгуру, віддаляючись щораз далі на схід від скелястого пасма пагорбів. Велике стадо розтяглось широким півколом. Найбільші з кенгуру висунулись далеко вперед, і лише на відстані кількасот метрів за ними галопом мчали вершники, галасуючи, мов божевільні.
– Стрільба! Стрільба! – кричали тубільці, показуючи на кенгуру, які швидко наближалися.
Томек зміряв поглядом відстань, що відділяла його від найближчих тварин. Кенгуру мчали значно швидше, ніж його поні. За розрахунками Томека, наближаючись навскіс, вони могли оминути його на відстані якихось трьохсот метрів.
«На такій відстані я не влучу», – подумав Томек і приострожив поні.
Сильний, витривалий коник витяг коротку шию й з подвоєною енергією помчав уперед. Міцно тримаючись однією рукою за гриву коня, Томек обережно став знімати з плеча штуцер. Поні мчав уперед з усієї сили. Зрештою він почав доганяти перших кенгуру. Тубільці порівнялись із Томеком. Один із них, поминаючи його, крикнув:
– Ми кричати, а ти стріляти! Тільки швидко, швидко!
Вони випередили Томека, який шарпнув вуздечкою й затримав поні. Він звівся в стременах, стискаючи в руках штуцер. Кенгуру були вже дуже близько. Попереду мчав величезний самець, який робив довші, ніж решта, стрибки. Він притис до грудей короткі передні лапи, витяг хвіст і всією силою могутніх м’язів вдаряв об землю довгими, стрункими, міцними, як пружини, задніми ногами, стрибав угору й мчав серед трави так, що його рудувате тіло мелькало, наче блискавка.
«Це, мабуть, ватажок стада, – подумав Томек і почав цілитись, але ніяк не міг піймати на мушку тіло тварини, яка блискавично мчала вперед. – Нічого не вийде», – із сумом констатував він, опускаючи зброю.
Тубільці вже випередили його на декілька десятків метрів. Тепер вони повернули коней прямо на кенгуру, водночас пронизливо галасуючи. Ватажок стада на секунду зупинився, звівшись на задніх лапах на весь зріст. Це його й згубило. Томек швидко підніс штуцер, прицілився й натиснув курок. Степом розлігся гучний звук пострілу. Поні під Томеком присів на задні ноги. Ще трохи – й Томек опинився б на землі. Намагаючись утримати рівновагу, він на мить побачив величезного кенгуру, який важко падав на траву.
– Ур‑ра‑а! – у захваті закричав Томек, закинув штуцер за плече й вийняв револьвер.
Томек стріляв угору й щосили кричав разом із тубільцями. Кенгуру, налякані смертю свого ватажка, повернули на південь. Зовсім несподівано Томек побачив довгу лінію вершників, які виринали з високої трави. Пролунали нові постріли, й з багатьох горлянок вирвався неймовірний крик. Це Смуга наближався зі своїм загоном, щоб зі сходу замкнути кільце облави.
– Ур‑ра‑аІ – ще раз крикнув Томек і помчав за кенгуру, які тікали.
Гнане з двох боків стадо мчало на південь. Незабаром йому перепинили шлях піші тубільці. Тварини зі страху кинулись назад на схід. Але загін Смуги затримав їх криками та пострілами. Біг стада на північ перепинив загін Бентлі. Таким чином, перелякані й дезорієнтовані кенгуру кинулись на захід до пасма скелястих пагорбів. Там, в ущелині, в цей час на них чекала тиха пастка.
Мисливці без особливих труднощів і несподіванок загнали кенгуру в ущелину, вихід з якої було негайно закрито високою дротяною сіткою.
Замкнувши тварин в ущелині, Вільмовський подався шукати Томека. Він ніяк не міг його знайти. Бентлі, якого він запитав про сина, усміхнувся у відповідь:
– Ви за нього не хвилюйтесь. Це справжній молодець. Тільки завдяки йому кенгуру не змогли вирватися з кільця облави. Уночі вони відійшли далі на північ, і ми вже потерпали, що між стадом та моїми людьми утвориться розрив, а група Смуги не наспіє, щоб його закрити. Тому я вирішив вибрати найкращого з‑поміж нас стрільця, щоб той у разі потреби застрелив ватажка стада й повернув кенгуру на південь. Я вибрав Томека, бо мені здавалося, що хлопець чудово володіє зброєю. Він прийняв мою пропозицію. У найкритичніший момент облави він повівся просто‑таки чудово. Тепер Томек разом із тубільцями поїхав по вбитого кенгуру.
– Можеш пошкодувати, що ти не бачив Томека під час облави, – втрутився Смуга. – Я був лише за якихось сто метрів від нього. Він поклав ватажка стада одним пострілом. Це чудовий стрілець.
– Думка Смуги, влучного стрільця, особливо цінна, – додав Бентлі, – бо я… зізнаюсь, ніколи не вбив жодної тварини. Я люблю ловити живих представників фауни, але не зумів би позбавити їх життя.
– Бездумне вбивство диких тварин, звичайно, варварство, – відповів Смуга. – Однак це дуже добре, якщо мисливець влучно стріляє.
– Звичайно, ви маєте рацію! Томек заслужив на особливу похвалу за те, що під час полювання виявився розумним і сміливим стрільцем. Він точно виконав мій наказ, – визнав Бентлі.
Вільмовський з неабияким задоволенням слухав ці слова. Він нетерпляче очікував повернення сина. Томек з’явився в таборі через годину. Обійнявши й поцілувавши батька, він відразу запитав про боцмана Новицького. Вільмовський повідомив, що моряк роздає тубільцям продукти.
– Я повинен знайти боцмана, щоб вручити йому обіцяного кенгуру, – сказав Томек і, оточений групою тубільців, попрямував у глиб табору, ведучи коня з нав’юченою на ньому величезною твариною.

XII
ПОЛЮВАННЯ НА ДИНГО

Протягом кількох днів усі члени експедиції виловлювали в ущелині кенгуру, призначених для відправлення на корабель. У цей час із Томеком трапилась весела пригода. Він вирішив краще продивитися до величезної самки, що в сумці на животі носила маленьке кенгурятко, яке час од часу висовувало звідти маленьку кумедну голівку з довгими вухами. Томек уже знав, що зріст малюка, який щойно з’явився на світ, не перевищує тринадцяти сантиметрів. Вони народжуються ще не зовсім сформованими, тільки з зачатками кінцівок. Подальший їх розвиток відбувається в сумці матері. Самка кенгуру відразу після появи дитяти кладе його в сумку на своєму животі, де малюк присмоктується щільно зімкненими й навіть зрослими по боках губами до молочних сосків матері й тривалий час немовби висить на них. Лише через вісім місяців цілком уже сформоване кенгурятко залишає материнську сумку, яка була для нього безпечним притулком.
Ловці не хотіли, щоб кенгуру‑мати занадто довго перебувала в тісній клітці, тому відлучили її від стада й тримали в окремій загороді. Вони мали намір замкнути її у велику клітку лише перед самим від’їздом із ферми.
Маленьке кенгурятко з цікавістю виглядало назовні. Із сумки матері висовувалась його голівка, воно кумедно водило мордочкою й ворушило вухами, а коли Томек махав до нього рукою, відразу злякано ховалося в сумку матері.
Одного разу Томек увійшов до загороди, де знаходилась кенгуру‑мати. Вона стояла в кутку у вертикальному положенні, спираючись на дві задні лапи й на товстий хвіст. Повертаючи голову то ліворуч, то праворуч, вона свердлила очицями хлопця. Тварина поводилась спокійно, й Томек без усяких побоювань підійшов до неї. Усю свою увагу він звернув на маленьке кенгуреня, яке, визираючи із сумки матері, з цікавістю дивилося на нього. Томек простяг руку, щоб погладити його по голівці. Раптом він відчув сильний удар по шиї. Томек негайно випростався, але кенгуру, немов досвідчений боксер, почала бити його в груди й по голові. Томек був здивований цим нападом, але коли навкруги пролунав сміх мисливців, він стис кулаки, готовий захищатися. Сердита кенгуру била Томека короткими ударами, хапала його лапою за горло й водночас била другою, а потім брикнула його задньою лапою в коліно. У цей момент до загороди ввійшов велетень – боцман Новицький.
– Не так сильно, сестричко! – гукнув він до кенгуру й заслонив собою Томека.
Кенгуру короткою передньою лапою вдарила його по шиї й одночасно сильно копнула в коліно. Боцман вилаявся по‑матроському. Навколо них лунав регіт. Боцман і Томек швидко відступили й вийшли з загороди.
– Два нуль на користь кенгуру! – сміючись, кричав Бентлі.
– Ви б не так сміялися, якби вона вас почастувала таким стусаном, як мене, – відповів боцман із кислою міною. – Щоправда, я бачив у Гамбурзі спеціально видресованих для боксу кенгуру. Але хто цього навчив цю дияволицю тут, я, слово честі, не знаю.
– Кенгуру не треба вчити боксувати, це їх нормальний спосіб боротьби, – пояснив Бентлі. – Саме так вони б’ються між собою й так захищаються від людей.
– Отже, ви вважаєте, що й ті, яких я бачив у Гамбурзі, не були видресовані? – здивувався боцман.
– Я цілком у цьому впевнений, – підтвердив Бентлі. – Вся справа тільки в тому, щоб привчити їх до вигляду людей і до електрики.
Томек і боцман, присоромлені цією кумедною пригодою, перестали цікавитися кенгуру, які були замкнені в ущелині. Для розваги вони почали шукати страусів. Одного разу вони разом із Бентлі й Тоні заглибились далеко в степ.
Був жаркий ранок. Групка ловців повільно рухалась плоскогір’ям, що поросло досить високою травою. Тоні перший побачив зграю птахів, які паслись.
– Ему там, із правого боку пагорба! Швидко злазьте з коней і нічого не говоріть, – попередив він напівголосно й першим зіскочив із сідла; решта мисливців негайно наслідувала його приклад.
Тоні провів їх до пагорба з округлою вершиною. Біля підніжжя пагорба вони швидко забили в землю кілки, до яких прив’язали коней, і обережно видряпались на вершину пагорба. Бентлі вийняв польовий бінокль. Висунувши голову з трави, він почав шукати ему й незабаром показав рукою напрямок.
Боцман і Томек по черзі розглядали в бінокль оригінальних птахів. Зграя їх складалася з п’яти дорослих птахів і чотирьох молодих. Єдиний у зграї самець сягав біля ста сімдесяти сантиметрів заввишки. Самки були трохи нижчими. Їхнє пір’я мало жовтуватий і трохи брунатний колір.
Томек уважно приглядався до ему. Шия в них була коротша, ніж у відомих йому з ілюстрацій африканських страусів, і ноги, вкриті пір’ям, починаючи з колінного суглоба, теж коротші, ніж у страусів. Надзвичайно маленькі крила, які щільно прилягали до тулуба, були зовсім непомітні. Голова з боків, а також шия птахів не мали оперення.
До цих спостережень Томека Бентлі, як зоолог, додав, що на ногах ему по три пальці, найкоротший з яких зовнішній, і закінчуються вони міцними кігтями.
Найбільше зацікавлення в Томека викликали молоді пташенята ему. Мабуть, вони були дуже зажерливі, бо безперервно гасали по траві в пошуках поживи. Їхнє оперення було ще оригінальнішим, ніж у дорослих ему: вони були вкриті першим пухом із шістьма широкими поздовжніми смугами.
На жаль, ловці не могли довго спостерігати за австралійськими ему. Боцман, якого теж дуже зацікавили пістряві пташенята, бажаючи краще придивитися до них, необережно звівся на нош. Пильний самець побачив його, і всі страуси швидко помчали в степ. Ловці кинулися до коней і деякий час гналися за ему, й хоча птахи бігли повільно через те, що були з пташенятами, догнати їх не вдалося, бо коні лякалися дивного звуку, який видавало пір’я ему під час бігу.
– Ну й роззява ви, – обурився Томек незграбністю боцмана. – Якби ви не сполохали ему, нам, можливо, вдалося б підкрастися до них і схопити хоча б пташенят.
Боцман провинно схилив голову, бо і йому здавалось, що вони прогавили чудову можливість упіймати ему, та Бентлі заспокоїв обох друзів:
– Не сумуйте, любі мої. Ми ще не готові до полювання, а ему, хоч вони й не дуже лякливі, вже знають, що найбільший їхній ворог – людина. Їх не так легко впіймати. Крім того, ему одним ударом своєї могутньої ноги може перебити людині стегно або вбити собаку, яка напала на нього.
– Ти ба, хто б міг подумати, що в птаха така сила, – здивувався боцман. – Цікаво, чи можна їсти їхні яйця та м’ясо? Мушу признатися, що пташенята мали досить апетитний вигляд.
– Ви думаєте лише про їжу, – буркнув ще нахмурений Томек.
– Дорослий чоловік – це не підліток, який може насититися чим завгодно, – відпарирував боцман. – Скажіть, будь ласка, пане Бентлі, вони придатні для їжі?
– М’ясо молодих ему дуже смачне, – відповів зоолог. – А з жиру дорослих птахів готують олію, що допомагає від різних хвороб.
– Ви не переконаєте мене в тому, що справжній ямайський ром не найкращі ліки від усіх хвороб і турбот, – заперечив боцман. – Я перевірив це на собі не раз!
– Ви знову своє, – втрутився Томек. – Скажіть, будь ласка, скільки пташенят висиджує ему?
Бентлі, як завжди в таких випадках, вдався до широких пояснень:
– Самець ему робить у землі невелике заглиблення, яке встеляє травою та гілками. Самка відкладає туди семеро або восьмеро яєць. Якщо яєць у гнізді більше, то можете бути впевнені, що їх знесли декілька самок. Висиджування триває шістдесят днів, причому на яйцях сидить самець, який також дуже старанно турбується про потомство. До вашого відома, пане боцмане, ще додам, що яйця ему їстівні, й в одному яйці міститься близько півлітра маси. Скажіть, чи вистачило б одного такого яйця вам на сніданок?
– Не кажіть зараз про це, прошу вас, бо я трохи голодний, – жалібно відповів боцман, на втіху Томека.
– Якщо вам дуже хочеться яєчні, то я порадив би вам яйце мадагаскарського страуса, – вів далі, усміхаючись, Бентлі. – Його «яєчко» значно більше, ніж яйце ему.
– Це, мабуть, неможливо, – заперечив боцман, облизуючись на саму думку про смачну яєчню.
– Запевняю вас, що це доведено науково, хоч мадагаскарські страуси вже давно вимерли. Об’єм одного їхнього яйця становить майже дев’ять літрів, що дорівнює шістьом яйцям африканського страуса, сімнадцятьом яйцям ему або ста сорока вісьмом курячим.
– Тоді це велике свинство дозволити вимерти таким корисним птахам! – вигукнув моряк, зворушений до глибини душі словами зоолога.
Бентлі й Томек вибухнули сміхом. Боцман зовсім на це не зреагував. Як людина практична, він вирішив ще більше довідатися про таких корисних птахів.
– Ви говорите дуже цікаві речі, – почав він. – Я гадав, що у світі існують лише африканські страуси та ему, а тим часом від вас чую про існування й інших видів. Хто знає, куди мене ще закине доля, якщо я заприятелював із такими вертихвостами? Тому корисно почути, які птахи, що несуть придатні для їжі яйця, живуть на різних континентах. Скажіть, будь ласка, що це за птахи страуси? Як видно, на світі є ще башто див, про які я нічого не чув!
– Охоче вам розповім, – відповів Бентлі. – Здатність птахів літати настільки характерна для них, що види, позбавлені цієї можливості, здаються нам якимись дивними створіннями. Саме такими дивними істотами й здаються людям безкильові птахи. Їх представники належать до найбільших з усіх відомих нам птахів, а деякі види справедливо вважаються велетнями у світі пернатих. До безкильових належать чотири живих види і два вже вимерлих. Це без винятку суходільні птахи. Усі вони великих розмірів, але голова в них маленька, шия надзвичайно довга, а кінцівки сильно розвинені. Залишки крил у них укриті м’яким, зовсім непридатним для лету пір’ям, проте всі ці види бігають. Харчуються вони в основному дрібними тваринками та рослинами. У них чудовий зір і кращі, ніж в інших птахів, слух і нюх.
– Будь ласка, назвіть усі види страусів, – утрутився Томек, який уважно слухав Бентлі.
– Так ось, спочатку справжні страуси, або двопальчасті, становлять тільки одну родину. Низка її видів відрізняється між собою головним чином тільки забарвленням голих частин тіла. Звичайно страуси живуть у Північній Африці, Південній Палестині та в Аравії аж до річки Євфрат. Інші види гніздяться виключно в Африці.
Другий загін безкильових становлять американські нанду, яких ще називають там пампасовими страусами. Цей трипальчастий птах живе в порослих травою степах, що розташовані між Атлантичним океаном та Андами, починаючи з пущ Бразилії, Болівії та Парагваю аж до Патагонії. Свою назву птахи отримали від південноамериканських індіанців за голосний крик самців нанду, який вони видають під час токування.
Третій загін, що складається з великої кількості видів, становлять казуари. Всі вони належать до однієї родини. З чотирнадцяти відомих нам видів казуарів три належать до виду ему, а одинадцять – до справжніх казуарів. Батьківщиною всіх казуарів є острови Тихого океану, починаючи від Цераму та Амбоши, аж до Нової Гвінеї, Нової Британії й Австралії.
Треба сказати, що в австралійських ему шия та ноги значно коротші, ніж в африканських страусів. Справа в тому, що ему пасуться в пустельних, порослих травою степах, а справжні казуари, які відзначаються характерним шоломом на дзьобі та голові, що складається зі сполучної тканини, живуть у густих лісах, де ведуть таємничий і прихований спосіб життя. На противагу ему, казуари не бігають клусом, а пересуваються дрібним підтюпцем. Вас, як ловців, повинно зацікавити те, що, крім соковитих фруктів, казуари охоче їдять рибу, ящірок і жаб. У зоологічних парках вони харчуються переважно хлібом, зерном і дрібно нарізаними яблуками.
Окремий загін безкильових становлять уже вимерлі новозеландські моа. Мешканці Нової Зеландії маорі багато мені про них розповідали. На жаль, ми знаємо птахів моа лише на підставі знайдених скелетів та яєць, розміри яких, мабуть, сподобались би панові боцманові.
Ще менше в нас даних було про вимерлих чотирипальчастих мадагаскарських страусів. Ще один вид безкильових – ківі, які живуть виключно в Новій Зеландії.
– Треба визнати, що пам’ять у вас, шановний, просто чудова, – похвалив боцман. – Ось, будь ласка, як швидко минає час, коли слухаєш цікаві речі про світ! Ось ми вже й під’їжджаємо до табору. Скоро Ват Сунг пригостить нас своїми китайськими делікатесами!
Цього разу вже ніхто не жартував із приводу обіду. Під час поїздки степом усі досить виголодніли й тому підганяли коней, щоб якнайшвидше опинитися в колі возів, які оточували табір.
Протягом наступних кількох днів Томек із боцманом неодноразово самі вирушали на пошуки ему. Проте їхні поїздки не увінчались успіхом. Вільмовський, Смуга та Бентлі зайнялись відправленням кільканадцяти кенгуру на ферму. Незважаючи на те, що облава на кенгуру вже закінчилась, вони не зняли табору поблизу ущелини‑пастки, оскільки мали намір використати її під час наступних ловів.
Одного разу Томек, боцман і Тоні повернулися верхи зі своєї щоденної ранкової прогулянки. Тільки‑но вони спішилися, до них вибіг Ват Сунг і вручив їм листа від Вільмовського, якого приніс із ферми посланець.
Боцман розкрив конверт і прочитав уголос:
«Ми вже сяк‑так влаштували наших кенгуру. Впросили пана Кларка, щоб він разом зі своїми працівниками взяв участь у ловах на ему. Він уже полював на них задля їх дорогоцінних шкурок, і в нього є коні, які вже призвичаїлися до звуків, що утворюються від тертя пір’я під час бігу птахів. Але ми тимчасово відклали лови ему, оскільки зараз у нас з’явилася можливість упіймати динго. Вони вже декілька днів нападають на овець, які пасуться на фермі Кларка. Якщо бажаєте взяти участь у ловах диких собак, приїжджайте негайно».
– Ну, що ти скажеш на це, братику? – запитав боцман, прочитавши листа.
– Їдьмо зараз же, – з ентузіазмом відповів Томек. – Я не можу відмовитися від ловів на динго.
– У такому разі відразу після обіду беремо свої манатки й гайда, – вирішив боцман.
– Динго полюють уночі, – заспокійливо відзначив Тоні.
Вони прибули на ферму саме в той час, коли Кларк уже готував коней у дорогу. Вільмовський, Смуга, Бентлі та двоє робітників Кларка з самого ранку готували капкани на динго. Вівці паслися в степу на ділянці, огородженій з усіх боків дротяною сіткою. Саме сьогодні в сітці помітили три пошкодження, поблизу яких на землі було виявлено свіжі сліди диких собак. Біля цих пошкоджень мисливці й розставили капкани.
Томек, боцман і Кларк поїхали на широке пасовище. До заходу сонця було ще багато часу, тому, розмовляючи, їхали повільно.
– Я чув, що ви полюєте на ему? – запитав боцман.
– Так, якщо тільки випадає вільний час, – відповів Кларк. – Адже полювання тут – єдина наша розвага.
– Розкажіть, будь ласка, як їх тут ловлять? – із цікавістю запитав боцман, який добре запам’ятав свою невдачу. – Ми з Томеком ганялися за цими страусами пару годин, а користі від цього була тільки та, що ми приглянулись лише до їхніх хвостів. Наші коні боялися звуку, який видає пір’я цих дивних птахів.
– Під час полювання на ему найважливішу роль відіграє кінь, – пояснив Кларк. – Він повинен бути таким же швидким, як ці птахи, і не боятися диявольського шелесту пір’я, який вони створюють. У мене є кілька коней, які вже звикли до полювання на них при найменшій нагоді.
– Ну, якщо вас цікавить тільки добування шкурок, то можна стріляти в ему з деякої відстані, – озвався Томек.
– Шкурка, пробита кулею, втратила б свою цінність, – . відповів Кларк. – Крім того, ему дуже живучі! Якщо його не вбити наповал кулею, то, незважаючи на рану, він зуміє втекти.
– Ну добре, але ж вам, зрештою, доводиться вбивати страуса, – додав Томек.
– Ти маєш рацію, але для цього мені потрібні лише добрий кінь і батіг, – розсміявся Кларк.
– Я вас не розумію!
– Справа в тому, що треба їхати за страусом і бити його батогом доти, поки він не впаде мертвим від утоми. Це найкращий спосіб.
Томек з обуренням поглянув на Кларка. Той, не помічаючи виразу його обличчя, вів далі:
– Ему швидко втрачає сили й наприкінці біжить важко, незграбно, майже як качка. Незважаючи на це, він біжить доти, аж поки впаде мертвий.
Боцман Новицький презирливо випнув губи й сказав:
– Ну, любий мій, така гра не для мене. Нехай ці пташки бігають собі разом зі своїми шкурками.
– Я також не буду полювати на ему, – додав Томек, – Нещасні птахи…
Розмова обірвалась, і вони мовчки доїхали до пасовища. Побачивши батька й Смугу, Томек відразу повеселішав. Вони радісно привітались.
– Ось і Мала Голова! – вигукнув Смуга, побачивши хлопця. – Я був певен, що ти не пропустиш полювання на динго.
– Чому ви були в цьому впевнені?
– Ти успадкував від батька жилку до пригод і мандрівок. Досить тільки прошепотіти слово «полювання», як ти підеш навіть у страшну спеку, аби тільки його не пропустити.
– Ви справді впевнені, що в мене є така жилка? – схвильовано спитав Томек.
– Чим більше я тебе пізнаю, тим більше переконуюсь у цьому.
– Отже, я міг би стати таким же знаменитим звіроловом, як і ви?! – спитав зраділий Томек.
– Таким, як я? – здивувався Смуга й з цікавістю подивився на хлопця.
– Так, так! Я повинен у майбутньому стати таким же звіроловом, як і ви.
– Хто ж це тобі наговорив, що я такий знаменитий звіролов? – спитав Смуга, якого потішили Томекові слова.
– Хто ж мені міг про вас розказати, як не боцман Новицький? Він, напевне, краще за всіх знає вас! – з ентузіазмом провадив Томек. – Саме боцман сказав мені, що серед нас ви єдина людина, яка має природжений хист до ловів тварин. Я мрію стати таким же відважним звіроловом, як ви!
– Я про це нічого не знав, – розчулено сказав Смуга. – Я хотів би мати такого сина, як ти. Твої слова багато до чого зобов’язують мене. Гадаю, що ми, четверо, можемо стати нерозлучними друзями.
– Так, як три мушкетери, про яких я читав у романі Дюма?! – радісно вигукнув Томек.
– Щось подібне до цього, – погодився Смуга.
– О, це справді чудова ідея! – зрадів Томек і по черзі обійняв розчулених друзів.
– Що тут відбувається? – поцікавився Кларк, який під час цієї розмови розсідлував коней.
– Невеличка сімейна урочистість… лише для втаємничених, – знехотя пробурмотів боцман Новицький. – Ну, а що там чути з нашими динго?
– Ходіть, я покажу вам приготовлені капкани, – сказав Вільмовський і, взявши Томека за руку, перший пішов у глиб пасовища.
Побачивши незліченну кількість австралійських мериносів, Томек не міг утриматися від вигуку здивування. Вони справляли враження великих клубків вовни, що котяться по траві. Навіть криві роги баранів майже цілком були закриті густою, пухнастою, кучерявою вовною.
– Їх тут, мабуть, сотні?! – вигукнув Томек.
– Декілька тисяч, – поправив його Кларк. – Якщо протягом найближчих двох‑трьох»7 років тут не буде тривалої порухи, я матиму кількадесят тисяч овець.
– А що б сталося, якби була тривала посуха? – спитав Смуга.
У цьому випадку замість кількох десятків тисяч мериносів я мав би кілька десятків тисяч скелетів, які біліли б на випаленій пекельним жаром землі, – відповів Кларк. – Щоб уникнути такої біди, я повинен викопати артезіанські колодязі. Поки що задовольняюся тим, що поблизу пасовиськ є декілька заглиблень, у яких зранку завжди можна знайти трохи води.
– А у вас є які‑небудь дані, що ці місця годяться для буріння артезіанських колодязів? – утрутився в розмову Вільмовський.
– Тубільці в цьому впевнені, а вони якимось невідомим нам чуттям знаходять артезіанські води.
– Тату, що це за артезіанські води? З уроків географії я знаю, що в Австралії поселенці копають артезіанські колодязі, але нічого не чув про артезіанські води, – запитав Томек.
– Бачиш, мій любий, вода проникає крізь пористі шари землі. Якщо в глибині вона потрапляє на шар непроникного ґрунту, то спливає по ньому й скупчується в певних місцях. Трапляється, що вода попадає між два шари непроникного ґрунту. Легко здогадатися, що, перебуваючи між ними, вона зазнає тиску, який дорівнює різниці рівня дна й поверхні проникного шару. Досить пробити непроникний верхній шар, щоб вода сама витікала, а інколи навіть ударила фонтаном на поверхню.
– У нас вода цінується майже як золото, – додав Кларк. – У тисяча вісімсот сімдесят дев’ятому році скотар із Нового Південного Уельсу, копаючи звичайну криницю, випадково натрапив на сильне джерело підземної води. Ця подія стала сенсацією серед усіх австралійців.
– А як у вас стрижуть овець? Як я помітив, у вас на фермі разом із вами й кухарем працює всього четверо людей, – перейшов Вільмовський на нову тему.
– Звичайно, ми самі не дали б собі ради, – пояснив Кларк. – У Вілканнії організовано спеціальні бригади стригунів. У певний час вони об’їжджають ферми й виконують усю роботу. У нас важко знайти робітника, та й обходиться він досить дорого.
Розмовляючи так, звіролови наблизились до дротяної сітки, що відгороджувала пасовище від степу. Вільмовський повідомив, що саме тут поставлено перший капкан. Вони затрималися біля купки кущів. Томек даремно шукав слідів замаскованої пастки на динго. Серед кущів нічого не було видно, крім трави.
– Не розумію, як ми спіймаємо тут динго? – розчаровано сказав він.
Вільмовський обережно розсунув траву руками. Томек побачив майстерно сплетену з тонких гілок решітку, а під нею – глибоку яму з вертикальними стінами.
– Уже знаю! – вигукнув він радісно. – Біля сітки знаходиться замаскована яма.
– Так, ми розширили отвір в огорожі, пошкоджений динго, і викопали велику яму з внутрішнього боку сітки. Якщо динго захоче пролізти на пасовище, він обов’язково потрапить у пастку, – додав Вільмовський.
– А чи не краще було б викопати яму з зовнішнього боку огорожі? – занепокоєно спитав боцман Новицький.
– Ні, інакше ми залишили б після себе дуже багато слідів, які могли б насторожити навіть голодних динго, – відповів Вільмовський.
– А як ми дістанемо динго з ями? – допитувався Томек.
– На дні ями ми поклали сітку, яку трохи присипали землею. До її кінців прив’язали мотузки. Ми витягнемо динго з ями, сповитого сіткою, як немовля пелюшками, – відповів Вільмовський.
– Усе продумано чудово, – похвалив боцман.
– Увечері в цих кущах ми сховаємо шмат свіжого сирого м’яса, – втрутився Кларк. – Для голодних динго це буде чудовою принадою, і вони, сподіваюсь, забудуть про обережність. Ходімо далі!
Біля третьої пастки вони застали Бентлі та Лоренца, робітника Кларка. Бентлі саме закінчував маскування ями травою, а Лоренц знімав шкуру з недавно забитого ягняти.
– Якщо динго будуть такі голодні, як я, то на світанку наші ями будуть переповнені ними, – з гумором зустрів їх Бентлі.
– Зараз буде вечеря, – втішив його Смуга. – Я бачу, що ви вже подбали про прийом непроханих гостей.
– Так, пан Лоренц готує смачні шматки. Динго почують запах крові, й це притупить їхню пильність, – відповів Бентлі.
Лоренц порізав м’ясо ягняти на шматки. Один із них він подав Бентлі, який поклав його на ґратки, що маскували яму. Те саме зробили вони на двох інших пастках, а потім пішли в напрямку поставленого поблизу куреня.
Тоні приготував смачну вечерю. З’явились навіть дві пляшки доброго вина. У якнайкращому настрої звіролови полягали на траві й, смокчучи люльки, очікували настання ночі.

XIII
РОЗПОВІДЬ ПРО ПАВЕЛА СТШЕЛЕЦЬКОГО

Томек зручно ліг на м’якій постелі в тіні легкого куреня. Він довго дивився на безхмарне небо, думаючи про дружбу, яка зав’язалася в нього з учасниками експедиції. Навіть трохи запишався, тихо кажучи подумки:
«Ніхто з моїх товаришів у Варшаві не може похвалитися знайомством із справжнім мандрівником. А ось такий чудовий звіролов, як Смуга, сам запропонував мені свою дружбу! Та й боцман Новицький теж не останній моряк. Як його поважає екіпаж «Алігатора»! На всі його розпорядження матроси, виструнчившись, відповідають: «Йєс, сер, йєс, сер!» – і виконують їх без вагання. Ось які тепер у мене друзі! А крім того, я син керівника ловецької експедиції…»
Ці приємні роздуми так вплинули на нього, що незабаром він заснув із щасливою усмішкою на вустах.
Він проспав декілька годин. Коли прокинувся, було вже темно, на небі мерехтіли зорі. До його слуху долинули голоси мисливців, які розмовляли біля вогнища. Стурбований Томек відразу підхопився й швидко підійшов до них.
– Чому ви мене не збудили? – запитав він із докором. – Ще трохи – і я проспав би все полювання!
Чоловіки посміхнулись. Батько, садовлячи сина поруч, заспокоїв його:
– Не бійся! Маємо ще досить часу. Тільки що зайшло сонце. Динго звичайно виходять на полювання близько півночі.
Томек сів поряд із батьком.
– Тут у степу чудові ночі, непогано було б, якби вони були трохи холодніші, – продовжив Смуга перервану розмову.
– Я з вами згоден, але запевняю вас, що й в інших місцях Австралії чимало своєрідної краси, – гаряче підтвердив Бентлі. – Якби ви знали цю країну так, як я, то, можливо, залишилися б тут назавжди.
– Це ви розповідаєте казочки, даруйте! – несподівано вибухнув боцман Новицький. – Ви б не говорили таких нісенітниць, якби хоч раз у житті побували на нашій Батьківщині! Які чудові в нас поля, ліси! А скільки прекрасних міст на берегах нашої Вісли! Мила Варшава, краківський Вавель, ох‑хо‑хо! Аж серце розривається, що не можу їх побачити. Що там ваша Австралія проти нашої Польщі! Тут пекельна спека, посуха, повені, отари овець і Бог зна ще яких тварин! Я вздовж і впоперек проїхав увесь світ, і повірте мені, що хотів би, аби мої кістки спочили тільки в польській землі.
Бентлі замовк, уражений різкістю мови боцмана. За хвилю він промовив:
– Я не хотів образити нічиїх почуттів. Я лише сказав, що полюбив Австралію. Мені відомо, що ви не можете повернутися тепер до вашої країни. Навіщо ж блукати по світу? Може, тут ви знайшли б собі притулок до кращих для вас часів?
– Не може бути й мови про якусь там образу, шановний пане професоре, – швидко заперечив схвильований моряк. – Пробачте мені за мою гарячковість. Я проста людина й, мабуть, недобре висловився, але ж ви ніколи не були в Польщі. Ох, пане професоре, які чудові варшавські вулиці чи, наприклад, краківський ринок, скажімо, на святвечір! На землю падає лапатий сніг, а у вікнах будинків сяють на ялинках свічки… Я віддав би півжиття, якби зараз можна було це побачити…
Томек зітхнув і присунувся ближче до схвильованого моряка.
– Мій друг‑боцман закоханий у нашу Варшаву, – тихо мовив Вільмовський. – Якщо казати правду, то і я сумую за рідним містом.
– Ви обов’язково повинні відвідати Польщу, – рвучко обернувся Томек до Бентлі. – У Варшаві я поведу вас до парку в Лазенках і покажу палац, у якому жив останній польський король. Поряд із палацом у ставку плавають гарні білі лебеді. Скільки разів тітка Яніна карала мене за прогулянки в Лазенках!
– Я неодмінно скористаюсь твоїм запрошенням, коли Польща стане незалежною, – відповів Бентлі. – Варшава, мабуть, дійсно гарне місто, якщо ви її так любите.
– Так, так, ви приїдете до Варшави й організуєте там чудовий зоологічний парк, – фантазував Томек. – А ми організуємо спеціальну експедицію, щоб наловити якомога більше цікавих тварин для нашого зоопарку» Правда, тату?
– Правда, мій любий ентузіасте! – посміхаючись, підтвердив Вільмовський. – Оскільки ти вхе потурбувався про посаду для Бентлі, то нам залишається тільки подбати про тварин.
– Я з великим задоволенням узявся б за організацію зоопарку у Варшаві, – признався Бентлі. – Але й ви повинні відвідати найгарніші місця Австралії. Ось коли ми будемо полювати поблизу Австралійських Альп, добре було б піднятися на гору Костюшка…
– Гору Костюшка? – перебив його боцман Новицький. – Це та найвища гора в Австралії, яку відкрив польський мандрівник?
– Ви не помиляєтесь. Поляк Павел Стшелецький обстежив на цьому континенті Австралійські Альпи й найвищу їх вершину назвав горою Костюшка.
– Ага, тепер ви самі бачите, хто чого вартий! – з тріумфом сказав моряк. – Навіть найвищу гору у вас повинен був відкрити поляк! Такі вже ми є: майстри на всі руки!
– Я нізащо не насмілився б заперечити щось проти заслуг Стшелецького, який зробив тут більше, ніж будь‑хто з австралійців, – сказав Бентлі, посміхаючись у бік упертого моряка.
– Невже ви спеціально цікавились діяльністю Стшелецького? – запитав Вільмовський, заінтригований словами зоолога.
– Я ще в дитинстві наслухався про нього незвичайних розповідей. У домі моїх батьків часто говорили про Стшелецького. Повинен вам сказати, що мій дідусь, поляк, після поразки листопадового повстання виїхав із Польщі й опинився в Новому Південному Уельсі. Тут він зустрівся зі Стшелецьким. Моя мати вважає, що Стшелецький розповів дідусеві про родовища золота. Мабуть, вони разом деякий час добували його. Ймовірно, Стшелецький зобов’язав дідуся зберегти це в таємниці, бо він ніколи не хотів говорити на тему про походження нашого майна.
– О, це справді романтична історія! – здивовано вигукнув Вільмовський. – Ще досить рано, а в степу так тихо, хоч мак сій. Можливо, хитрі динго вже виявили нашу присутність. Дуже просимо розповісти нам про експедиції вашого дідуся зі Стшелецьким. Це нас дуже цікавить, будь ласка!
– Розкажіть, будь ласка, розкажіть, – приєднався до батька Томек. – Адже ви мені ще в потягу обіцяли розповісти про Стшелецького!
– Розкажіть, пане професоре, це нам справді цікаво, – додав і боцман.
Бентлі не примусив себе довго просити й, запаливши люльку, почав розповідь:
– Після відкриття Австралійських Альп і гори Костюшка Стшелецький рушив на південний схід. Крім мого дідуся, у цій експедиції його супроводжував також Мак‑Артур, один із піонерів Нового Південного Уельсу. Вони виявили між пасмом Австралійських Альп і Тасмановим морем родючу й багату країну, перерізану численними річками та вкриту великою кількістю озер.
Стшелецький не міг натішитися красою та багатством Нової Землі. На честь губернатора Австралії він дав їй назву Гіппсленд. Був переконаний, що в майбутньому це буде найбагатша область континенту. І не помилився у своєму передбаченні. Він склав точну карту Гіппсленду, накидав план майбутніх меліоративних робіт, після чого, мандруючи вздовж річки Латроб, дійшов до її джерел, розташованих у горах.
Одного дня Мак‑Артур, який виконував обов’язки адміністратора експедиції, заявив, що запаси продуктів у них закінчуються, тому необхідно подумати про повернення. Стшелецький не хотів навіть слухати про це. Він вирішив іти на південний захід у напрямку недавно закладеного Порт‑Філліпа, теперішнього Мельбурна, щоб визначити поселенцям дорогу до Гіппсленду.
Не гаючи часу, вони перейшли вкрите лісами гірське пасмо й опинилися в лісостепу. З глибини материка дув гарячий, сухий вітер. До Порт‑Філліпа залишалося ще близько сотні кілометрів, але з кожним днем маршу місцевість ставала щораз дикішою й важкопрохідною. Всі річки й струмки від страшної спеки повисихали. Мандрівники не могли поповнити запасів води.
Рідкий лісостеп почав поступово переходити в скреб. Зрештою, справа дійшла до того, що експедиції довелося пробивати собі дорогу через гущавину карликових акацій та евкаліптів і через високу траву, відому під назвою спініфекс. Повна відсутність четвероногих і птахів найкраще свідчила про дикість цього району.
До мети експедиції залишалось ще близько шістдесяти кілометрів, коли шлях їм перетнув природний живопліт із кущів. Мак‑Артур радив повернутися, але Стшелецький не погоджувався на це через нестачу харчів і води. На його думку, від загибелі серед убивчого скребу експедицію міг урятувати лише невпинний марш на південь. Мій дід підтримав Стшелецького, оскільки беззастережно вірив у його досі безпомилковий інстинкт мандрівника. Нестача корму та води змусила їх зарізати коней і залишити цінну колекцію мінералів, які зібрав польський мандрівник під час тривалої подорожі.
Експедиція пішла на південь. Майже цілих три тижні вони пробивались через твердий, сухий скреб, колючий, як голки тернини. Крім голоду й спраги, їх почала мучити невпевненість, чи правильно вибрано напрямок. Незважаючи на відчайдушні зусилля перед лицем смертельної небезпеки, вони проходили від трьох до п’яти кілометрів за добу, відпочиваючи лише кілька годин у найспекотнішу пору дня. Необхідність прорубувати собі дорогу крізь гущавину виснажувала й без того сильно ослаблених мандрівників. Колючі кущі ранили їхні тіла, рвали одяг. Рани не гоїлись, від одягу залишились самі клапті.
На двадцять четвертий день маршу вони вже ледве пробивали собі дорогу. Низькі кущі не давали тіні, а спалена сонцем, потріскана земля ховала в собі величезну кількість пасток для втомлених ніг подорожніх. Люди були так ослаблені, що деякі з них просили залишити їх напризволяще. Стшелецький своїм прикладом закликав усіх не здаватись і запевняв, що скреб незабаром скінчиться.
На двадцять шостий день маршу рано‑вранці один із тубільців раптово зупинився. Він витягнув свою схудлу шию й почав широко розкритими вустами вдихати сухе, гаряче повітря. Стшелецький підхопив його під руку. Йому здалося, що тубілець перебуває вже в агонії, але той прошепотів:
– Дихай, сильно дихай…
На превелику свою радість, Стшелецький переконався, що досі гарячий і сухий вітер тепер містить більше вологи. Вони наближалися до узбережжя. Вбивчий скреб закінчився. Стшелецький відразу сказав про це супутникам. Підбадьорені надією на порятунок, вони знову рушили на південь. Скреб ставав рідшим, але вони були настільки виснажені, що не могли пришвидшити ходу. Коли настала ніч, вони лягли на спалену спекою землю. Голод і спрага не давали їм заснути. Вони лежали один біля одного в могильній тиші пустелі, вдивляючись затуманеними очима в зорі, що блищали на небі. Тоді вони вперше за кілька тижнів почули виття динго…
Бентлі перервав розповідь. У цю мить у степу, десь поблизу огорожі навколо пасовища пролунав дивний і моторошний звук. Спочатку низькі тони поступово підвищувались, аж нарешті перейшли в різке скавуління. Мисливці мимоволі здригнулись, а Томек злякано схопив Бентлі за плече.
– Що це? – пошепки спитав Томек. – Що це може бути?
– Динго підходять, – тихо відповів Тоні.
– Так, це голос динго, – підтвердив Кларк.
– Ось реалістичне закінчення чудової розповіді! – прошепотів Смуга.
– Скажіть іще, що сталося з експедицією Стшелецького, – попросив Вільмовський.
Бентлі півголосом закінчив свою розповідь:
– Дикі собаки перебувають там, де можна знайти якусь поживу. Таким чином, виття динго було знаком для мандрівників, що вони наближаються до кінця вбивчого скребу. Так і було насправді. Незабаром вони щасливі, хоч і страшенно виснажені, добрались до Порт‑Філліпа.
– Славний чоловік був цей Стшелецький. З таким можна й у вогонь, і у воду, – схвально сказав боцман Новицький. – Коли я несподівано почув це пекельне виття, то мене аж морозом усипало. Хай їй біс, такій країні, де дикі собаки виють ночами, як упирі!
Протяжне виття почулося значно ближче. Немов луна, йому відповіли динго, які були трохи далі.
На пасовищі запанувало пожвавлення. Вівці почали збиватися в гурт. Тупіт копит мішався з меканням наляканих тварин. Коротке, переривчасте завивання лунало вже біля самої загороди.
– Ці бестії знахабніли, – буркнув Кларк. – їх дивно вже чекає солідна порція свинцю…
– Їх, напевне, декілька, – прошепотів Томек.
– Мені здається, що біля пасовища крутиться троє або четверо динго, – відповів Смуга, зосереджено прислухаючись до звуків, що долинали зі степу.
Вони перервали розмову. Почувся тріск гілок. Купка кущів, що росли поблизу, раптом провалилась. Майже одночасно з цим у загороді почулося скавучання. За кількадесят метрів від мисливців на пасовищі зчинився шум. Темна маса овець хвилями кинулась тікати.
– Прокляті динго! Вони прорвались до отари! – вигукнув Кларк. – Хай пан Вільмовський і Томек залишаться тут, а ми біжімо рятувати овець!
Кларк, Лоренц, Смуга й Тоні схопили рушниці й побігли вздовж огорожі, щоб відрізати шлях динго, які шаленіли на пасовищі.
– Мені здається, що в нашу яму впав динго, – додав Томек.
– Цілком імовірно, хоч він поводиться зовсім тихо, – сказав Вільмовський.
Вдалині ляснуло кілька пострілів. На пасовищі коїлось щось неймовірне. Вівці порозбігалися в усіх напрямках, намагаючись утекти якомога далі від огорожі, а мисливці безперервно стріляли.
– Увага! – крикнув Вільмовський.
Поки Томек зорієнтувався в ситуації, батько тричі вистрілив у напрямку тіні, що пробігла вздовж огорожі. Другай темний предмет промчав у декількох метрах від них. Вільмовський вистрілив ще раз.
– Влучив! – зрадів Томек.
– Напевно, ні, але динго, мабуть, попав у пастку, – сказав Вільмовський.
– Ти застрелив його? – спитав Смуга, який прибіг із групою мисливців.
– Я зовсім не хотів цього, – відповів Вільмовський. – Переляканий динго біг уздовж огорожі просто до нашої пастки. Я вистрілив угору, щоб налякати його. Якщо не помиляюсь, він упав у яму.
– Зараз перевіримо, – сказав Лоренц.
Він побіг до куреня. Через хвилину повернувся з ліхтариком. Засвітив його. Всі підійшли до пастки, тримаючи напоготові рушниці. Лоренц освітив яму ліхтариком. Серед поламаних гілок, залишків риштування блищали дві пари злючих очей.
– Є, є, причому відразу дві! – вигукнув Томек.
Він схопив батька за руку й, нахилившись над пасткою, з цікавістю дивився на диких собак. Засліплені світлом ліхтаря, динго залізли під гілки, що лежали на дні ями. Через хвилину з‑під зеленого листя висунулась велика світло‑жовта морда. Зловісно блиснули жовті очі. У нічній тиші пролунало пронизливе виття… Томек мимоволі відсахнувся до батька.
«Брр! Не хотів би я зустрітися з ним у степу», – подумав він.
Кінець ночі минув без нових сюрпризів. Уранці ловці перевірили решту пасток. На одній з них виявили сліди динго, але яма була порожня. Мисливці ретельно вивчили сліди, залишені динго поблизу пастки, й установили, що спритний хижак зумів обійти замасковану пастку й проліз на пасовище, а потім зовсім випадково потрапив до іншої пастки, де вже сидів один динго.
Уранці звіролови привезли з ферми клітки, щоб помістити в них спійманих собак. Побачивши людей, динго люто кинулись убік і ще більше заплуталися в сітці.
Томек здивувався, що все так легко вдалося. Спочатку мисливці вийняли сітку з хижаками, які заплуталися в ній. Потім Вільмовський обережно розсунув ремені, а Смуга блискавично накинув аркан на морду тварини. Зашморг затягнувся на шиї собаки. Незважаючи на відчайдушний опір, динго посадили в клітку.
Досить було трохи послабити аркан, як ошелешена тварина скинула його з себе. Таким же чином зробили й з його товаришем по нещастю.
Ще дві ночі мисливці полювали на диких собак. Упіймати вдалося лише одного. Більшість із них обережно бігала навколо загороди, турбуючи овець. На пропозицію Кларка вирішили влаштувати облаву. На його думку, поява такої великої кількості динго поблизу пасовища віщувала швидке наближення великої посухи. Кенгуру тікали у вологіші місця, голодні собаки шукали легкої поживи на пасовищах. Кларк радив якнайшвидше організувати облаву на страусів ему перед тим, як і вони покинуть посушливу місцевість.
Вільмовський прагнув віддячитися Кларкові за гостинність. Він викликав на пасовище більшість своїх людей. Протягом однієї ночі мисливці, причаївшись у степу, застрелили чотирьох диких собак. Наступного дня вони почали квапливо готуватися до полювання на ему.

XIV
ПІЩАНА БУРЯ

Боцман Новицький вийшов на ґанок і почав роздивлятися по подвір’ю ферми. Незабаром він помітив Томека, який з цікавістю розглядав динго, що сиділи в клітках. Він швидко підійшов до хлопця й сказав:
– Слухай‑но, друже! Усі наші збираються ловити ему. Мені це полювання не дуже до вподоби, оскільки Кларк буде грати там першу скрипку. Тебе теж, мабуть, не візьмуть із собою. У Кларка лише п’ять шкап, видресируваних для полювання такого роду. На них поїдуть Кларк, його двоє робітників, твій батько та Смуга. А що ми з тобою будемо робиш?
– Можемо спробувати приручити динго. Мені дуже хотілось би мати такого собаку, – запропонував Томек.
– Справа не варта заходу, – знехотя відповів боцман. – Я чув від Бентлі, що тубільці приручають тільки цуценят, які все одно нікуди не годяться. Кажуть, що їх треба схрещувати з домашніми собаками, щоб була користь від потомства.
– Гм, шкода!
– А що б ти сказав, братику, якби ми вдвох вибрались на полювання ему?
– Як, лише ми вдвох? – спитав Томек, заінтригований пропозицією.
– Двоє чоловіків, друже мій, якщо вони добрі мисливці, іноді краще, ніж сотня. Ми зробимо собі ласо, точнісінько таке саме, як зробив Бентлі, і спробуємо щастя.
– Як же зробити таке ласо?
– О, та це звичайна довга тичка з мотузяним зашморгом на кінці, який легко закинути на шию ему. Що ти на це скажеш?
– Чудова ідея! Ми зробимо всім приємний сюрприз, якщо нам пощастить.
Не кажучи нікому ні слова, вони зробили собі два ласо й приготували невеликий запас харчів. Як тільки виїхала група звіроловів, вони негайно осідлали своїх коней. До заходу сонця були вже далеко в степу. В чудовому настрої їхали майже всю ніч, щоб якомога далі від’їхати від табору, де тепер перебували їх супутники. Томек нічого не сказав батькові про свій намір. Він уважав це зайвим, бо перед від’їздом батько доручив боцманові опікуватися ним. У міру того, як минав час, а ему ніде не було видно, настрій у друзів почав псуватися.
– Ну й припікає сонце! – почав розмову Томек, вдивляючись у горизонт. – Навіть кенгуру не видно в таку спеку.
– Атож, атож, братику! Лише така засушена мумія, як цей Бентлі, може захоплюватися Австралією, – поскаржився боцман. – Земля потріскалась від спеки, трава пожовкла, а дерева тут… Наші кущі й то кращі…
– Або цей суп із хвоста кенгуру! – додав Томек, гидливо зморщивши губи. – Я певен, що Бентлі ніколи не їв бігосу з капусти.
– Не інакше, як здичавів тут, – буркнув боцман. – І що тільки діється з людьми в далеких краях?!
– Тут дуже нудно! Від спеки я вже не можу всидіти в сідлі, – зітхнув Томек.
– Краще згорнімо вітрила й повернімось до табору, – запропонував боцман. – Як видно, в цих ему голова непогано варить, коли вони не хочуть волочитися сухим, спаленим степом.
– То ми не будемо полювати на ему? – зажурився Томек. – І все ж варто було б випробувати наші ласо.
– Зрештою, можемо тут заночувати, але якщо вранці не побачимо страусових хвостів, то даємо «задній хід» і повертаємося до табору, – заявив моряк після деяких роздумів.
Вони розташувалися на нічліг біля купки акацій. Нарізали сухої трави, щоб м’якше було спати. З’їли бляшанку консервів і запили чаєм кілька сухарів. Чаю вони прихопили зі собою по дві повні чашки на кожного. Коням виділили скупі порції води зі шкіряного мішка, прив’язали їх на ніч до дерева, навколо якого вони могли скубти траву. Вранці наступного дня ледве скочили на коней, як боцман Новицький весело вигукнув:
– Щоб я провалився на цьому місці, якщо перед нами не крокують шановні ему! Ти тільки глянь!
– Ему, слово честі, ему! – зрадів Томек. – Бачу дві пари!
– Найрозумніше було б погнати їх на південь у бік нашої ущелини‑пастки, – сказав боцман.
– Вони зовсім не звертають на нас уваги, – заявив Томек, спостерігаючи за страусами.
– Спробуймо їх оточити, – запропонував боцман. – Ніколи не можна передбачити, що зробить такий дурний птах.
Вони погнали коней.
– Я чув, що під час небезпеки страуси ховають голову в пісок. Можливо, й ці зроблять так само. Як же тоді закинути їм на шию зашморг? – стурбовано запитав Томек.
– Ти, голубе, забув, що тут немає піску, – заспокоїв його боцман.
– Це правда, але вони можуть заховати голови у траву, що одне й те саме.
Деякий час вони мчали галопом. Величезні птахи, заввишки близько двох метрів, витягували довгі шиї й, виставивши маленькі, з пір’ям на маківці голови, стежили за вершниками, які до них наближалися. Обидва мисливці приготували ласо. Та тільки‑но вони наблизились до страусів на кількадесят метрів, як птахи швидко помчали на північ.
– Шкода, що ми не взяли зі собою солі! – вигукнув боцман.
– А навіщо нам сіль? – запитав Томек, схилившись до шиї поні.
– А ми могли б посипати нею хвости цих ему! – розсміявся моряк. – Дивись, як тікають!
Страуси, витягнувши шиї, швидко бігли на північ. Відстань між ними й мисливцями поступово збільшувалась.
– їдьмо ще трохи за ними, можливо, вони втомляться, – запропонував Томек. – Адже Кларк казав, що ему біжать швидко тільки на початку погоні.
– Так, так, а потім біжать незграбно й важко, як качки. Вистачить доброго коня й нагайки, – іронічно хихикнув боцман. – На цих шкапах ми їх не доженемо!
– У нас іще багато часу, варто спробувати, може, нам удасться їх здогнати, – переконував його Томек.
Вони ще майже дві години гналися за ему, які, озираючись час від часу, мчали на північ.
– Мабуть, треба вертатися, – розчаровано сказав Томек. – Я втомився, до того ж стає щораз гарячіше.
– Парко, як у лазні, – визнав боцман, – але й у птахів, напевне, спітніли хребти. Бачиш? Один із них почав відставати.
– Нарешті, нарешті! – зрадів Томек. – Це, мабуть, самець. Бентлі казав, що самці ему слабкіші, їдьмо швидше!
Він пришпорив поні, але коник лише гнівно струснув гривою. Боцман арканом змусив свого коня пришвидшити біг. Поні потрюхикав за ним. Їм знову вдалося наблизитися до ему. Птахи, побачивши, що переслідувачі опинилися зовсім близько, панічно знову помчали вперед.
– Ну й дурні ж ці птахи! Воліють гасати степом, аж поки Кларк не вб’є їх нагайкою, ніж потрапити до рук порядних варшав’ян, – обурився боцман. – Проте, якщо ми на конях так утомилися, то і їм, напевне, не краще.
Ему намагалися повернути на схід. Боцман із Томеком легко заступили їм дорогу, й ему знову побігли на північ.
– Ну й спека! – захекався Томек.
– Дійсно, припікає щораз дужче! – додав боцман.
– Гм, нічого дивного. Адже ми наближаємося до екватора.
– Ти щось плутаєш, братику! – нетерпляче кинув боцман. – Гарячий вітер дме на нас із заходу.
– Це означає, що він дме зі середини континенту.
– Тепер ти влучив у самісіньке яблучко, – похвалив його моряк. – Жар пашить, немов із розжареної печі. Навіть коням це не подобається. Вони ледь плентають ногами.
– Ему зупинились! – закричав Томек. – Тепер ми їх напевно зловимо!
– Щось мені все це не подобається, – занепокоєно сказав боцман. – Глянь‑но, братику, в повітрі з’явилось марево від спеки!
– Так, діється щось дивне. Спробуймо, одначе, наблизитись до ему. Вони, мабуть, уке не зможуть бігти довго.
Приострожені коні побігли швидше, але в цей момент гарячий вітер посилився. На західному обрії з’явилася червона хмара. Відстань між мисливцями й страусами зменшилася до кільканадцяти метрів.
– Ми їх зараз піймаємо! – зрадів Томек.
Але ему, немовби набралися нових сил, раптово кинулися в напрямку близьких пагорбів. Через кілька хвилин вони залишили здивованих мисливців далеко позаду.
– Пошили нас у дурні, – гнівно сказав боцман. – Ми їх ніколи не впіймаємо. Ти знаєш, що все це означає? Ці начебто дурні птахи тікають від піщаної бурі, що наближається.
Боцман не помилявся. Із заходу до них сунув густий туман. Тепер він із трьох боків швидко наближався до вершників. Це з глибини континенту гарячий вітер ніс хмару дрібненької, червонуватої пилюки. Тільки‑но піщана буря захопила двох мисливців‑невдах, вони відразу зрозуміли своє становище. Дрібна пилюка засліплювала коней, засипала вершникам очі, набивалась у ніс, вуха, проникала через одяг до тіла. Коні почали від жаху й натуга хропти. Червонуваті хмари пилюки затягли все небо. Степ огорнув морок. Раптом стало важко дихати. Різкий порив гарячого вихору вдарив по вершниках і конях.
– Гайда за ему, якщо хочемо вийти звідси живими! – крикнув боцман і, припавши до гриви коня, міцно вдарив його арканом.
Та це було зайвим. Коні, немов зрозумівши увесь жах становища, вихором помчали в бік пагорбів, серед яких зникли швидконогі ему.
Страшний неспокій охопив боцмана. На морі він почувався як удома. Знав, що треба робити під час шторму, умів боротися з циклонами й тайфунами, але зовсім не знав, як урятувати себе й хлопця від смертельної небезпеки, яку несла з собою пилюка, що її гнав вітер із глибини Центральної Австралії.
Тим часом коні з неймовірними труднощами наближались до пагорбів. Гаряча пилюка вихорилась у повітрі, змушувала людей і тварин заплющувати очі, коні щохвилини спотикалися на твердій, потрісканій від спеки землі. Але через деякий час коні стали бігти рівніше й швидше. Боцман розплющив очі. На превелику свою радість, він констатував, що вони опинилися в невеликому яру, який трохи захищав їх від настирливої пилюки, гнаної вітром. Боцман став заспокоювати свого товариша:
– Ну, братику, не журись! Мабуть, зупинимося тут під скелею й перечекаємо бурю. Погано, що з нами немає твого батька або хоча б Бентлі. Вони принаймні знали б, що робити в такій ситуації.
– А пан Смуга? – запитав Томек тремтячим голосом, витираючи почервонілі очі.
– Навіщо він тобі? – нетерпляче запитав боцман..
– Мені просто цікаво, чи знав би він, що зараз треба робити.
– О, він, звичайно, відразу відчув би, де собака заритий, – відповів боцман похмуро.
– А ви хіба не знали?
– Так, братику, про що тут багато говорити! Признаюся – не знав! Найкраще, мабуть, буде перечекати бурю в цьому яру.
– Ваша правда, ми повинні перечекати цю бурю тут, – погодився Томек. – Мені доводилось читати, що піщані бурі в Сахарі інколи засипають цілі каравани. Найкраще було б знайти якусь печеру. У мене повні очі й рот пилюки. До того ж, тут гаряче й душно. Я гадаю, що Стьорт загинув би тут від спеки та спраги.

Боцман перестав витирати очі хустинкою й з тривогою запитав:
– А хто він такий той Стьорт?
– Один з австралійських першовідкривачів. Мені про нього розповідав Бентлі. Стьорт навіть причесатися не міг, тому що рогові гребінці полопалися від спеки. На щастя, у мене металевий гребінець!
– А що трапилось із цим мандрівником?
– Йому загрожувала сліпота, й він згодом помер від виснаження, – пояснив Томек.
– Тьфу, до лихої години! Гарна мені втіха!
– Шкода, що вже немає в живих нашого славетного мандрівника, – вів далі хлопець. – Той напевно зумів би довести нас до табору.
– Кого це ти знову вигадав?
– Я кажу про Павела Стшелецького.
– Припини згадувати всіх мерців, – сердито урвав його трохи забобонний моряк. – Цим ти можеш накликати на нас біду.
– Не бійтеся, з нами нічого не трапиться!
– Ти в цьому впевнений?
– А ви хіба забули про ворожбита з Порт‑Саїда? Він мене не застерігав перед піщаною бурею, отже, з нами нічого не трапиться. Мені цікаво лише, що він мав на увазі, коли казав, що я знайду те, чого інші даремно шукатимуть.
– Це пророцтво трохи справдилось, – із посмішкою зауважив боцман. – Він тобі пророкував одного друга, а ти маєш уже аж трьох.
– Це правда! Я бачу, що ви пам’ятаєте те пророцтво. Крім того, ворожбит казав, що мій друг ніколи не вимовить жодного слова. Якщо ви після цієї піщаної бурі втратите голос, то його пророцтво справдиться до кінця.
– Не всякий сон збувається, голубе мій. Я пам’ятаю лише добрі віщування, а в погані не вірю, – відповів боцман, намагаючись здаватися бадьорим, хоча не був у захваті від слів свого товариша.
Розмовляючи, він оглядав вузький яр у пошуках безпечної схованки. Нарешті він побачив глибоку нішу в прямовисній стіні.
– Тут ми кинемо якір і перечекаємо піщану бурю, – сказав боцман, зупиняючи втомленого коня.
Вершники швидко зняли сідла з коней і прив’язали їх арканами до кущів. Потім, роздягнувшись майже догола, посідали на гарячій землі й притулились до скелі, яка досить добре захищала їх від гарячого вихору та в’їдливої пилюки. Страшенна спека й утома після гонитви за ему зморили Томека, і він, поклавши голову на сідло, незабаром заснув. Тепер боцманові не треба було приховувати своєї тривоги. Він ретельно витер хустинкою натомлені очі й сорочкою закутав свій карабін та штуцер Томека, щоб уберегти зброю від червоної пилюки. Зробивши це, боцман ліг на гарячу землю й почав розмірковувати над тим, як вийти а неприємного становища, у якому він опинився разом із хлопцем, котрого доручили його опіці.
Час минав. Хмари червонуватої пилюки, гнані гарячим вітром, повили степ сірим туманом. Поступово споночіло. Зірки ледве виднілися крізь туман і «давалися маленькими, тьмяними вогниками.
Ранок, що настав, не приніс змін. Боцман розділив залишки води між спраглими кіньми. На деякий час вони заспокоїлись. Полягали на землю під прямовисною стіною яру, заховавши голови від набридливої пилюки. Мисливців також мучила спрага. Томекові манірки давно вже спорожніли, а в боцмана залишалося не більше склянки чаю з ромом. Час від часу він пропонував хлопцеві ковтнути кілька краплин, але сам не зазирав до манірки вже багато годин.
Томек виявився добрим товаришем у нещасті.
Сам розподіляв рештки їжі, не скаржився на голод і спрагу й не згоджувався, щоб опікун віддавав йому свій мікроскопічний пайок.
– Ми – друзі, і я нізащо не погоджуся, щоб ви терпіли голод та спрагу через мене, – серйозно мовив Томек. – Адже мені треба їсти менше від вас, бо я набагато молодший.
Знову настала спекотна, виснажлива ніч. Друзі довго не могли заснути. Коні, які потерпали від спраги, поводилися дуже неспокійно. Мисливці лежали, думаючи про те, яку тривогу, мабуть, спричинила їхня невдала прогулянка. Вони були переконані, що піщана буря примусила також Вільмовського перервати полювання. До цього часу його напевно вже повідомили про відсутність Томека та Новицького на фермі. Немає жодного сумніву, що вони негайно почали розшук. Пригнічені невеселими думками, друзі зрештою поринули в неспокійну дрімоту.
Іржання коней і тупіт копит раптово перервали їхній сон. У цю ж хвилину вони почули протяжне виття й миттю підхопились на ноги.
– Динго! Прокляті динго! – крикнув боцман, хапаючи карабін. Та перш ніж вони встигли дістати зброю, загорнену в сорочку, у яру відбулась коротка, запекла боротьба. Коні, налякані нападом голодного динго, вирвали з землі кущі, до яких були прив’язані арканами. Коли боцман і Томек підбігли до них, побачили, що ті коні панічно помчали в степ. Раптом сильна блискавка розпанахала чорний небокрай. При її світлі боцман побачив довгу тінь, що сунула за кіньми. Швидко завів карабін і вистрілив. Протяжне скавучання динго кілька разів відбилося луною від кам’яних стін.
– Влучив! Влучив! – вигукнув Томек.
Вони побігли в напрямку, звідки долинало виття динго. Боцман одним пострілом добив його. Вони відразу подалися на пошуки коней. Після півгодинного важкого блукання вони опинилися в кінці яру, де починався голий степ. Палючий вітер із подвоєною силою жбурнув їм в обличчя хмару піску. Коней ніде не було видно, навіть при світлі блискавок.
– Повертаймося до яру, – сказав боцман хрипким голосом. – Нам тут нічого робити. Коней все одно не знайдемо, а ці блискавки нічого доброго не віщують.
Мовчки вони повернулися до яру. Втрата коней дуже гнітила боцмана. До табору було близько двох днів їзди верхи. Як же повернутися туди без коней, їжі та води? Що буде з хлопцем? Адже останні пригоди вкрай виснажили його сили. Обидва вони не витримають без води, навіть якщо піщана буря невдовзі вщухне. Боцман був дуже пригнічений і не знав, чим потішити свого молодого товариша.
Але Томек не чекав розради. У той час, коли боцман розмірковував над тим, чим би його підтримати, Томек вирішив підбадьорити свого опікуна. Тому перший перервав мовчання й сказав:
– У мене чудова ідея. Замість того, щоб журитися втратою коней, давайте пограємося в Стшелецького.
– Що з тобою, хлопче? – стурбувався боцман, подумавши, що хлопець марить від спеки.
– Зі мною все гаразд, – відповів Томек. – Гадаю, якщо ми чим‑небудь займемося, то перестанемо думати про наше становище.
– Хіба можна про це не думати! – зітхнув боцман.
– Можна, можна, треба тільки захотіти, – твердо сказав Томек. – Будемо гратися в Стшелецького!
– Що ж це за гра така? – запитав боцман, щоб у цей важкий момент не позбавити хлопця задоволення.
– Я буду Стшелецьким, а ви дідусем пана Бентлі. Ми тепер перебуваємо в густому скребі. Ми застрелили коней, щоб вони не мучилися від спраги.
– Гаразд, мій пане Стшелецький. Шкап уже зарізано й що далі?
– Перечекаємо бурю й підемо на південь до Порт‑Філліпа. Наш табір буде називатися Порт‑ Філліпом.
– А ми туди дійдемо без їжі й води? – сумно запитав боцман.
– Це дуже добре, що в нас немає води. Нас повинні мучити й голод, і спрага. Інакше гра нічого не варта. Я зараз навіть викину останню невелику консерву, щоб нас ніщо не спокушало. Як голод, то голод!
– Не так суворо, братику! – енергійно заперечив боцман. – Граймося, але без викидання консерви!
– Ну що ж, зрештою, консерва може залишитися. А тепер лягаймо спати. Можливо, швидше мине час, поки вщухне піщана буря, – запропонував Томек.
– Годиться! Хто спить, той не думає й відновлює сили, – похвалив боцман Томека, втішений добрим самопочуттям хлопця.
Вони лягли, поклавши голови на сідла. Заплющили стомлені очі. Моряк був радий, що його молодий товариш не усвідомлює загрозливого становища, а там часом Томек, ховаючи обличчя перед другом, мовчки ковтав сльози. Він боявся смерті від голоду та спраги, із сумом згадував батька, який, не зважаючи на піщану бурю, уже напевно кинувся на пошуки.
«Як тільки вщухне гарячий вітер, ми пішки підемо до табору, – вирішив він про себе. – О, якби тут були батько чи Смуга!»
Нарешті втома взяла гору над сумними думками. Сон стулив йому повіки, але навіть уві сні його мучила тривога. Приснилась страшна буря на морі. Сліпучі блискавки панахали небо, били громи… «Алігатор» щохвилини заливали величезні хвилі.
Томек стояв на палубі й віддавав накази переляканому екіпажеві. Аж раптом величезна хвиля накрила палубу, й судно зникло в морській глибині. Він хотів кричати, але вода залила йому рот…
Він прокинувся, відчувши, що його тягнуть за руку. Страшний сон відразу розвіявся. Але шум хвиль не припинявся. Навіть сідло, яке заміняло подушку, було мокре, а по обличчю Томека текла вода.
«Боже мій, я збожеволів від спраги!» – злякано подумав Томек.
Нараз він почув гучні слова боцмана:
– Уставай, братику! Проклята країна! Щойно в нас язики висихали від спраги, а тепер нам загрожує утоплення. Ми перебуваємо в руслі якоїсь висохлої річки. Тікаймо звідси, бо потопимось, як щури!
Томек остаточно прокинувся зі сну. Отже, це справді шуміла вода! У них тепер ціла річка води. Але часу на зайві балачки не було. Боцман подав йому штуцер і свій карабін.
– Бери пукавки, а я візьму сідла! – крикнув він. – Тікаймо звідси якомога швидше! Чуєш, як вода шумить яром?
Томек схопив свій одяг і швидко рушив за боцманом, який ніс на плечах сідла. Під ногами в них захлюпотіла вода. Дощові струмені приємно охолоджували розгарячілі тіла. Але небезпека наростала з кожною хвилиною, бо рівень води підіймався з жахливою швидкістю.
– А щоб тобі… – вилаявся боцман, намагаючись перекричати шум води. – Ми не встигаємо вибратися з яру!
– Спробуймо видертися на пагорб, – порадив Томек.
Стіни ущелини були дуже стрімкі, а темрява не давала змоги знайти зручне місце, де можна було б видертися на гору. Вода сягала вже Томекові до пояса. Нарешті боцманові вдалося знайти більш пологий схил. Спочатку він допоміг Томекові вибратися на безпечне місце, а потім подумав про себе. Кинув сід ла на землю. Сів поряд із Томеком і запитав:
– Ну й що, пане Стшелецький? Ми розсихалися без води, як старі бочки, а тепер трохи не втопилися в річці.
– Ваша правда, в Австралії навіть гратися не можна без перешкод. Тут усе відбувається навпаки. Хтось казав, що тут не вистачає води… – пробурчав Томек. – Дивна країна… Про всяк випадок не називайте мене більше іменем покійного мандрівника.
Забобонний боцман негайно замовк. Їхню небезпеку посилювали блискавки, які розривали чорні хмари. Степом перекочувався глухий гуркіт грому. Дощ лив без перерви, як із відра. Гарячий північно‑західний вітер відчайдушно змагався з бурею, що насувалася з півдня.
Безталанні мисливці спочатку зраділи зливі. Струмені дощу охолодили спеку й дали змогу вгамувати спрагу. Незабаром, проте, сильний вітер, що жбурляв потоками води, став нестерпним. Треба було шукати відповідного сховища.
Томек і боцман навпомацки рушили вперед. Сковзали по розмоклій землі, падали й нарешті присіли за великим каменем, який хоч трохи затуляв їх від прямих ударів вітру. Буря з блискавками й громом тривала аж до ранку. Перед самим сходом сонця запанувала коротка тиша. Томек і боцман із полегкістю й радістю зустріли величезне пекуче сонце, яке піднялося над обрієм.

XV
«ІДІТЬ ЗВІДСИ ГЕТЬ, НЕГАЙНО!»

Після ночі, повної несподіваних пригод, настав гарячий, сонячний день. Виснажені мисливці провели вирішальну нараду. Вони ухвалили облишити пошуки коней, які втекли, бо важко було передбачити, що з ними трапилося. Можливо, їх у степу зжерли хижі динго, а може, коні самі повернулися до табору? В останньому випадку можна було сподіватися на допомогу друзів, які напевно відразу розпочали пошуки зниклих товаришів.
– Так чи так ми повинні розраховувати тільки на себе, – сказав боцман. – Краще давай з’їмо зараз останню консерву, а тоді перше, ніж вирушати в дорогу, трохи подрімаємо, щоб набратися сил для продовження походу.
– Гадаю, треба прислухатися до вашої поради, – згодився Томек. – Розкладімо одяг на сонці, щоб він висох, поки ми відпочиватимемо. Я страшенно втомився й хочу спати…
Вони лягли спати в тіні, яка падала від великої скелі. Прокинулися ще до полудня. Незважаючи на те, що сонце пекло немилосердно, приготувалися в дорогу. Боцман зв’язав двоє сідел арканом і закинув їх собі на плечі, Томек вирішив нести зброю. Мисливці швидко вийшли з яру у відкритий степ. Ні на мить не завагавшись, подалися вздовж пасма пагорбів на південь.
Декілька годин ішли майже без перепочинку. По дорозі вони не наткнулися на жоден слід своїх коней, ані на сліди будь‑яких диких тварин. Скільки сягало око, перед ними лежав пожовклий степ, а по безхмарному небу пекуче сонце посувалося щораз далі на захід. Голодні Томек і боцман відчували велику втому. Вони ледве волочили ноги, спотикаючись об кротовиння; врешті боцман не витримав, кинув сідла на землю й, сівши на них, прохарчав:
– Треба відпочити! Я весь спітнів вед цієї спеки.
– Наші, мабуть, ще й не почали нас шукати, – стурбовано сказав Томек, сідаючи поряд із боцманом. – Я порізав ноги гострою травою, а тут нічого не видно, тільки степ і степ.
– У мене кишки марша грають від голоду, тому й сил немає, – відповів боцман. – Крім того, любе сонечко знову починає припікати.
– А чи далеко нам іще йти?
– За моїми розрахунками, ми знаходимось на відстані півтора дні ходу від табору. Але на голодний шлунок ми не дійдемо так швидко.
– Де тепер можуть бути наші коні?
– А хто їх знає! Злива змила будь‑які сліди. Але що нам допоможуть наші бідкання? Відпочинемо до заходу сонця, а вночі рушимо далі. Південний Хрест буде нашим дороговказом.
– Як добре, що ви знаєте астрономію! – зрадів Томек. – Принаймні не заблукаємо. Я сам нізащо не знайшов би дороги до табору.
Боцман почав пояснювати йому правила визначення напрямку вночі розташуванням зірок, а вдень – за сонцем. Тільки перед заходом сонця вони рушили в дорогу. Добрий боцман, важко зітхнувши, знову закинув сідла собі на плечі. До табору було ще далеко. Чи зуміють вони пройти цей шлях, перш ніж Томека цілком покинуть сили?
Вони йшли далі на південь уздовж пасма кам’яних пагорбів. Час від часу боцман сходив на один із них з надією побачити відблиски вогнища на якій‑небудь стоянці тубільців. Проте всі його зусилля були даремними. Темну ніч освітлювали лише зірки, що виблискували на небі. Двічі вони чули поблизу виття динго, але тепер боцман і Томек слухали його з почуттям полегкості. Усвідомлення того, що в цій пустелі крім них, є ще живі істоти, додавало їм відваги.
– Якщо тут динго не здихають з голоду, то й ми знайдемо чимось поживитися, – мовив боцман. – Треба тільки за дня зійти на високий пагорб і як слід роздивитися навколо. Можливо, нам удасться підстрелити кенгуру? Хоча й волокниста ця печеня, та все‑таки краще, ніж нічого.
– Така печеня з кенгуру дуже добра, тому що відразу не можна її з’їсти, – додав Томек.
Так розмовляючи, вони йшли цілу ніч. Уранці боцман переконався, що Томек уже зовсім вибився із сил. Треба було негайно дістати щось поїсти. Він почав шукати зручного пункту для спостереження. Незабаром помітив дуже високий пагорб. Вони відразу попрямували до нього. Ледве опинилися на його вершині, як Томек радісно закричав:
– Ми врятовані! Он поселення тубільців! – вигукнув він.
– Ну що ж, уважай – ми дісталися до порту, – зрадів боцман. – Тут ми, напевно, підкріпимось та відпочинемо. Ставмо вітрила й гайда повним ходом уперед!
Надія вгамувати голод додавала їм сили. Бадьорим кроком вони рушили з пагорба в невелику улоговину, в якій знаходилось кільканадцять куренів. У середині кола, яке утворювали ці курені, горіло вогнище. Вони були вже поблизу табору, коли раптом Томек зупинився.
– Ми ледве не зробили дурницю! – сказав він.
– А це чому? – здивувався боцман.
– Зараз усе поясню. Нам не можна відразу входити до селища австралійців, якщо ми не хочемо їх образити.
– Що ж нам робити? – запитав боцман, дивлячись на Томека.
– Ви знали б про це, якби були з нами, коли ми відвідали плем’я «людей‑кенгуру». Пан Бентлі тоді розповів нам про звичаї тубільців. Ми повинні зупинитися перед селищем і зачекати запрошення.
– А ти в цьому впевнений, братику?
– Атож! Я все добре пам’ятаю.
– Бентлі теж так само робив? – допитувався боцман, бо знав веселий характер Томека й підозрював, що він хоче розіграти його.
– Звичайно! Він тоді сказав, що не можна порушувати звичаї тубільців, якщо хочемо здобути їх приязнь.
Це остаточно переконало боцмана. Він згадав, що саме Томек зумів увійти в довір’я до тубільців, які спочатку відмовилися від участі в полюванні на кенгуру. Відчуваючи, що йому самому не вистачає дипломатичних здібностей, він вирішив доручити цю справу Томекові.
– Говори з ними, братику, сам, а я буду спостерігати, щоб вони чого‑небудь не встругнули, – вирішив він.
– Добре, але що я повинен їм сказати?
– Скажи, що втекли наші коні. Попроси попоїсти й скажи, що ми хочемо перепочити в їхньому селищі.
– Ми сядемо тут і почекаємо, поки хто‑небудь до нас підійде, – запропонував Томек, сідаючи на землю недалеко від селища.
Минуло кілька хвилин. Боцман Невицький недбало поклав карабін на коліна. Скоса глянув на курені тубільців й одразу переконався, що багато очей уважно придивляється до них. Незабаром із селища вийшла жінка з палаючою гілкою в руці. Кинувши її поблизу мисливців, вона повернулася назад.
– Що це означає, братику? – запитав боцман.
– Не знаю, пан Бентлі нічого не казав про палаючі гілки.
– Гм! Може, це знак, аби ми розпалили вогнище? – задумався моряк. – Спробуймо! Візьми цього австралійського сірника, а я назбираю трохи хмизу.
Боцман, не випускаючи з рук карабіна, наламав трохи гілок. Через хвилину вони вже сиділи біля палаючого вогнища. Тепер жінка принесла їм велику бляшанку з водою, яку поставила на півдорозі між селищем і мисливцями. Томек негайно приніс її. Боцман поставив бляшанку перед собою і мовив:
– Так, вогонь і вода вже є. Цікаво, чим вони нас частуватимуть?
Жінка знову вийшла з кола куренів. Цього разу вона подала мандрівникам два круглих предмети на великому листку. Це були великі яйця, майже круглі з обох боків, з шорсткою, зернистої будови, жовто‑білою шкаралупою.
– Ставлю пляшку рому, якщо це не яйця страуса ему, – здогадався боцман. – Бентлі казав, що вони придатні для їди. Мабуть, зваримо їх круто?
– Так, можемо зварити їх у бляшанці, – відповів Томек.
Частину води боцман відлив у манірки, потім поклав яйця в бляшанку, яку поставив на камінь посеред вогнища. Тим часом жінка знову принесла два листки, а на них, як на тарілках, лежали смужки в’яленого м’яса кенгуру та їстівне коріння рослин.
Друзі поділили між собою одне яйце ему, з’їли трохи твердого, в’яленого м’яса, а на десерт почали жувати коріння. Коли вони вгамували голод, до них підійшов літній австралієць. Томек розпочав розмову, але порозумітися з тубільцем було надзвичайно важко. Він знав дуже мало англійських слів, тому розмова, доповнювана жестами, тривала довго, доки в очах тубільця з’явився блиск порозуміння. Він із цікавістю оглянув фотографію вбитого тигра й Томека, який сидів на слоні, уважно вислухав розповідь про втечу коней під час бурі. На закінчення Томек попрохав забезпечити їх харчами, а також дозволити відпочити в селищі.
Тубілець відійшов до гурту чоловіків, озброєних списами, бумерангами й товстими палицями. Різким голосом повторив їм Томекові слова, після чого серед тубільців запанувала глибока тиша. Через деякий час старий повернувся до мисливців. Зупинився перед ними й сказав:
– Білі люди – погані люди. Навіть коні воліли піти до динго, ніж залишатися з ними. Ми також не хочемо тут вас бачити. Ідіть звідси геть, негайно!
По цих словах старий відразу пішов до селища.
– Що ж нам тепер робити? – сумно зітхнув Томек. – Він, напевно, не зрозумів мене.
– Зрозумів чи не зрозумів, один біс, – відповів боцман. – Ми їм не сподобались, тому вони не хочуть нас знати.
– Мені не треба було вибовкувати про втечу коней, – жалісливим тоном сказав Томек. – Бо якби не динго, коні не втекли б від нас. Мабуть, я погано вів розмову.
– Не сумуй, братику! Все одно вже нічим не зарадиш. Вони просто не люблять білих людей.
– Що ж нам тепер робити?
Боцман крадькома кинув погляд на селище австралійців. Кільканадцять тубільців зі зброєю в руках очікувально дивилися на них. Лиховісна мовчанка не обіцяла нічого доброго.
– Що робити? – повторив боцман. – Збираймо манатки й гайда далі. Непроханий гість гірший за татарина. Ти лише глянь, як вони до нас придивляються. Але це непогані люди. Нагодували нас і лише після цього сказали нам забиратися геть. Клади в торбу рештки сніданку, а я загашу вогонь. Чим швидше ми звідси підемо, тим краще!
Не випускаючи з рук карабіна, боцман ретельно затоптав вогнище, від так почав порпатися в кишенях. Зрештою вийняв звідти складеного ножика Тримаючи його перед собою, він декілька разів відкривав і закривав леза. Він робив це помалу, щоб тубільці добре придивились до його рухів.
– Що ви робите? – запитав Томек, здивований його поведінкою.
– Треба їм що‑небудь залишити на пам’ять, – пояснив боцман. – Нехай принаймні знають, як із цим обходитися.
Боцман загорнув ножик у листок і поклав у бляшанку, що стояла на землі. Не гаючи часу, він закинув сідла на плечі й разом із Томеком відійшов від селища. Незабаром вони знов опинилися в степу.
Після сніданку мандрівка видалася трохи легшою. Від нічної зливи земля розм’якла, спалена сонцем трава буквально на очах стала зеленіти. Боцман Новицький раз по раз зупинявся й уважно дивився на пройдений шлях. Йому здавалося, що на певній відстані за ним йде кілька чорних постатей. Він наддав ходи, з тривогою думаючи про ніч, що наближалась.
Пополудні вони зробили привал на невеликому пагорбі, звідки зручніше було спостерігати за довкіллям. Боцман мав чудовий зір, отож він швидко побачив серед високої трави кілька зачаєних людей. Не бажаючи хвилювати хлопця, він досі не сказав йому про те, що за ними йдуть назирці тубільці. Тепер він вирішив, що необхідно підготувати Томе‑ ка до можливої небезпеки.
– Слухай‑но, братику, лихо його знає, що воно таке, але мені здається, що кілька тубільців ідуть за нами назирці, – сказав він.
– Ви в цьому впевнені? – стурбувався Томек.
– Я бачу їх так само, як оце тебе. Я навмисне зупинився на цьому пагорбі, щоб розгледіти їх у степу.
– Що ми зробимо, якщо вони нападуть на нас?
– Удень нам ніщо не загрожує. У нас рушниці, і ми дамо собі раду. Але гірше буде вночі. Треба помізкувати, що нам зробити.
Томек відчув, як мурашки побігли в нього по спині. Він згадав розповіді Бентлі про напади тубільців на експедицію Стьорта й працівників служби телеграфу. Він одразу сказав про це боцманові.
– Це бабусині казочки, братику, – відповів той, намагаючись зберегти спокій. – Ми їм нічого поганого не зробили, й у них не може бути до нас претензій.
– Чому ж тоді їхня присутність непокоїть вас? – запитав Томек.
Щоб виграти час, боцман запалив люльку. Він зовсім не був упевнений у тому, що тубільці на них не нападуть. Боявся цього через Томека. Хлопець дивився на нього з тривогою.
– Знаєш, братику, краще завжди розраховувати на гірше, – нарешті пробурмотів він.
– Я теж так уважаю, але не можу зрозуміти, чого ви хочете? Спочатку ви сказали, що тубільці стежать за нами й треба подумати, що нам робити вночі, а потім стверджуєте, що вони на нас не нападуть.
– Річ у тому, братику, що я не знаю, чого вони від нас хочуть. Може, вони йдуть за нами лише з цікавості?
– Мені спала на думку чудова ідея! – жваво вигукнув Томек.
– Що саме?
– Треба вистрелити в повітря, щоб налякати їх.
– Добра порада варта золота, – похвалив Томека боцман.
Недовго думаючи, він зняв із плеча карабін і вистрілив. Чорні постаті вмить сховалися в траві.
– Давайте ще вистрелимо разом, – запропонував Томек.
Звук їхніх пострілів покотився широким степом; удалині, немов луна, почулися постріли у відповідь.
– Ви чуєте, боцмане? Може, це наші стріляють? Біжімо в тому напрямку! – вигукнув Томек.
– Зачекай, братику, зараз ми переконаємося в цьому, – швидко відповів боцман. – Дамо ще один залп!
Удалині знову розляглися постріли.
– Це наші! Це наші! – закричав зраділий Томек.
– Рятувальне коло за бортом! Вище голови, й у дорогу! Йдемо їм назустріч!
– Час від часу будемо стріляти, щоб показати нашим правильний напрямок! – додав Томек.
Вони забули про втому. Бадьорим кроком рушили на південь. Час від часу вони стріляли й слухали, як у відповідь дедалі ближче лунали постріли їхніх друзів. Незабаром вони побачили вершників, які мчали галопом. Один із них значно випередив усю групу й гнав, наче вітер.
– Що це за чудовий вершник так летить до нас? – здивовано запитав Томек.
– А хто ж іще, як не твій батько або Смуга? – відповів боцман.
Це був Смуга. Він на місці осадив укритого піною коня й, зіскочивши на землю, крикнув:
– Куди це вас занесло?
Боцман скинув сідла з плечей, сів на них і, нічого не кажучи, став набивати тютюном люльку. Томек, бачачи його зніяковіння, відповів:
– Ми хотіли влаштувати маленьке полювання на ему.
– О, тепер я все розумію, – весело почав Смуга. – З цією метою ви, мабуть, застосували давню мисливську хитрість північноамериканських індіанців.
– Про яку хитрість ви кажете? – невпевнено запитав Томек.
– Щоб непомітно підійти до бізонів, індіанці натягають на себе шкури тварин. А ви, як бачу, вирішили полювати на ему, прикинувшись кіньми. Очевидно, тому боцман Новицький носить сідла на плечах! Ну і як, удале було полювання?
– Буря перешкодила нам упіймати чотирьох ему, – сумно відповів Томек. – Шкода, що ми нічого не знали про цю індіанську хитрість! Боцман ніс сідла, тому що динго сполохали наших коней. Пан Новицький убив одного з них.
– Кого вбив, коня? – здивувався Смуга.
– Не коня, а динго, який біг за кіньми, – пояснив Томек. – Потім почалася злива, і ми мало не втопилися в яру.
У цей час під’їхала решта товаришів Смуги. Це були матроси з «Алігатора». Вони радо привітали Томека й боцмана. Коли вони спішилися, Смуга запитав хлопця:
– Що ж було далі?
– Ми йшли степом дуже голодні та втомлені. Дорогою набрели на селище тубільців, які дали нам попоїсти, але не дозволили відпочити в себе. Потім вони стежили за нами. Ми боялися їх і стали стріляти для перестраху. Тоді почули ваші постріли.
– Відзначились ви чудово, нічого не скажеш, – дорікнув їм Смуга. – Подивіться на себе в дзеркало! Ваш вигляд, напевно, здивував тубільців, тому вони йшли за вами, мабуть, із цікавості.
Невдахи‑мисливці поглянули на себе в дзеркало, яке їм подав Смуга, і вибухнули сміхом. Вони були вимащені грязюкою, а обличчя боцмана, крім того, вкрив триденний заріст.
– А де Вільмовський? – невпевнено запитав боцман.
– Вільмовський і Бентлі шукають вас на сході, – заспокоїв його Смуга й зараз наказав одному з матросів вистрілити декілька димових ракет. Незабаром удалині вони побачили смужку диму у відповідь.
– Вони помітили наш сигнал! – вигукнув Смуга. – Можемо повернутися додому. Наші товариші приїдуть туди слідом за нами.
Боцман і Томек посідали на запасних коней, і всі негайно рушили в дорогу.
– Звідки ви знали, що ми втратили коней? – запитав Томек, під’їжджаючи до Смуги.
– Сьогодні вночі ваші коні повернулися до табору дуже втомлені. Ми відразу впізнали твого поні. Ми послали гінця до Ват Сунга, аби той пояснив, чому поні блукає степом. Лиш після цього ми дізналися, що чотири дні тому ви виїхали на полювання. Ват Сунг не хвилювався за вас: він був упевнений, що ви приєднались до нас. Ми потерпали, чи не трапилась із вами біда під час піщаної бурі, яка змусила нас припинити полювання. Ми розділилися на дві групи й почали пошуки.
– Батько дуже сердиться на мене? – з тривогою запитав Томек.
– Ні, адже ми знали, що ти з боцманом Новицьким. Ми тільки боялися, чи не трапилася з вами яка біда. Піщані бурі в Австралії завдають багато лиха й часто спричинюють нещасні випадки. Гарячий вітер, що ніс із глибини континенту хмари піску, на щастя, зіткнувся з повітряною течією, яка пливла з півдня. Це спричинило бурю й сильну зливу.
– Завдяки цьому ми прополоскали горлянки, в яких було сухо, немов у печі, – озвався боцман. – Так, так, ніхто не переконає мене в тому, що в Австралії немає розваг і різних несподіванок.
– Щастя сприяло вам, – додав Смуга. – Піщані бурі часто тривають декілька днів і досить рідко закінчуються так щасливо, як ця остання.

XVI
ПОЛЮВАННЯ В ОКОЛИЦЯХ ФЕРМИ АЛЛАНА

Коні жваво бігли степом. Мисливці‑невдахи на ему, сидячи в сідлах, з апетитом споживали харчі, прихоплені їхніми товаришами з табору. Вгамувавши перший голод, відчули себе краще. Зі слів Смуги вони зробили висновок, що Вільмовський не гнівається на них за самовільне відлучення. Весело жартували, згадуючи тривогу, яка огорнула їх, коли помітили тубільців, що стежили за ними.
– Ви, боцмане, вже ледве ноги волочили, але, побачивши тубільців, які стежили за нами, почали марширувати з такою швидкістю, що я не міг вас наздогнати, – підсміювався Томек над моряком.
– У тебе гарна пам’ять, бачу! Я й справді боявся, щоб ти не зіпсував Кларкові справу, – тихо сказав боцман, скоса поглядаючи на хлопця.
– Та невже? Ви, тепер бачу, хочете дешево відбутися, – обурився Томек, не підозрюючи підступу.
– Щоб я луснув, якщо брешу! Я згадав історію п’ятьох кроликів, яких завезли до Австралії перші поселенці.
– Що спільного має наша пригода з кроликами?
– Дуже багато! Адже кролики всупереч бажанню поселенців так розплодилися, що почали виїдати траву, необхідну для випасу овець. Якби ти, братику, був тоді зі страху згубив у степу трохи «цикорію», то могло б трапитися нове нещастя. Ти уявляєш, що було б, якби це поширилось у степу й вигубило всю траву? Вівці поздихали б із голоду…
– Як вам не соромно так говорити! – буркнув Томек. – А кого я повинен був заспокоювати в яру під час піщаної бурі?
– Ну й спритник ти, парубче! – засміявся боцман. – А хай йому грець! Крутиш язиком, як помелом. Але ми тут теревенимо, а не запитали навіть, чи вдалими були лови на ему в наших товаришів?
– Увага, панове! Наші друзі беруться тепер за нас! – вигукнув Смуга. – Якщо вас дуже цікавлять результати нашого полювання, то можу вас утішити, що нам також спочатку не поталанило. У нас було замало коней, придатних для переслідування ему. Більшість вершників могла брати участь лише в облаві. Місцеві чаклуни робили все, щоб нам допомогти. Ви, мабуть, пам’ятаєте їхні танці перед полюванням на кенгуру, щоб заручитись прихильністю духів? Так ось, під час полювання на ему найстарший чаклун щодень перед сходом сонця рисував на піску фігуру австралійського страуса. Лише третього дня рисунок був освітлений першими променями сонця, що, на його думку, означало сприятливе ставлення духів до нашого полювання. Як тільки про це дізнались тубільці, їх відразу охопила неймовірна радість. Вони з таким запалом почали полювання, що ще того самого дня ми спіймали одну пару птахів. Ганяючись за ними, ми досить далеко відійшли на північ. Як тільки повантажили упійманих ему на воза, Тоні раптом попередив нас про наближення піщаної бурі. Довелось поспіхом повертатися назад, проте буря все ж застала нас у степу. Ми їхали вздовж пасма кам’яних пагорбів, які трохи захищали нас від шквалу гарячого вітру. Аж раптом, зовсім несподівано, з бокової ущелини прямо на нас вибігло четверо страусів. Напевно, вони до цього довго бігли, бо нам удалось без особливих труднощів оточити їх. Таким чином, наше полювання закінчилось тим, що ми спіймали шість ему. Зараз вони вже в таборі.
– Ладен закластися на пляшку рому, що це були ті страуси, які відірвалися від нашого переслідування й сховалися серед пагорбів, – утрутився боцман.
– Який чудовий збіг обставин! – підтвердив Томек. – Це означає, що ми мимоволі посприяли вашому полюванню.
– Як бачимо, не було б щастя, та нещастя допомогло, – повчально додав боцман.
– Можливо, саме так і було. Ймовірно, ми перебували поблизу яру, в якому ви ховались від піщаної бурі, – сказав Смуга.
– Усе добре, що добре закінчується, – вів далі боцман. – Підженемо коней, а то незабаром вечір.
Коли стемніло, коні сповільнили біг. Тепер вони йшли ступою. Від розміреного похитування в сідлі Томека стало хилити в сон. Часом засинаючи, він схиляв голову на шию коневі, потім випростовувався в сідлі й знову схилявся, неначе бив поклони перед місяцем, що сходив.
До табору вони приїхали пізно вночі. Томек, подрімавши трохи в дорозі, вирішив не лягати спати до повернення батька. Довго чекати йому не довелося. Вільмовський і Бентлі повернулися до табору десь через годину. Вільмовський радів щасливому завершенню небезпечної пригоди Томека. Усі мисливці посідали навколо вогнища до вечері. Томек ще раз розповів про своє невдале полювання на ему. Усі вони весело сміялися, слухаючи дотепні коментарі Смуги, тому не було нічого дивного що розійшлися відпочивати вже майже на світанку.
Томек прокинувся лише близько полудня. Почувши жваві голоси в таборі, він визирнув із намету. Його супутники вантажили клітки з ему на вози. Томек відразу забув про втому й підбіг до кліток, щоб оглянути страусів. Зазирнув до однієї з кліток. Величезний птах, перебираючи ногами, немов танцюрист, глянув на нього великими, булькатими очима.
Незабаром вони рушили в дорогу. Томек утішав себе надією, що на кораблі він іще раз матиме нагоду спостерігати за ему. Він із піднесенням став допомагати згортати табір. Ще того самого дня всі учасники експедиції повернулися на ферму Кларка. Не гаючи часу, почали готувати до відправлення на «Алігатор» впійманих тварин. Кенгуру, ему й динго повантажили на вози й повезли до станції у Вілканії, а звідти залізницею їх відправили до Порт‑Огаста.
Повернувшись на ферму, Томек із нетерпінням став очікувати від’їзду на корабель. Він прагнув нових пригод. Наказ про від’їзд сприйняв з ентузіазмом. Бажаючи якомога більше дізнатися про місцевість, куди вони прямували, він у дорозі під’їхав до Бентлі.
– На яких тварин будемо полювати тепер? – запитав він.
– Ми постараємося впіймати сірих кенгуру, які небезпечніші, ніж гігантські червоно‑брунатні кенгуру, яких ми впіймали. Сірі кенгуру живуть у лісах, на берегах струмків і річок. Там же, сподіваюсь, знайдемо ведмедів коала, сумчастих лисиць, єхидн, отруйних тигрових вужів і ящірок‑молохів, тіла яких укриті шкіряними відростками, що стирчать на голові, немов роги. У горах, пасмо яких тягнеться вздовж східного узбережжя, ми завершимо нашу експедицію полюванням на гірських кенгуру, – відповів Бентлі.
– З цього видно, що ми вже попрощалися зі степом, – не без задоволення констатував Томек.
– У всякому разі смугу степу між Вілканією та лісами проїдемо потягом. Таким чином, уникнемо довготривалої, виснажливої їзди на конях. Через лісостепи та розлогі простори бушу поїдемо на возах.
– А що таке буш? – зацікавився Томек.
– Це своєрідний вид лісу, дуже характерний для Австралії. Він не має нічого спільного з лісами інших континентів. У буші серед високих дерев росте незліченна кількість вічнозелених кущів і маленьких деревець. До бушу звичайно прилягають простори, вкриті скребом, що, як ти вже знаєш, складається з карликових акацій та евкаліптів. Тишу, що панує в буші, переривають лише крики папуг і шерех плазунів.
– Такий ліс мені навряд чи сподобається, – заявив Томек.
– Не поспішай з висновками. У буші особливо чарівні ночі. Деякі люди за власним бажанням проводять у буші більшу частину свого життя. Ми їх тут називаємо бушменами. Серед них зустрічаються обмануті у своїх сподіваннях шукачі золота й люди, які залишили міста в пошуках пригод на лоні природи.
– Чим же вони так захоплюються в цьому лісі? – запитав Томек.
– Це важко пояснити. Звикнути до бушу нелегко, особливо спочатку. Лякають у ньому великий простір, безлюдність, труднощі й небезпека життя в пущі. Проте через деякий час безмежна пуща починає приваблювати людину так, що без неї стає вже важко жити. Це своєрідний «поклик бушу».
– Усе це видається мені дуже дивним, – із сумнівом сказав Томек.
– Чарам бушу піддавалися вже первісні мешканці Австралії. У зв’язку з цим серед них виникла легенда. Десь у хмарах живе чарівниця, яка іноді спускається на землю на листі, що його несе вітер. У безмежному буші ця чарівниця скликає раду духів. Одночасно вона снує невидиму нитку, якою прив’язує до себе щораз більше людей. Якщо людина, обмотана ниткою чарівниці, піде з бушу, її охоплюють невдоволення й туга, аж доки вона повернеться назад. Будь обережний, Томеку, щоб і з тобою не трапилась подібна пригода, бо тоді ти взагалі не захочеш покидати Австралію.
Томек глянув на Бентлі й тихо промовив:
– Хто знає, можливо, такі чарівниці й справді існують. І не лише в Австралії. У всякому разі боцманові Новицькому, татові й мені тут ніщо не загрожує. Чарівниця, що літає над Варшавою, давно вже обснувала нас своєю ниткою.
Бентлі задумався.
– Цікаво, чи зустрінемо ми бушменів? – перервав мовчанку Томек.
– Ми проходитимемо поблизу золотоносних теренів, – відповів Бентлі. – Чимало золотошукачів‑невдах перетворилися на бушменів. Тож можливо, що ми з ними зустрінемося.
– Я хотів би знайти в Австралії золото, як Стшелецький, – прошепотів Томек.
– А що б ти з ним зробив? – запитав, усміхаючись, Бентлі.
– Я б заснував у Варшаві чудовий зоологічний парк, – відказав Томек, не роздумуючи.
У подібних розмовах час минав непомітно. Не встигла Томекові набриднути їзда степом, як він побачив будівлі Вілканії.
У наступні два дні тварин із мисливцями, що їх супроводжували, було відправлено до Порт‑Огаста. Решта учасників експедиції виїхали потягом, що відходив на південний схід.
Томек досхочу милувався пейзажами, які ставали дедалі мальовничіші в міру того, як вони віддалялись на південь.
Серед широкого степу де‑не‑де виднілися невеличкі гайки з дерев і кущів; рослинність тут була куди різноманітніша й розкішніша, ніж у степу. Частіше зустрічалися великі череди рогатої худоби й овець, які спокійно паслися на рівнині.
Після тридцятишестигодинної подорожі мисливці висіли з потягу на вокзалі у Форбсі, невеликому гірничопромисловому містечку, розташованому на вододілі між річкою Маррамбіджі та її притокою Лаклан. На схід від містечка, біля підніжжя високих, порослих лісом пагорбів, зеленіли поля; на захід лежала країна міражів, страшенної посухи та безмежних пасовищ, вартість яких залежала від примхливих дощів. На цих пасовищах австралійські скотарі випасали свої череди і, якщо дощі були щедрими, збагачувалися протягом кількох років, а в разі посухи – розорювали»!.
Не гаючи часу» мисливці виїхали на південний захід від Форбса. Незабаром вони заглибились у степ, який час від часу перетинав скреб чи буш. Поблизу струмка Тоні помітив сліди лісових сірих кенгуру. Вільмовський наказав розбити табір на березі струмка, який протікав серед великого бушу, а тут поступово переходив у низький скреб. Перш ніж напнути намети, мисливці уважно оглянули навколишні чагарі, щоб уберегтися від отруйних змій, які часто кублилися в кущах.
Ще того ж таки дня Тоні виявив місце водопою сірих кенгуру. Томек із задоволенням спостерігав за приготуванням до полювання. Оскільки кенгуру ведуть нічний спосіб життя, його було вирішено розпочати на світанку.
Було ще темно, як почали сідлати коней. При світлі місяця Вільмовський поділив мисливців на дві групи. Одна з них повинна була їхати краєм бушу до водопою, друга отримала завдання переправитися на протилежний берег струмка й улаштувати засідку на ймовірному шляху втечі кенгуру.
Томек із батьком входили до складу другої групи. Переправившись через струмок, вони погнали коней галопом, прагнучи досягти призначеного місця рівночасно з першою групою. Незабаром Тоні, який їхав на чолі трупи, зупинив коня.
– Водопій уже близько, – попередив він. – Піду перевірити, чи нема там кенгуру.
Минула годиш, перш ніж Тоні безшумно з’явився з‑за кущів і повідомив, що кілька сірих кенгуру жирують на березі струмка.
– Доведеться зачекати сходу сонця, бо при слабкому світлі місяця нічого й думати про успіх полювання, – сказав Вільмовський і по хвилині додав із тривогою: – Як ти гадаєш, кенгуру не підуть від водопою до світанку?
– Не підуть, скоро почне розвиднятися, – відповів Тоні.
Мисливці спішилися. Навколо панувала незвична тиша. Здавалось, що вся природа поринула в глибокий сон. Нараз мисливці почули тихий звук дзвінка.
– Поблизу пасеться худоба, – прошепотів Тоні. – У вожака череди на шиї завжди висять дзвінок.
– Дивно, що кенгуру не бояться домашньої худоби, – зауважив Вільмовський. – Ти напевно їх бачив?
– Кенгуру люблять добру, солону траву, – запевнив Тоні. – Домашня худоба їх не лякає.
У кущах раптом пролунав пронизливий, схожий на передсмертний, крик тварини. Томек машинально притиснувся до шиї свого коня.
– Це пелікан, – заспокоїв Тоні. – Зараз настане день.
Потім, аж до самого сходу сонця жоден звук не порушив мертвої тиші. Незабаром на обрії зарожевів світанок. Ледве‑но блиск дня розсіяв темряву ночі, немовби за чиїмось знаком папуга розпочали свій приголомшливий вереск.
– Тепер негайно на коні! – вигукнув Тоні.
Мисливці стрибнули в сідла й з місця рушили чвалом у напрямку водопою. Через кілька хвилин вони вже були біля струмка, на протилежному березі якого паслося троє великих кенгуру. У порівнянні з пійманими в степу, їх можна було вважати велетнями. Вражені виглядом вершників, вони в німому здивуванні звелись на задніх лапах. Вільмовський вистрілив угору, даючи знак розпочати лови. З боку бушу долинув голосний крик. Це друга група мисливців рушила в бік тварин, які панічно кинулись тікати. Після нічного ситного жирування вони бігли важко, тимчасом як відпочилі коні мчали, немов стріли, випущені з лука.
Звіролови, розгорнувшись півколом, швидко наблизилися до кенгуру. Вільмовський, Смуга й робітники, яких прислав Гаґенбек, чудово вміли користуватися ласо. На чолі погоні опинився Смуга. Він швидко наблизився на кільканадцять метрів до одного з кенгуру, підійняв угору праву руку з ласо й, крутячи ним над головою, сильно розмахнувся. Ласо блиснуло в повітрі, і зашморг захопив тварину. Сильний ривок мало не звалив на землю коня й вершника. Троє мисливців, які опинились поблизу, заквапились на допомогу Смузі, решта помчали за кенгуру, що тікали.
Двоє величезних сірих кенгуру перед обличчям грізної небезпеки виявили велику хоробрість. Побачивши поразку свого товариша, вони кинулись у протилежні боки, змусивши тим самим переслідувачів розділитися на дві групи. Бентлі, Вільмовський і Томек погналися за прекрасним кенгуру. Перші два мисливці почали оточувати його з обох боків, а Томек помчав услід за ним. Кенгуру зрозумів, що втекти від переслідувачів йому не вдасться. Вільмовський розмахнувся й кинув ласо. Чутлива тварина нахилилася, зробивши величезний стрибок, і зрадливий зашморг ковзнув тільки по його хребті. Кенгуру промчав перед самісіньким носом коня Вільмовського й побіг у напрямку лісу. Зупинився біля великого каучукового дерева, нижня частина стовбура якого обгоріла під час давньої пожежі в буші.
Мисливці зупинили коней поряд із твариною. З подивом вони дивились на чудового кенгуру, який, попри безнадійне становище, не хотів здаватися без боротьби. Звівшись на задніх лапах, він сперся спиною на стовбур фікуса й кидав на своїх переслідувачів пильні погляди. Його передні, короткі лапи нервово тремтіли, готові до захисту чи нападу.
Томекові заімпонувала відвага оригінального бійця. Якби це залежало від нього, він дозволив би кенгуру в нагороду за мужність сховатися в близьких хащах. Але Бентлі, людина досвідчена в таких ситуаціях, не піддався настроєві своїх товаришів. З ласо в руці він зіскочив з коня й покликав Вільмовського на допомогу. Подавши йому один кінець мотузки, він тоді почав бігати навколо дерева, прив’язуючи тварину до стовбура. Усупереч спробам звільнитися, кенгуру через декілька хвилин був міцно прив’язаний до дерева.
– Добре, що поблизу немає озера чи великого болота, заповненого водою. Рятуючись від переслідування, сірі кенгуру часто занурюються у воду, виставляючи на поверхню тільки голову й передні лапи. Тоді навіть мисливські собаки безсилі. Завдяки своєму могутньому зростові кенгуру занурюються на таку глибину, що собакам доводиться плавати навколо, а він, стоячи на задніх лапах, легко захищається від них ударами передніх, – пояснював задоволений удалим полюванням Бентлі.
У цей час до них під’їхав незнайомий вершник. Це був високий чоловік, одягнений так, як одягається більшість австралійських поселенців. Він зняв капелюха з широкими крисами й ввічливо сказав:
– Вітаю вас і поздоровляю з успіхом. Раджу більше не завдавати собі клопоту, а просто застрелити цього шкідника.
– Ми не маємо наміру вбивати таку прекрасну тварину, – обурився Вільмовський. – Ми візьмемо її із собою в Європу.
– Хіба ви ловите тварин? – здивувався незнайомець.
– Ви вгадали, – підтвердив Вільмовський. – Ловимо тварин для зоологічних парків. Мій друг пан Бентлі – директор зоопарку в Мельбурні.
– Дуже приємно познайомитися з вами, – відповів незнайомець.
– Моє прізвище – Аллан. Моя ферма неподалік. Нам буде дуже приємно, якщо ви відвідаєте нас у цій пустелі. Дружина буде дуже рада вашому візитові.
Мисливці привіталися з Алланом, а Томек, не гаючись, задав йому питання:
– Чому ви назвали шкідником таку відважну тварину?
– Я аж ніяк не заперечую, що сірі кенгуру дуже войовничі й відважні, але вони тут надто швидко розмножуються. З’їдають траву, якою живляться мої череди. Відтоді, як тубільці й динго пішли звідси на захід, кенгуру з’являються тут, як гриби після дощу. Тому між поселенцями й кенгуру точиться безперервна війна. Якщо ми їх не знищимо, то вони дуже скоро виживуть нас звідси, – пояснив Аллан.
– Ну, кенгуру, якого ми спіймали, не буде вам більше шкодити, – втрутився Вільмовський.
– Здається, під’їжджають решта мисливців з вашої групи, – зауважив Аллан.
Це були боцман Новицький і Смуга. Під’їхавши, вони зіскочили з коней. Вільмовський відрекомендував їх Алланові, який відразу ж поновив своє запрошення.
– Тепер нам треба зайнятися спійманим кенгуру, – сказав Вільмовський. – Наші друзі також зловили одного кенгуру. Необхідно доставити їх до табору, розташованого неподалік. Проте завтра ми з великим задоволенням відвідаємо вас.
– Будемо на вас чекати. Моя ферма – вниз по струмку на краю лісу, – додав Аллан і поїхав додому.
Незабаром під’їхав віз із великими клітками. Кенгуру вперто захищався й нізащо не хотів заходити до клітки, але мисливці спільними зусиллями заштовхали його туди та повантажили на воза. Така сама доля спіткала кенгуру, якого зловив Смуга. Ловці повернулися до табору. Решту дня вони провели, обмірковуючи план на найближчі дні.
Увечері, невдовзі після того, як вони полягали спати, почувся кінський тупіт. На австралійських бездоріжжях будь‑які відвідини досить рідкісні, тому всі негайно зірвалися з постелі. Підкинули хмизу у вогнище, що вже згасало. Вершник різко осадив коня поряд із наметами. Це був Аллан. Схвильоване його обличчя показувало, що він прибув із неприємною звісткою.
– Я порушив ваш відпочинок, але, на жаль, змушений просити у вас допомоги, – сказав Аллан, ледве переводячи подих. – Моя дванадцятирічна дочка Саллі ще вранці вийшла з дому й досі не повернулася. Вона гралася на краю скребу. Ймовірно заблукала в ньому. Нам доведеться прочесати значну територію, щоб знайти її.
Не чекаючи дальших роз’яснень, мисливці почали швидко одягатися; Аллан зупинив їх:
– Пошуки почнемо лише на світанку. Я розіслав своїх робітників, щоб повідомили про нещастя найближчих сусідів. Аж на ранок збереться стільки чоловіків, скільки потрібно, щоб з успіхом обшукати навколишній скреб. У темряві ми дитини не знайдемо. Прошу вас прибути на ферму перед самим світанком.
– Тоні досить добре знайомий з цією місцевістю. Я готовий разом із ним допомогти повідомити сусідів, – запропонував Смуга.
– Якщо ви впевнені, що не заблукаєте, то добре було б повідомити Браунів, ферма яких знаходиться в п’ятнадцяти кілометрах звідси, – відповів Аллан. – Дорога до них здебільшого йде вздовж скребу. Подробиці розповім вам дорогою на мою ферму. Решту прошу прибути перед світанком.
Тоні й Смуга швидко одяглися й осідлали коней. Вони виїхали разом з Алланом. Боцман Новицький, здивований зволіканням фермера, запитав:
– Чи все гаразд у нього з головою? Як можна відкладати пошуки аж до ранку?!
– Поведінка Аллана виправдана, – заперечив Бентлі. – Діти, які живуть поблизу бушу чи скребу, можуть заблукати в них, що досить часто трапляється. Тому поселенці мають уже деякий досвід у проведенні розшуків. Можете бути впевнені, що Аллан сам уже обшукав усі зарості навколо ферми, раніше ніж звернувся по допомогу. Тепер звістку про зникнення дитини передають із ферми на ферму. Усі чоловіки негайно припинять усякі заняття, щоб узяти участь у розшуках. Жоден житель Австралії не насмілиться відмовити сусідові допомогти в такій ситуації. Ще до світанку приїдуть фермери з усієї околиці й спільними силами обшукають буш і скреб. Уночі, напевно, не вдалося б знайти дівчинку. Найімовірніше ще кілька осіб могли б заблудитися в хащах.
– Але ж ця Саллі, певно, дуже стривожена своїм становищем? – хвилюючись, запитав Томек.
– Звичайно, в її становищі нема нічого приємного, – визнав Бентлі. – І все ж треба врахувати, що діти, які живуть поблизу бушу, звикають до нього. А з того часу, як динго звідси забралися, провести ніч у лісі не так уже й небезпечно.
– А що вона робитиме, коли до неї підповзе змія? – запитав Томек, який сам боявся змій.
– Це правда, їх тут безліч, – відповів Бентлі. – На щастя, випадки укусів трапляються не дуже часто. Діти поселенців, між іншим, знають, що в такому випадку єдиний порятунок – вирізати ножем місце, заражене отрутою змії.
– О, шановний пане професоре! Я не заперечую, що австралійські хлопчаки не злякаються в лісі якогось куща, – різко сказав боцман Новицький. – Але не говоріть, вибачте на слові, такої дурниці. Ніколи не повірю, щоб дванадцятирічна дівчинка сама собі вирізала шматок тіла. Якщо ми зараз нічим не можемо їй допомогти, то давайте трохи поспимо.
– Боцман має рацію, балачками нічого не доб’ємося, – підтримав його Вільмовський. – Краще відновити сили, потрібні для розшуків.
Удруге мисливці цього вечора пішли до своїх наметів. Томек довго не міг заснути. Він думав про Саллі, яка заблудилася. ЇЇ пригода нагадала йому розповідь Бентлі про славетного мандрівника Стшелецького, який мало не загинув у скребі. Сама лише згадка про нещасливу долю дівчинки проймала його тремтінням. Він заснув дуже пізно, але зірвався з постелі перед світанком разом з іншими мисливцями й відразу почав сідлати свого поні.
– Томеку, краще запишися в таборі, – звернувся до сина Вільмовський, бачачи його хвилювання.
– Я гадаю, батько має слушність, – підтримав його Бентлі. – Ти не знаєш місцевості, легко можеш утратити орієнтацію у великому скребі.
Не виспавшись уночі, Томек не дуже прагнув брати участь у розшуках, під час яких треба було блукати колючим скребом, але зауваження дорослих зачепили його самолюбство, і він негайно відповів:
– Зрештою, я можу з вами не входити до скребу, але якщо дорослі вийдуть на розшуки, то я, мабуть, пригоджуся на фермі.
– Можливо, твоя правда, – визнав Вільмовський. – Але пообіцяй мені, що не зробиш жодної дурниці. У нас і так вистачатиме клопотів із пошуками маленької Саллі.
– О, я, звичайно, не зроблю жодної дурниці, – неохоче пробурмотів Томек, бо не любив, коли від нього вимагали подібних обіцянок.
Вільмовський залишив двох матросів для охорони табору, а решта членів експедиції посідали на коней і поїхали на ферму Алланів. Вони вже застали там Смугу, Тоні й близько двадцяти чоловік, сусідів Алланів. Обговоривши план спільних розшуків, вони на світанку вишикувалися в довгий ланцюг і стали прочісувати хащі скребу.

XVII
ТІ, ЩО ЗАБЛУДИЛИСЯ В СКРЕБІ

Томек залишився на фермі з матір’ю нещасної дівчинки. Місіс Аллан готувала на кухні обід для співчутливих сусідів. Господиня була змучена, схвильована й сповнена відчаю від зникнення дочки. Томек сидів мовчки; потім вийшов надвір і сів на лавку, що стояла під розлогим деревом. Голоси чоловіків, які брали участь у пошуках, уже давно затихли в хащах скребу.
Час минав повільно. Томек думав про заблукалу Саллі.
Незабаром його увагу привернули папуги, галас яких долинав із найближчих хащів. Вони вільно перелітали з гілки на гілку, виблискуючи різнобарвним пір’ячком. Томек із цікавістю спостерігав за барвистими птахами, що літали серед кущів. Із прикрістю згадав про обіцянку, яку дав батькові. Великі та малі папуги були такі веселі, такі гарні, що йому захотілося побачити їх зблизька, не порушуючи, звичайно, даного слова. Озираючись навколо, він несподівано побачив під стіною однієї з будівель ферми собачу буду й молодого собаку, який лежав перед нею та вперто дивився на нього.
«Він дуже подібний до динго, якого ми спіймали», – подумав Томек.
Хлопець і собака деякий час спостерігали один за одним. Раптом собака звівся на всі чотири лапи й дружньо помахав хвостом. Це підказало Томекові цікаву ідею: разом із собакою він міг би погуляти біля хащів. Тоді як слід розгледів би смішних папужок і не заблукав би, адже собака легко знайде дорогу назад. Він побіг у будинок, щоб попросити на це дозволу пані Аллан. Зупинився в нерішучості на порозі, побачивши, що стурбована й змучена після безсонної ночі жінка заснула в кріслі.
«Я не можу зараз її будити, – подумав Томек. – Вона дуже втомлена. Нічого поганого не трапиться, якщо я погуляю з собакою біля будинку. Мені вистачить кільканадцять хвилин, щоб гарненько оглянути папужок».
Недовго думаючи, Томек узяв із ґанку свій штуцер і вибіг надвір. Пес зустрів його, як доброго знайомого, по‑дружньому помахуючи хвостом. Томек відв’язав його, і вони обоє весело побігли до заростей.
Тільки‑но вони опинилися на краю бушу, як Томек відразу забув про дану батькові обіцянку. Яскраві, смішні птахи цілком заполонили його увагу.
Спочатку його привабили хвилясті папужки, пару яких він бачив у Варшаві в Юрека Тимовського. Безперечно, на волі ці птахи були більш вишукані, ніж у неволі. Зграя папужок складалась із кількох десятків штук. Вони зовсім не боялися хлопця. Перекрививши свої яскраво‑жовті голівки, вони дивилися випуклими оченятами, тріпотіли голубувато‑зеленими крильцями й гордо розчепірювали своє зеленаво‑жовте пір’ячко, що огортало їх, немов плащем. Томек простягував до них руки, але папужки легко перескакували на сусідню гілочку, зачудовано милуючись ним. Томек дуже шкодував, що не захопив із собою трохи проса, конопель чи цукру, які так радо їли Юрекові улюбленці.
«Якби я прихопив приманку, то напевно впіймав би зараз одну або навіть дві папужки, – пошкодував Томек. – Ото була б чудова згадка про цю експедицію! Потім я міг би подарувати їх зоологічному паркові у Варшаві, коли там його організує Бентлі».
Гарні пташки все ще приваблювали його. Раз йому вдалося доторкнутися рукою до м’якого пір’я однієї з них. Щоправда, пташка спритно вивернулася, але Томек зрадів, сподіваючись, що повернеться додому не з порожніми руками. Із щораз більшим запалом Томек став ганятися за пташками.
Під час гонитви він заглибився в лісові хащі. Незабаром він помітив інші види папуг. На каучуковому дереві папуга, завбільшки з голуба, висмоктувала нектар із цвіту. Це була лора. Її зелене та червоне пір’я мінилося на сонці, коли вона спритно лазила по гілці від квітки до квітки. Швидко, як стріла, вона перелітала на інші дерева, всипані гарним цвітом. Ганяючись за нею, Томек помітив кілька блакитноголових лор, із блакитним намистом, темно‑зеленою спиною та червоними, як кіновар, грудьми. Папуги верещали, немовби насміхаючись над даремними зусиллями Томека.
– Ох, дурню, ти гадав, що зловиш папугу, – голосно сказав сам собі Томек, сердячись, що йому не вдається це полювання.

«Ох, дурню, ти гадав, що зловиш папугу», – почув він чийсь голос, що пролунав іззаду.
Томек почервонів, як школяр, упійманий на непристойних пустощах. Отже, хтось підгледів його гонитву за папугами й тепер насміхається над ним. Засоромлений Томек озирнувся, але нікого не побачив. Украй здивований, він почав зазирати за рідкі в цьому місці кущі, за стовбури дерев, але жартівника не знайшов. Крім того, собака, якого він прив’язав до куща, щоб мати вільні руки, стояв спокійно, спостерігаючи за ним.
– Мені, мабуть, почулося, – промимрив він.
І раптом над його головою знову пролунали слова:
«Ох, дурню, ти гадав, що зловиш папугу!»
Томек глянув угору. На висоті приблизно метра над ним сидів чудовий какаду. Він перекривляв голівку, грайливо опускаючи й підіймаючи великий чуб на голові.
– А це що за диво? – вигукнув здивований Томек.
«Ох, дурню, ти гадав, що зловиш папугу? – відповів какаду й відразу додав: – А це що за диво?»
Томек, захоплений своїм відкриттям, аж присів до землі. Він дивився на червоноголового какаду, який у свою чергу придивлявся до нього. Какаду тріпнув чубом і знову закричав:
«А це що за диво?»
– Який же ти гарний і розумний! – відгукнувся Томек, не вірячи, що він справді бачить птаха, який говорить.
«Який же ти гарний і розумний!» – повторив папуга.
З цієї хвилини Томек забув про все на світі. У нього було лише одне бажання: впіймати птаха, який говорить! Він обережно виліз на дерево, але какаду в останню мить перелетів на сусіднє, з іронією вимовивши:
«Ох, дурню, ти гадав, що зловиш папугу!»
Томек ганявся за птахом від дерева до дерева. Він згадав слова пана Тимовського, який розповідав, що деякі папуги легко навчаються насвистувати певні мелодії, тимчасом як інші види здатні наслідувати людську мову. Навіть боцман Новицький якось згадував про матроса, який мав папугу, що говорила. Томек не шкодував зусиль, щоб зловити какаду, який говорить. Оце була б чудова згадка про експедицію!
«Адже папуга належать да числа довголітніх птахів, – розмірковував він. – Я чув, що навіть у неволі вони живуть по сто років і більше… Ніколи не думав, що в Австралії так багато видів цих птахів».
Розмірковуючи так, Томек перебігав за какаду від дерева до дерева, тримаючи собаку на повідку. А папуга, немов граючись, відлітала все далі в глиб бушу. Після багатьох спроб Томекові вдалося схопити прекрасного птаха за хвіст, але, діставши сильний удар дзьобом по передпліччю, випустив його. У цю мить повідок випав з його руки.
Собака, немов бажаючи помститися за свого товариша, негайно почав шалену гонитву за птахом.
«А це знов що за диво?» – верещала папуш, спритно уникаючи погоні.
Томек побіг за собакою. Папуга відлітала все далі в гущавину, і Томек зрештою дійшов висновку, що не впіймає птаха. Сердитий на себе й до краю втомлений, він припинив марну гонитву. Став кликати собаку, але той і не думав повернутися. Щоправда, пін теж припинив погоню за какаду, але тепер біг усе далі й далі в зарості чагарнику, щось винюхуючи носом.
– Ану назад, нікчемний псище! – кричав Томек, стурбовано вдивляючись у хащі чагарників.
Він уже не знав, в якому напрямку знаходилась ферма. Тепер, мабуть, тільки собака міг його до неї провадити. Він злякався не на жарт і подвоїв зусилля, щоб зловити втікача. А собака, ніби навмисне, все ще біг уперед, тримаючи носа біля самої землі. Коли Томек зупинився, щоб відпочити, собака також зупинився й нетерпляче дивився в його бік. Хлопцеві здавалося, що ось зараз його спіймає. Він кидався вперед із витягнутими руками, але собака біг далі.
«Він зшалів, а я… зробив дурницю, не дотримавши слова, – у відчаї подумав Томек. – Не знайду дороги на ферму й пропаду в скребі, як… ця Саллі».
Переляканий, стомлений від гонитви, Томек сів на землю й заплакав. Нараз він відчув теплий, вологий дотик до щоки. Розплющив очі. Поряд із ним сидів на задніх лапах собака й вологим язиком лизав йому обличчя. Томек зітхнув із полегкістю.
– Отже, ти не покинув мене? – розчулився хлопець.
Собака повернув голову, заглядаючи йому в очі.
– Так, але тепер я зовсім не знаю, як дістатися додому, – поскаржився Томек тремтячим голосом.
Рожевий язик собаки знову торкнувся його щоки. Томек простяг руку й погладив собаку по голові. Собака відразу зірвався на чотири лапи, відбіг на декілька кроків у бік й очікувально зупинився.
«Ну й недотепа ж я, – подумав Томек. – Собака, напевно, не заблудиться, а до того ж у мене є ще й штуцер. Нічого зі мною не трапиться!»
Він швидко встав, перекинув ремінь штуцера через плече, а собака немовби тільки цього чекав і відразу кинувся вперед, винюхуючи щось на землі. День уже схилявся до вечора. Собака, ні на хвилину не зупиняючись, крутився в чагарях, але в його поведінці була видна якась упевненість. Як тільки Томек кликав його до себе, він підбігав, радісно гавкаючи, і відразу біг далі, безперервно щось винюхуючи. У Томека вже не було сумніву, що собака напав на якийсь слід, і він почав заохочувати його до пошуків.
«Кого він шукає? – замислився Томек. – Можливо, він натрапив на сліди вершників, які прочісували скреб у пошуках дівчинки, а може…»
Серце жвавіше забилося в його грудях. Адже собака міг напасти на слід Саллі, що заблудилася!
– Шукай, любий, шукай, – заохотливо звернувся Томек до свого супутника.
Собака махнув хвостом і впевнено побіг уперед. Томек забув про страх. Якщо люди, які беруть участь у пошуках, досі не знайшли Саллі, то, мабуть, вони продовжуватимуть прочісувати гущавину. Отож, раніше чи пізніше він зустрінеться з ними. Тому вирішив перевірити, по чиєму сліду йде собака, і заквапився за ним, що впевнено біг уперед. Раптом він радісно вигукнув. Скреб ставав дедалі рідшим. Між чагарниками просвічував вільний простір.
Томек зупинився на краю галявини. Десь близько шумів струмок, на березі якого вони вчора спіймали два сірих кенгуру. Але що це? Собака побіг у бік досить великої купи кущів. Тихо скиглячи, він дивився на Томека.
«Що він там знайшов?» – подумав хлопець і обережно наблизився до кущів.
Собака відразу ж пірнув у густу зелень.
«Ого, нема дурних! Я не хочу більше блукати, краще залишусь на галявині». І зупинився перед хащами.
Через деякий час собака вибіг із гущавини. Жалібно скавулячи, він терся об ноги хлопця, кілька разів кидався до кущів, то повертався, ніби запрошуючи його за собою в гущавину.
Томек задумався. Саллі аж ніяк не могла бути тут, бо звідси легко було дістатися на ферму.
Раптом він похолов від жахливої підозри. Можливо, змія вкусила Саллі, й бідна дівчинка тепер лежить мертва десь у цій гущині?
«Найкраще буде якомога швидше піти звідси, – подумав він. – Якщо Саллі вкусила змія, то й мене може спіткати таке саме лихо».
Але Томек відразу засоромився свого боягузтва. Що сказав би про таку поведінку боцман Новицький? Хіба зможе він дивитися прямо в очі татові чи Смузі? Жоден із них напевно не завагався б ні на хвилину в такій ситуації.
«О, хоча б з огляду на них я повинен ризикнути! Треба перевірити, що в цих кущах», – вирішив Томек.
Він нахилився до собаки й рішуче промовив:
– Добре, я йду за тобою, але даю слово, що більше, ніж на двадцять кроків, у ці хащі не заглиблюся.
Собака метнувся в кущі. Томек пішов за ним, стискаючи в руках штуцер, знятий із запобіжника. Обережно просуваючись гущавиною, він рахував кроки. Раптом собака зник за розлогим кущем. Схиливши голову, щоб не заважали гілки, Томек поспішив за ним, не перестаючи рахувати кроки.
«Сімнадцять, вісімнадцять…» Він урвав рахунок на півслові. Земля під його ногами розверзлася, і Томек, випустивши з рук штуцера, полетів униз. Перевернувшись кілька разів, він упав обличчям у траву. Приголомшений падінням, підвів голові й озирнувся. Поряд на землі, зібгавшись клубочком, лежала дівчинка. На її плечі безладно спадало довге волосся.
«Чаклунка заманила мене в буш. Оце попався! Зараз вона обплутає мене своєю ниткою…», – блискавкою майнуло Томекові в голові.
Він лежав без руху, очікуючи своєї долі, коли раптом знову відчув теплий, шорсткий дотик до щоки.
«Чаклунка чи… собака?» – подумав Томек, обережно підводячи голову. Із полегкістю зітхнув. Це був собака. Він притисся до землі поряд із ним і, коли Томек глянув на нього, жалібно заскавучав. Лише тепер хлопець уважно подивився на дівчинку, яка непорушно лежала на землі.
«Це… напевно Саллі. Чому ж вона лежить так тихо й непорушно? Боже мій, вона, мабуть, померла!»
Холодний піт зросив йому чоло, хлопця огорнув страх. Але час минав, і нічого незвичайного не діялось. Це його трохи підбадьорило. Томек підвівся й став зблизька розглядати дівчинку. Тепер він помітив, що вона легко дихає.
«Саллі, це напевне Саллі, – прошепотів він. – Чому ж вона тут спить, замість того, щоб піти додому?»
Томек став на коліна в головах дівчинки. Собака присів біля нього й, перехиливши голову, дивився на сплячу. Томек спочатку обережно торкнувся її плеча, а потім сильніше потермосив ним, намагаючись її розбудити. Вона розплющила очі. З її грудей вирвалось болісне зітхання.
– Хто ти? – запитала вона тихенько.
Собака радісно загавкав.
– О, і Динго тут! – додала вона.
– Це собака, який привів мене до тебе, а не динго, – заперечив Томек.
– Так, але його кличуть Динго. Це мій собака, – відповіла дівчинка, намагаючись сісти. Проте знову зі стогоном упала на землю.
– Отже, ти Саллі, та дівчинка, що заблудилась і яку всі розшукують з учорашнього дня? – недовірливо запитав Томек.
– Так, я Саллі Аллан, – відповіла дівчинка. – Невже справді всі мене шукають? А я гадала, що про мене вже забули.
– Тебе шукають у скребі, а ти, виявляється, лежиш у хащах поблизу струмка, – сказав Томек. – Чому ти не повернулася додому? Адже звідси на ферму дуже легко втрапити.
– Я не можу вилізти з цієї жахливої ями. Нога, моя нога, подивись‑но на неї! – відповіла дівчинка, й на її великих очах з’явилися сльози. – О, як болить!
Томек подивився на її ліву ногу. Вона сильно спухла в щиколотці.
– Може, тебе вкусила змія? – стурбовано запитав Томек.
– Ні. Я несподівано впала в цю яму, й тоді щось сталося з моєю ногою. Не можу стати на неї й взагалі не можу звідси вийти. Якби не ти, я, мабуть, померла б тут від болю й… голоду.
Від хвилювання Томек почервонів.
– Тобі вже нічого боятися, у мене є штуцер, тільки… я випустив його з рук, падаючи в цю яму.
– То ти вже вмієш стріляти? – зацікавилася Саллі, витираючи рукою сльози.
Томек подав їй свою носову хустинку.
– Я навіть тигра вбив, який виліз із клітки на кораблі, – відповів Томек з удаваною байдужістю.
– Невже?
– У мене є фотографія. Крім того, я застрелив великого кенгуру! Ми з батьком ловимо диких тварин.
– Ти дуже хоробрий, – визнала Саллі. – Мій тато розповідав мені про вас. Я вирішила піти до вашого табору. Можеш собі уявити, я ніколи ще не бачила звіроловів. Вислизнула з дому й побігла на галявину. Коли я проходила поблизу цих кущів, побачила маленьку землерийку. Хотіла її спіймати, щоб подарувати вам. І ось тоді впала в цю жахливу яму. Я кричала від болю, плакала, але ніхто не приходив на допомогу. Я чекала цілу ніч, а потім заснула, й ти прийшов. Ти не залишиш мене тут саму?
– Не бійся, не залишу, – запевнив її Томек.
– Як тебе звати? – запитала дівчинка.
– Томек. Томаш Вільмовський.
– Дуже гарне ім’я. Я називатиму тебе Томмі.
– Добре. Тепер давай я перев’яжу тобі ногу.
Томек зняв сорочку, розрізав її ножем на широкі смуги й заходився перев’язувати ногу Саллі.
– Ох, як страшно болить! – кричала плачучи Саллі, але коли Томек закінчив перев’язку, вона відчула себе значно краще.
– Тепер нам треба якось вибратися з цієї ями, поки настане ніч, – заявив Томек. І негайно почав готуватися витягти Саллі з глибокої ями.
Насамперед він виліз нагору й знайшов штуцер. Потім почав ножем робити сходинки в прямовисній стіні ями. Після години тяжкої праці йому вдалося зробити кілька східців, які повинні були допомогти Саллі вибратися з ями. Оскільки вона не могла зіп’ястися на ноги, Томек узяв її на руки й почав обережно підійматися по імпровізованих східцях. Динго, йдучи за ними, радісно гавкав. Саллі плакала від болю. На щастя, дівчинка була худенька й легенька, тож Томекові вдалося підійняти її нагору, а потім узяти на плечі. Так вони добралися до берега струмка.
– Дай мені напитися, – попрохала Саллі. – Від цього в мене відновляться сили.
Томек вийняв із кишені складане горнятко, й вони обоє напилися води, після чого Саллі занурила опухлу ногу в струмок.
– Я справді почуваю себе краще, – сказала вона.
– Побіжу на ферму по допомогу, – запропонував Томек.
– Ох, тільки не це! Зараз стемніє. Не кидай мене одну, – швидко мовила вона й судорожно вхопила його за руку. – Зрозумій, я не можу залишатися сама, я боюся.
– Якщо так, то я понесу тебе на плечах.
– Справді? – зраділа Саллі.
– Понесу, навіть повинен це зробити. Адже ми не можемо так довго примушувати твоїх батьків хвилюватися за тебе.
– Томмі, ти… дуже добрий!
– Звичайно, такими повинні бути всі звіролови…
– Якби я була хлопцем, то також стала б звіроловом, як ти, – відповіла Саллі.
– Ну тоді сідай мені на плечі й гайда.
Спочатку все йшло добре. Проте незабаром Саллі ставала все важчою. Томекові доводилось часто зупинятися перепочити. Настала ніч. Томек уже майже вибився із сил, коли, на щастя, раптом побачив вогнище, що палало поблизу ферми.
– Глянь! Мабуть, зібралися сусіди! Всі сидять біля вогнища, – вигукнула Саллі.
– Ми б раніше дісталися додому, тільки ти якось дивно поважчала. Мабуть, випила забагато води, – сказав Томек.
– Я зовсім мало випила води, – обурилася Саллі. – Це моя нош пухне й стає дедалі важчою.
– Можливо, твоя правда. Я про це не подумав.
Тримаючи Саллі на спині, Томек повільно наближався до вогнища, біля якого сиділа група чоловіків. Динго йшов поруч, стрижучи вухами.
– Татку! Матусю! – вигукнула Саллі.
Чоловіки біля вогнища заціпеніли, стали прислухатися.
– Боже мій, я чую голос Саллі! – вигукнув Аллан, зриваючись на рівні нога.
– Саллі, дорогенька Саллі, де ти? – кликала мати.
У цю мить у коло світла зайшов напівроздягнений Томек, зігнутий під тягарем дівчинки, яку ніс на спині. Побачивши їх, усі на мить заніміли. Чи не привид це? Хлопець упав на коліна. Опустив Саллі на землю. Потім окинув поглядом обличчя здивованих фермерів.
– Я… знайшов… Саллі… – уривчасто дихаючи від утоми, сказав він.
Важко описати, що було далі. Фермери на чолі з матір’ю Саллі підбігли до дітей. Мати Саллі мало не задушила Томека, пригортаючи його міцно до грудей, а схвильований пан Аллан сердечно тис йому руку.
Томек насилу опанував себе. Він відчував гордість і радість. Молоді й літні фермери по черзі підходили до нього й поважно поздоровляли з успіхом. Вони дякували йому, немовби він урятував їх власну дитину. Потім підійшли його друзі. Смуга перший простяг йому руку:
– Небагато молодих людей у твоєму віці можуть похвалитися вдалим полюванням на тигра. Але сьогодні ти звершив значно більше. На честь цієї твоєї перемоги я запрошую тебе в наступну експедицію до Африки.
Другим підійшов Бентлі. Щиро тиснучи Томекові руку, він сказав:
– В австралійських тубільців є звичай влаштовувати урочистості, під час яких молодих хлопців приймають у товариство дорослих. Їх утаємничують у релігійні обряди та справи племені, і кожному, хто вступає в коло дорослих, вибивають один із передніх зубів на знак того, що він уже став чоловіком. Ми не визнаємо подібних звичаїв. Ми вважаємо, що юнак стає чоловіком лише після того, як звершить гідний учинок. Сьогодні ти довів, що став справжнім чоловіком.
Боцман Новицький не став виголошувати промови. Він так міцно обійняв Томека, що в того аж затріщали кістки, й тихо сказав:
– Варшав’янина впізнаєш навіть в Австралії.
Останнім притис сина до своїх грудей Вільмовський, кажучи:
– Мені тепер незручно нагадувати тобі про те, що ти не дотримав слова. Але в майбутньому прошу не робити мені таких сюрпризів… Ти можеш собі уявити, що зі мною діялось, коли ми не застали тебе ні тут, ні в таборі?
– Слово честі, я не хотів порушувати свої обіцянки. Це якось вийшло само собою, а потім… я знайшов Саллі, – тихенько виправдовувався Томек.
– Ніхто не сумнівається, що ти повівся, як справжній чоловік, – визнав батько. – Ти повинен розповісти нам, як це сталось.
У той час, як звіролови разом із фермерами мили, одягали й годували Томека, подружжя Алланів турботливо зайнялось донечкою. Виявилось, що вона вивихнула ногу. Поселенці знали, що треба робити в таких випадках. Незабаром дівчинка лежала у своєму ліжку з міцно перев’язаною ногою. ЇЇ напоїли поживним бульйоном, і вона відразу заснула.
Аллани приєдналися до своїх гостей, які зосереджено слухали Томекову розповідь. Треба визнати, що він не приховав заслуги Динго у справі пошуків Саллі. Томек хвалив розум собаки, яка не відходила від нього ні на крок. Собака ліг поряд на землю й, висолопивши рожевого язика, уважно стежив за кожним його рухом.
– Ми зробили дурницю, що не взяли Динго на розшуки Саллі, – сказав Аллан, коли Томек закінчив розповідь. – Я купив собаку для Саллі лише тиждень тому. Я гадав, що він ще не звик до нас. Тому ми тримали його на прив’язі.
– Якої породи цей собака? – запитав Смуга. – Зовні він дуже нагадує австралійського дикого собаку.
– Ви не помиляєтесь, – відповів Аллан. – Це помісь домашньої собаки з чистокровним динго.
Незабаром фермери почали прощатися з господарями. Удома їх чекали стривожені родини й термінова робота. Звіроловам також треба було повертатися до табору. Перед від’їздом вони пообіцяли Алланам, що відвідають їх наступного дня.

XVIII
НІМИЙ ДРУГ

Незвичайні переживання цього дня, тривале блукання по скребу так стомили Томека, що після прибуття до табору, він тільки‑но поклав голову на подушку, відразу міцно заснув. Прокинувся хлопець другого дня близько обіду, відчувши легеньке лоскотання по щоці. Не розплющуючи очей, він махнув рукою, щоб відігнати настирливого ґедзя. Але через хвилину він знову відчув лоскотання. Натягти ковдру на голову, спробував знову заснути. Але де там! Хтось заліз до нього під ковдру. Це вже було занадто. Розсердившись, Томек енергійно скинув ковдру й сів.
– А ти звідки тут узявся? – запитав він здивовано, побачивши порушника свого солодкого сну.
Поруч із ним лежав Динго, улюбленець Саллі. Він весело помахував пухнастим хвостом, а в розумних очах таїлася радість, немовби він знав, що весело пожартував над хлопцем.
– Звідки ти тут узявся? – повторив Томек.
Динго встав, торкнувся мордою грудей хлопця, шорстким язиком лизнув його в підборіддя й побіг до виходу з намету. Зупинившись там, обернувся й очікувально подивився на Томека.
– Ага, ти, мабуть, хочеш, щоб я вийшов з тобою? – здогадався хлопець.
Собака відповів гавканням. Гавкіт його був не такий, як у звичайних собак: він закінчувався тихим, переривчастим скавулінням.
– Що тут відбувається, Томеку? – запитав Вільмовський, заглядаючи до намету.
– Подивись, тату! Динго прийшов до нас із ферми. Він лизав мені обличчя. Який милий собака!
– Ходи до мене, Динго! – поманив Вільмовський собаку, простягаючи руку.
Собака, мабуть, не мав бажання розширювати знайомства. Він ліг на землю, вищирив гострі ікла, наїживши на загривку шерсть.
– Го‑го! Я бачу, що він тільки тебе визнає, – зауважив Вільмовський.
– Не можна так, Динго, адже це мій тато, – покартав Томек собаку й, підбігши до батька, обійняв його.
Динго з цікавістю спостерігав цю сцену. Томек покликав собаку і, коли він підійшов, сказав:
– Динго! Такий розумний собака, як ти, безумовно привітається з моїм татом!
Динго крутнув хвостом і потерся об ноги Вільмовського, приязно поглядаючи на нього.
– Ти сам бачиш, тату, який він розумний, – з гордістю сказав Томек. – Без його допомоги я, звичайно, не знайшов би Саллі. Можливо, навіть загинув би в скребі!
– Виглядає цілком розумним, – визнав батько.
– Я дуже хотів би мати такого собаку. Тоді я міг би скрізь із ним ходити, не боячись заблукати навіть у незнайомій місцевості.
– Як тільки буде нагода, я куплю тобі собаку, – втішив Вільмовський сина. – А тепер швидко вдягайся, бо ми обіцяли відвідати Алланів. Нам слід поцікавитися здоров’ям Саллі. Попутно відведемо Динго на ферму.
Незабаром невелика група звіроловів верхи вирушила на ферму Алланів. Динго біг поруч із поні, на якому сидів Томек. Господарі ферми радо зустріли гостей. Вони провели їх до кімнати Саллі. Дівчинка почувала себе значно краще. Побачивши звіроловів, вона заплескала в долоні й вигукнула:
– О, як добре, що ви приїхали до нас! Я боялася, що Томмі, повернувшись до табору, забуде про мене. Він, напевно, віддає перевагу полюванню на тигрів і кенгуру, ніж розмовам зі мною.
Томек почервонів, не знаючи, що відповісти. Батько врятував його, звернувшись до Саллі:
– Ти тепер бачиш, що твої побоювання були безпідставні. Томек відклав усі свої справи, щоб поцікавитись, як ти себе почуваєш.
– Томмі! Ти справді хотів знати, як я себе почуваю? – недовірливо запитала Саллі.
Томек невпевнено глянув на батька й відповів:
– Ну, звичайно! Інакше й бути не може, якщо тато так каже.
– Ти випадково не прихопив із собою фотографію вбитого тигра? – поцікавилася дівчинка.
Як тільки Саллі запитала про його улюблену фотографію, Томек відразу відчув себе впевненіше. Тепер принаймні в нього була тема для розмови.
– Так, вона зі мною, – швидко відповів він. – Я приніс також тобі свою фотографію на цейлонському слоні, якого ми привезли з Коломбо до зоологічного парку в Мельбурні.
– Томмі, я просто не можу повірити, що ти хочеш подарувати мені таку чудову фотографію!
– Так, звичайно, якщо ти цього бажаєш, – відповів Томек з удаваною байдужістю, хоча насправді він відчув велику гордість: Саллі попросила його подарувати фотографію, яку він уважав вельми цікавою.
Не лише Саллі була в захопленні від подарунку Томека. Пані Аллан весь час із хвилюванням спостерігала за хоробрим хлопцем і тепер втрутилась у розмову:
– Я дуже рада, що в нас буде твоя фотографія, Томмі. Цим подарунком ти приніс нам велику радість. Красно тобі дякуємо! Саллі, доню! Ти також повинна подарувати Томмі що‑небудь на згадку! Адже він зробив нам велику послугу!
– Ти маєш рацію, матусю! Я повинна подарувати що‑небудь Томмі на згадку, тільки не знаю що, – задумалась Саллі.
– Найкраще запитай у самого Томмі, що б він бажав. – порадила мати Саллі.
– Скажи, будь ласка, що ти хотів би отримати від мене на згадку? – звернулась Саллі до Томека. – На жаль, у мене немає такої гарної фотографії, як у тебе!
Томек ніяково мовчав. Він узагалі не знав, чи зручно просити що‑небудь на згадку. Правда, він хотів похвалитися перед дівчинкою фотографією, на якій сидів на справжньому слоні, але не передбачив, що така дрібниця завдасть йому стільки турбот. Що тепер відповісти? Він прохально дивився на батька, але той, потішаючись замішанням свого завжди такого впевненого сина, поки що не поспішав йому на допомогу. Дивлячись на Томека, присутні ледь приховували посмішку.
«Ось я й упіймався, – подумав Томек. – Мабуть, у майбутньому нікому не даруватиму своєї фотографії».
Він стояв мовчки, увесь червоний. Зате мала Саллі зовсім не була збентежена. Було добре видно, що вона нарівні з дорослими потішається замішанням хлопця, а крім того, дійсно хотіла подарувати йому що‑небудь на згадку. Адже перед нею стояв звіролов, який сам убив тигра й кенгуру! Жодна з її подруг не могла похвалитися таким знайомством. О, якби він захотів листуватися з нею…
Схвильована цією надією, Саллі сіла на ліжку й сказала рішучим тоном:
– Томмі, негайно скажи, що ти хотів би отримати від мене в подарунок?!
Томек нишком зітхнув. Він неймовірно шкодував, що в Австралії не буває, приміром, землетрусів. Якби будинок у цю хвилину захитався від землетрусу, Саллі й усі інші напевно забули б про подарунок. Проте будинок не мав наміру хитатися, а вперта Саллі вдивлялась у Томека блискучими від хвилювання очима.
Нараз щось вологе торкнулося Томекової долоні. Він відмахнувся, але в ту ж мить у голові йому сяйнула думка. Він глянув униз, щоб пересвідчитися. Так, поруч із ним стояв Динго й дивився на нього, помахуючи хвостом.
– Саллі, ти справді хочеш мені щось подарувати на згадку? – запитав Томек, забуваючи про присутніх у кімнаті.
– Звичайно, Томмі! І я чекаю твоєї відповіді, – підтвердила Саллі.
– І… ти справді не будеш потім шкодувати? – усе ще намагався впевнитися Томек.
Саллі голосно засміялась і заплескала від радості в долоні.
– Ох, Томмі, Томмі! Ти дуже подібний до мого любого татка, який завжди гадає, що мама не знає, чого він хоче.
Збентежений словами дочки, Аллан кашлянув, і всі присутні вибухнули сміхом. Зовсім збитий із пантелику Томек почав був потроху задкувати до дверей, але Саллі вигукнула:
– Томмі! Можеш більше нічого не говорити! Слово честі, ніколи не пошкодую й… бери його собі на згадку від мене. Він твій!
– Хто це мій? – прошепотів, застуканий зненацька, Томек.
– Динго! Адже ти його хотів у мене попрохати, – відповіла Саллі, тамуючи посмішку.
– Це правда, я дійсно хотів, але як ти про це дізналася? – запитав Томек, радий такому поворотові справи.
– Це тільки хлопці такі нездогадливі. Будь‑яка дівчинка, подивившись на тебе, відразу здогадалася б, про що ти думаєш! – захоплено вигукнула Саллі.
– Щиро тобі дякую, Саллі, – поважно сказав Томек, хоча не був захоплений її оцінкою хлопців. – Дівчаткам завжди здається, що вони все краще знають. У цьому відношенні Ірка подібна до тебе.
– Хто така ця Ірка? – швидко запитала Саллі.
– Це моя двоюрідна сестра з Варшави, – пояснив Томек.
– Підійди‑но ближче. Ти повинен мені все про неї розповісти, – попросила Саллі. – А крім того, мені цікаво, як ти вбив тигра.
Настрій у Томека відразу поліпшився. Тепер буде видно, хто з них важливіший. Тримаючи Динго за ошийник, він підійшов до Саллі. Прив’язав собаку до ніжки стільця мотузкою, яку дістав із кишені, й сів біля ліжка дівчинки.
– Про що розповідати спочатку: про Ірку чи про тигра? – звернувся він до Саллі.
Саллі справді була розумною дівчинкою. Вона легко читала в Томекових очах найпотаємніші думки, тому, не вагаючись ні хвилинки, відповіла:
– Спочатку я хотіла б почути про тигра.
Томек відкашлявся й почав розповідати:
– У порту Коломбо на Цейлоні ми повантажили на корабель…
– Залишимо їх тепер самих, – запропонувала господиня дому. – Вони, звичайно, не нудьгуватимуть. Прошу всіх на обід. Для Томека й Саллі принесу обід сюди.
– Жінки завжди знають, про що думають чоловіки, – додав її чоловік, імітуючи голос Саллі. – Дружина здогадалась, що ми голодні. Прошу всіх до столу.
Томек якнайдетальніше розповів Саллі про пригоду з тигром. Потім став розповідати про Варшаву, про Ірку, про своїх двоюрідних братів і закінчив спогадами про смішні витівки з товаришами в школі.
Саллі слухала з великою цікавістю, розпитувала подробиці. Зрештою заявила, що відразу після канікул підкине хруща нелюбій і зарозумілій подрузі.
– Незабаром тато відвезе мене в Баттерс до приватної школи пані Вілсон, – мовила Саллі. – Уявляю собі, як мої подруги заздритимуть мені, коли я покажу їм твоє фото на слоні. Адже жодна з них іще не бачила справжнього звіролова.
– Якщо ти справді любиш такі фотографії, то я попрошу тата, щоб вія мене сфотографував з іншими тваринами, і я вишлю їх тобі з листом, – запропонував Томек, якому полестило признання Саллі.
– Томмі, ти можеш пообіцяти, що писатимеш мені листи? – допитувалася Саллі, зрадівши його пропозиції.
– Я навіть буду зобов’язаний писати тобі, бо гадаю, тебе напевно цікавитиме, що відбувається з Динго.
– О, так, так! Мені це буде дуже цікаво! Ти знаєш, Томмі, я дуже рада, що подарувала тобі Динго. Мушу тобі признатися, що це я сьогодні наказала Динго піти до тебе в табір. Я боялася, що ти забудеш до нас приїхати. А я так хотіла віддячити тобі!
– Це неможливо, щоб собака зрозумів твій наказ. Дивно, бо він справді прийшов до мене.
– Не кажи так про Динго, – обурилася Саллі. – Він геть усе розуміє, що йому говорять. Я йому зараз скажу, що він повинен стати твоїм вірним другом.
Саллі звернулася до собаки з довгою промовою; Томек тим часом роздумував про дивний збіг обставин. Адже ворожбит із Порт‑Саїда передбачив, що він знайде друга, який ніколи не вимовить жодного слова. Невже він мав на думці Динго? Томек відразу поділився своїм здогадом із Саллі. Дівчинка уважно його вислухала, а коли він закінчив розповідь, сказала:
– Пані Вілсон часто ворожить собі на картах. Вона нам казала, що карти іноді говорять правду, якщо людина сама трохи допомагає своїй долі.
– Не розумію, як можна допомогти здійсненню ворожби, – із сумнівом сказав Томек.
– Робиться це дуже просто. Треба так робити, щоб передбачення збувалися, – пояснила Саллі. – Якщо тобі хтось наворожить, що ти отримаєш у школі двійку, то досить не вивчити уроку – й передбачення здійсниться.
– Це справді дуже простий спосіб, – усміхнувся Томек.
– Шкода тільки, що ти не зможеш випробувати цей спосіб. Адже такий звіролов, як ти, мабуть, не ходить до школи?
– Не турбуйся, Саллі. Я цей спосіб обов’язково випробую, – заспокоїв її Томек. – На жаль, навіть звіролови повинні вчитися. Коли закінчаться лови, тато відвезе мене до Англії, де я продовжу навчання. В експедиціях братиму участь тільки під час канікул.
– А я вдала, що всі шкільні клопоти тебе вже не стосуються…
– Саме звіролов повинен володіти великими знаннями, причому в багатьох галузях. Адже неможливо мандрувати по різних країнах, не знаючи географії, ані ловити тварин, не вміючи відрізнити слона від мавпи.
– Це правда. Я смішна, що іноді так розмірковую, – засміялась Саллі. – І куди ж ти збираєшся поїхати під час наступних канікул?
– Пан Смуга запросив мене до Африки. Не знаю тільки, чи можна буде організувати цю експедицію вже в наступному році.
– І ти візьмеш із собою Динго?
– Так, не можу ж я розлучитися з другом.
– Чудово! Отже, ти писатимеш мені з Африки.
– Ну звичайно, – пообіцяв Томек.
У цю хвилину до кімнати ввійшов пан Аллан із тацею, на якій стояли тарілки з гарячою їжею.
– Як це добре, любий таточку, що ви подумали про нас, – радісно зустріла його Саллі. – Томмі, напевно, голодний, а я могла б зараз проковтнути цілого кенгуру! Що ти приніс нам смачненького?
– Самі ласощі, донечко: бульйон із м’яса молодих папуг, баранина в соусі з картоплею, пудинг і компот із персиків, – відповів Аллан, ставлячи тацю на столик біля ліжка.
– Ого, та це справжній бенкет! – вигукнув Томек, з охотою присуваючись до столу. – У таборі я відвик від домашніх обідів. Цікаво, чи смачний бульйон із папуг? Я не знав, що ці птахи їстівні.
– М’ясо папуг їдять, мабуть, рідко, але бульйон із них дуже поживний і смачний, – відповів Аллан. – Я особисто з задоволенням відмовився б від цієї смачної страви, якби ці гидкі птахи назавжди зникли звідси!
– Як ви можете називати гидкими птахами гарних і розумних папуг? – обурився Томек, згадавши яскравого какаду, який говорив.
– Поживи, як ми, поруч із ними, і ти скоро перестанеш захоплюватися ними. Важко врятувати від них зерно в полі. Вони, як мавпи, завжди більше знищують, ніж з’їдають. Крім того, деякі їх види, наприклад какаду, відзначаються дивною здатністю нищити будь‑які предмети. Чи знаєш ти, що вони здатні перегризти товсті дошки, тонку бляху, розбивають скло й намагаються навіть робити отвори в мурі?
– Ніколи б у це не повірив, – здивувався Томек. – Це ж треба таке! А я хотів упіймати собі какаду, що говорить!
– Повинен сказати, що в клітці какаду такі сумирні, як жоден з інших видів папуг. Їх легко приручити, й вони швидко звикають до своїх господарів. Крім того, вони надзвичайно кмітливі. Їх дуже легко навчити говорити й навіть демонструвати різні витівки. Але ви тільки випустіть какаду з клітки й побачите, що з цього вийде!
– Певне, тому я не помітив оброблених полів біля ферми, – висловив здогад Томек. – Звідки ж тоді у вас овочі?
– Вівчарям тут не вигідно вирощувати городину, – відповів Аллан. – Легше привозити овочі навіть здалеку, ніж утримувати дорогого робітника.
– Тепер я згадав, що пан Бентлі розповідав нам про це. Якщо папуги такі зажерливі, як ви кажете, то треба дякувати природі, що вони харчуються лише рослинністю та овочами. Бо інакше, що було б із вашими вівцями?
– Розмірковування твої слушні лише частково, – сказав Аллан. – Правда, папуги харчуються в основному насінням і овочами, але деякі їх види, особливо ті, що поширені в Новій Зеландії – маорі, називають їх зелено‑брунатна кага й оливково‑зелена кеа, – їдять усе, що попадеться. Вони хапають навіть великих тварин, а в разі голоду не нехтують і падлом. Особливо кеа користуються поганою репутацією. Якось помітили, що на гірських пасовищах хтось важко ранив овець. Через рани на спині, завбільшки з долоню, тварини нерідко гинули. Уяви собі, яке велике було здивування вівчарів, коли внаслідок спостережень пастухів виявилось, що цих ран вівцям завдали папуги кеа. Це свідчить про те, як легко папуги можуть пристосовуватися до нових умов життя. Спочатку кеа були рослиноїдними птахами й ніколи не нападали на ссавців, хоча б тому, що останніх у Новій Зеландії не було. Після того, як на острови завезли овець, кеа обернулись на типових м’ясоїдних хижаків.
Аллан ладен був говорити на цю тему ще довго, але його покликала дружина:
– Мій любий, пан боцман Новицький проголосив тост за здоров’я господарів, а ти розповідаєш тут про папуг, – сказала вона, підморгуючи дочці, яка також знала про неприязнь батька до яскравих пернатих мешканців Австралії.
Саллі весело розсміялася й вигукнула:
– Томмі не знає, що кенгуру й папуги не дають нашому татові спати! Йди, йди вже, тату, до гостей. Я розповім Томмі, як спритно тубільці полюють на папуг за допомогою бумерангів.
Аллан із дружиною пішли до їдальні. Діти знову повернулись до теми розмови, яка їх цікавила. Час швидко минав. Мисливці повернулися до табору лише пізно ввечері.
Протягом наступних двох днів Томек іще двічі відвідав Саллі, яка його так полюбила, що, коли настав час прощатися, гірко розплакалась. Томек також був схвильований, але оскільки він був витриманим хлопцем, то зумів опанувати себе. Він навіть утішив Саллі, пообіцявши писати їй з дороги.

XIX
ЗОЛОТОШУКАЧІ ТА БУШРЕЙНДЖЕРИ

По закінченні полювання на сірих кенгуру Бентлі повів експедицію на південний схід до гірського пасма, біля підніжжя якого простяглася широка смуга бушу. Незабаром ловці заглибилися в зелені хащі, зовсім не схожі на ліс, що зустрічається в інших частинах світу. Із низькорослого чагарнику високо в небо здіймалися прямі, немов колони, стовбури евкаліптів, які, подібно до американських секвой у Каліфорнії, сягають тут велетенських розмірів. До суворих, сірих стовбурів цих гігантів тулилися деревоподібні папороті, висота яких сягала кількох метрів, стрункі аравкарії, пальми та мімози, квіти яких виділяли специфічний подразнювальний запах, дикі маслини та самшит. Де‑не‑де видніли величні кедри, сосни, а поруч із ними трав’яні дерева, розмаїті види акацій та казуарини з довгими, переплетеними гілками. Нелегка мандрівка через буш тривала вже декілька днів.
У цьому дивному для європейця лісі Томек почував себе не зовсім добре. Дивлячись на величезні евкаліпти, що майже не дають тіні, він чудувався ними, як колись чудувалися першовідкривачі Австралії. Томек швидко зрозумів, чому евкаліпти не дають тіні. Під впливом пекучих сонячних променів листя евкаліптів повертається до сонця своїми гострими краями, запобігаючи таким чином надмірному випаровуванню з них води. Взимку евкаліпти не скидали листя, зате щорічно змінювали кору, що звисала зі стовбурів довгими світлими язиками; від подиху вітру кора евкаліптів утворює тривожний шелест. Томек трохи повеселішав, коли серед невідомих йому рослин побачив звичайну лісову суницю.
Нарешті мисливці повернули до неглибокої долини, що навскоси підіймалась до заліснених гірських схилів. Через декілька годин їзди вони опинилися на краю великої галявини, вкритої буйною травою з розмаїттям квітів, серед яких панував «ва‑ ратак», національна квітка Нового Південного Уельсу. Галявина якнайкраще підходила для влаштування бази експедиції. З одного боку її оточував густий буш, з другого – здіймались високі гірські схили, що поросли гігантськими евкаліптами та кау‑ чуковйми деревами. Струмочок, що звивався серед зелені» в достатній мірі міг забезпечити експедицію водою.
Мабуть, ця галявина була знайома Бентлі, бо він без вагань зупинив караван й оголосив:
– У цих місцях зустрінемо надзвичайно цікавих представників австралійської фауни. Тут ми влаштуємо табір.
Кілька наступних днів мисливці старанно готувалися до ловитви малих звірят. У той час, коли інші майстрували відповідні клітки й виготовляли розмаїті пастки, Тоні блукав в околицях табору, вишукуючи сліди різних четвероногих. Австралієць, опинившись у своїй стихії, цілком змінився. Він скинув європейський одяг, який, за його словами, заважав рухам, і цілими днями пропадав у буші. Дитя австралійської природи, Тоні добре знав її таємниці. Як і всі місцеві тубільці, Тоні чудово давав собі раду в суворих умовах тутешнього клімату. Але насамперед він був неперевершеним майстром у ловах. Він легко знаходив ледь помітні сліди тварин, виявляв стежки, якими вони звичайно ходили. Від його гострого ока не могли сховатися навіть сліди маленької австралійської паланки, залишені на корі дерева. Крім того, Тоні відзначався надзвичайною терпеливістю, завдяки якій долав усякі перешкоди. Учасники експедиції були вражені його спритністю. Він умів стрибати, як кенгуру, й повзти, неначе змія. Користуючись мотузкою і сокиркою, міг забратися на верхівку височенного евкаліпта, а пальцями ніг підіймати з землі будь‑які предмети.
Тоні чудово знав звички й спосіб життя багатьох тварин Австралії. Він знав також, які пастки наставляти, щоб їх упіймати, й охоче ділився своїми знаннями зі звіроловами.
Вільмовський уважно прислухався до повідомлень Тоні, записував усе, що стосувалося тварин, яких вони мали намір вивезти до Європи. Томек поцікавився, навіщо батькові потрібні ці подробиці. Вільмовський відповів, що пізнання способу життя тварин необхідне для створення їм у зоопарку умов, близьких до природних. З того часу Томек ходив за Тоні скрізь, немов тінь. Він вирушав з ним у тривалі розвідувальні вилазки, вчився нелегкого мистецтва знаходити сліди тварин і використовував будь‑яку нагоду, щоб розпитати Тоні про різні дива тутешньої природи. Тоні полюбив польських мисливців за те, що вони ставились до австралійських тубільців так, як до білих людей. А відтоді, як Томекові вдалося завоювати довіру племені «людей‑кенгуру», Тоні ставився до нього з особливою симпатією. Тоні не скупився на слова, розповідаючи хлопцеві про все, що він знав, і Томек багато чого від нього навчився. Вже після кільканадцяти прогулянок із Тоні, під час яких вони шукали лігва різних звірів, Томек навчився орієнтуватись у лісі за листям дерев і навіть став розрізняти сліди деяких тварин. Із дня на день Томек щораз більше освоювався з австралійським бушем і з посмішкою згадував про те, як колись боявся заблудитися в ньому. Томек став наслідувати Тоні в усьому, що австралійцеві дуже подобалося. Обидва здружувалися все більше й більше.
Лови маленьких звірів не вимагали участі великої кількості мисливців. За порадою Бентлі було утворено чотири загони, для яких Тоні розробляв самостійні плани полювання. Деякі загони виходили на лови тварин як удень, так і вночі, оскільки деякі тварини жирували тільки вночі. Майже кожне полювання закінчувалося вдало завдяки ретельній підготовці всіх його деталей. Заздалегідь підготовлені клітки поступово стали заповнювати пійманими представниками австралійської фауни.
Це були лови, про які тільки міг мріяти Томек. Четвероногі, яких вони ловили, не зустрічались на інших континентах і переважно були цілком безпечні для людини. Томек міг полювати на них навіть сам‑один, що приносило йому величезне задоволення.
Вільмовський радо спостерігав за тим, як хлопець мужнів із кожним днем, набував досвіду та розважливості. Тому він майже не обмежував свободи сина, а навпаки, дозволяв йому брати участь у полюванні будь‑якого загону, і треба визнати, що Томек вибирав якнайцікавіші вилазки.
Якось після обіду Томек почав спостерігати за поведінкою трьох єхидн, спійманих минулої ночі й посаджених у клітки. Ці загадкові первісні ссавці, які разом із качконосами творять ряд однопрохідних, були в той час ще мало вивчені у зв’язку з труднощами спостереження за їхнім способом життя. Уже самий зовнішній вигляд незграбних звіряток збудив у Томека великий інтерес. Вони мали порівняно довгий, вузький, трубчастий дзьоб із зроговілої шкіри. Мордочка, а також місця «біля вух були вкриті гладкою щетиною, тимчасом як спину вкривали жорсткі та міцні голки, довжина яких сягала шести сантиметрів. Голки біля основи були блідо‑жовті, посередині – оранжеві, а на кінчиках – чорні. Прямі ноги й усе підчерев’я були вкриті темно‑коричневим гладеньким хутром. Довжина звірятка, враховуючи сантиметровий хвостик, сягала сорока сантиметрів.
Полювання на єхидн відбулося вночі, коли вони звичайно вилазили зі своїх нір на пошуки їжі. Засідку влаштували біля знайдених мурашників і термітників. Мурахи, терміти й личинки цих комах належать до ласих страв єхидн, які вміють діставати їжу з лабіринту мурашників довгим язиком, укритим липкою слиною.
Томек із великим задоволенням брав участь у полюванні на єхидн. Він переконався, що ці тварини не такі вже й беззахисні, як це здавалося спочатку. У хвилину небезпеки вони згорталися в клубочок, як наші їжаки, воднораз настовбурчуючи гострі голки, що стирчать із шерсті на спині. Якщо тільки був час, вони могли сильними лапами з гострими кігтями швидко заритися в землю. Сліди уколів гострими голками єхидн були на пальцях у Томека й на носі його улюбленця Динго. Незважаючи на це, мисливська вилазка Томека закінчилася успішно. Багато зоологічних парків і європейські вчені зоологи намагалися роздобути собі хоча б кілька єхидн для вивчення. Вони викльовувалися з яйця самки, а харчувалися молоком матері, що виступало на поверхні її живота крізь два отвори. Самка єхидни відкладала одне яйце, яке носила в сумці на животі. Молода єхидна деякий час росте в цій сумці й виходить із неї тоді, коли на спині з’являються гострі голки.
Серед спійманих трьох єхидн була одна самка. Томек розмірковував над тим, як переконатися, чи сидить молодий нащадок у її сумці, коли раптом до нього підійшов Тоні, котрий щойно повернувся з бушу. Томек глянув на слідопита. Той підморгнув йому й кивнув головою, що хоче поговорити з ним наодинці. Томек відразу забув про єхидн. Поведінка Тоні ясно свідчила про те, що йому вдалося зробити цікаве відкриття, про яке він не хоче говорити в присутності решти.
Як тільки вони опинилися за межами табору, Томек запитав:
– На чиї сліди ти натрапив?
– Я бачив двох коала, – пошепки повідомив австралієць.
– Ти нікому не казав про це? – гарячково спитав Томек.
– У цьому немає потреби, ми самі їх зловимо, – заспокоїв його Тоні.
– Коли вирушаємо на полювання?
– Ще не пора. Вдень гаряче, вони сплять, заховавшись у листі високих дерев. Тільки надвечір вони виходять шукати поживи. Коала розумні, не страждають у спеку. Чому людина повинна бути дурніша за них?
– Але ж вони можуть піти звідти, де ти їх бачив? – хвилювався Томек.
– Не бійся, коала ходять дуже повільно, ми знайдемо їх напевно.
– Добре, Тоні, зробимо так, як ти радиш…
До самого вечора Томек уникав зустрічей і розмов з учасниками експедиції. Він боявся, що його видасть схвильований вираз обличчя. Ото буде несподіванка, коли він принесе до табору коала, або, як його ще називають, сумчастого ведмедя! Щоправда, коала поширені в східній Австралії від Квінсленду до Вікторії, але досі їх упіймали зовсім мало, й учені ще мало знають про їхній спосіб життя. Томек чудово знав, що учасники експедиції‑дуже прагнуть упіймати сумчастого ведмедика.
Після нічного полювання Вільмовський, як правило, робив перерву, щоб звіролови могли відпочити. За його розпорядженням увечері цього ж таки дня всі повинні були рано лягати спати. Незважаючи на це, ніхто не дивувався, що перед самим заходом сонця Тоні заявив, що йде на пошуки нових слідів звірят. Томек відразу зголосився супроводжувати слідопита, і незабаром вони опинилися далеко від табору.
Тоні йшов упевнено, ніби то були вулиці добре знайомого міста. Через півгодини вони дійшли до евкаліптового гаю в буші. Тоні уважно оглянув верхів’я дерев, потім запропонував Томекові подивитися в напрямку, який він показав рукою:
– Коали прокинулися! Ти бачиш їх?
– Бачу, бачу, Тоні! О, які вони гарні! – вигукнув Томек, із задоволенням придивляючись до ведмежат.
Один коала сидів на рясно вкритій листям гілці дерева, другий ліз по товстому стовбурі. Австралійські ведмежата, нічого не підозрюючи, спокійно об’їдали листя дерева, притримуючи гілки передніми лапками, як це роблять наші білки. Вони лазили по дереву так повільно, що назва «австралійські лінюхи», яку часто вживають щодо коала, видалася Томекові цілком обґрунтованою.
Хлопець так захопився спостереженням за поведінкою оригінальних звірків, що навіть не помітив, як сутінки вкралися між дерева. Тоні перший звернув на це увагу:
– Дивитися будемо потім, а тепер ловімо коала. Зараз настане вечір, тоді нічого не побачимо.
– Ти маєш рацію, але як нам упіймати цих ведмежат?
– Ти лізь на дерево. Закинеш ласо на коала й спустиш його до мене на землю.
– Ти гадаєш, що вони не будуть захищатися?
– Нічого не бійся. Коала дуже добрий. Це не єхидна! – посміхаючись, відповів Тоні.
Закинувши шнур на плече, Томек почав швидко підійматися по стовбуру дерева. Коала, що сидів на нижчій гілці, не звертав на хлопця жодної уваги, й той без усяких перешкод дістався до коала на дуже близьку відстань. Знявши з плеча ласо, одним спритним рухом він накинув зашморг на шию тварини. Ведмедик спочатку опирався, чіпляючись кігтями за стовбур дерева, але коли зашморг затягнувся, він припинив усякі спроби звільнитися. Рука Томека заглибилась у м’яку шерсть тварини, що пахла евкаліптовим листям. Томек зв’язав ведмедика мотузкою ласо й повільно спустив його на землю; Тоні відразу ж підхопив звірятко. Томек тим часом поліз вище по стовбуру дерева ловити другого коала. Незабаром і той після короткого й не дуже відчайдушного опору опинився в неволі.

Коли мисливці попрямували з трофеями до табору, було вже зовсім темно. Щасливий Томек поспішав за Тоні. Кожен із них ніс одного коала. На подив Томека, ведмедики швидко змирилися зі своєю долею.
Почувши, що впіймано коала, усі учасники експедиції повибігали з наметів. Вони з цікавістю оглядали звіряток, подібних, як дві краплини води, до дитячих плюшевих ведмедиків.
Тулуб кожного ведмедика сягав близько шістдесяти сантиметрів довжини й біля тридцяти сантиметрів ширини. Коала зовсім позбавлені хвоста. На великій голові з тупим писком стирчали великі вуха, зарослі пухнастою шерстю. Тіло коала було вкрите хутром рудувато‑сірого кольору, що переходило на животі в жовтувато‑білий. Кожна з чотирьох лап коала була озброєна п’ятьма пальцями з гострими пазурами; лапи в коала відігравали роль чіпких органів. Як потім Томек переконався, пальці коала на двох передніх лапах були розташовані так, що два внутрішніх протистояли трьом зовнішнім, а на двох задніх чотирьом зовнішнім пальцям проти стояв один внутрішній. Бачачи гордість на обличчі Гомека, який приймав поздоровлення від старших товаришів, Тоні доброзичливо посміхався.
У планах експедиції передбачалось іще полювання на кенгурових щурів, яких тут називали потуру. Крім цього, треба було зловити вомбатів, які подібні до наших ховрашків, і сумчастих лисиць, що жили на деревах.
У перервах між окремими вилазками мисливцям доводилось виконувати різні термінові роботи. Для спійманих тварин треба було приготувати відповідні приміщення, в яких вони могли б щасливо пережити перший, найважчий для них період неволі.
Учасники експедиції були дуже задоволені результатами ловів і, попри виснажливу спеку, перебували в прекрасному настрої. Спека була така, що навіть уночі не відчувалось прохолоди. Тому не було нічого дивного, що всі з нетерпінням очікували вилазки в гори, де температура повітря й удень і вночі була значно нижчою. Тож коли, нарешті, стали готуватися до полювання на скельних кенгуру, Вільмовський був переконаний, що Томек із радістю сприйме цю звістку. Яким же було його здивування, коли хлопець заявив, що воліє залишитися в таборі.
– Я доглядатиму за тваринами, – пояснив він своє вирішення. – Деякі з них погано почувають себе в неволі, а вони ж такі милі та кумедні.
Вільмовський погодився. Йому здавалося, що полювання на скельних кенгуру в глибоких проваллях могло б становити певну небезпеку для хлопця, який відзначався великою імпульсивністю та підприємливістю. Отож Томек залишився в таборі, дозволивши товаришам узяти на полювання Динго. Крім Томека, доглядати за тваринами залишилось іще двоє чоловіків.
Якби Вільмовський уважніше придивився до виразу синового обличчя під час від’їзду, він, напевне, не так спокійно покинув би табір. Хлопець нетерпляче поглядав на вершників і в’ючних коней, навантажених клітками для кенгуру. У кутиках його вуст звичаїлася багатозначна посмішка.
Двоє матросів, залишених у таборі для догляду за тваринами, були дуже зайняті, і їм не залишалося часу приділити більше уваги хлопцеві, який завжди користувався в таборі великою свободою. Тому вони не заперечували, коли Томек заявив, що має намір здійснити невелику прогулянку. Незабаром Томек зі штуцером у руках вийшов із табору. Швидкою ходою він попрямував угору проти течії струмка, що витікав із глибокої ущелини.
Уже багато днів Томек мріяв про самостійну вилазку. Досвід, набутий під час полювання з Тоні в буші, вселив у нього впевненість у своїх силах, тому чекав лише доброї нагоди, щоб здійснити свій план. За словами Бентлі, вони перебували тепер на території, яку досліджував колись Стшелецький. Томек мріяв піти слідами відомого мандрівника й зробити відкриття, яке принесло б йому славу. На його думку, цього найлегше буде досягти, якщо здійсниш який‑небудь героїчний вчинок. Тим‑то він вирішив не брати участі в полюванні на скельних кенгуру, а здійснити в гори самостійну вилазку.
Томек спокійнісінько заглибився в ущелину з численними поворотами й порослу високими деревами. Він ішов угору проти течії струмка, який спливав мальовничими водоспадами з численних уступів скель. Прямовисні скелі широким півколом оточували глибоку ущелину, і тут панували прохолода й напівтемрява. Близько полудня Томек був уже досить далеко від табору. Місцевість навкруги здавалась дикою й безлюдною, навіть тварин ніде не було видно, але хлопець сміливо йшов уперед. Струмок не давав йому заблукати. Ущелина ставала все вужчою та вужчою. Та раптом, коли Томек дійшов до чергового повороту, шлях йому перепинив великий уламок скелі. Похмура дикість місця, цілковите безлюддя й тиша подіяли на Томека гнітюче, і він вирішив уже повернутися назад, як раптом йому здалося, що за уламком скелі лунають людські голоси.
«Хто може бути тут у цій пущі?» – здивувався Томек.
Йому здавалося, що він повинен, не марнуючи часу, повернутися до табору, але цікавість прикувала його до місця. Він прислухався. Так, не було жодного сумніву, що за скелястою стіною розмовляли люди.
«Подивлюся на них здалеку й повернуся до табору», – вирішив Томек.
Він обережно піднявся на вершину величезного уламка скелі. По‑пластунському підповз до самого краю. Тепер він міг уже й побачити, що відбувалось за поворотом ущелини. Висунув голову й завмер непорушно. За поворотом ущелина закінчувалася прямовисною стіною, що оточувала її півколом. Струмок витікав із глибокої щілини в скелі, біля підніжжя якої утворилась досить велика водойма.
На березі водойми Томек побачив намет і вогнище. Біля пригаслого вогнища сиділо двоє чоловіків, які вели між собою гостру розмову. Спочатку вони видалися йому дуже подібними один до одного. На груди їм спадали довгі бороди, а обличчя позаростали волоссям аж до самих брів… Проте Томек швидко помітив, що один із них був значно молодший.
– Якщо з нами трапиться нещастя, то тільки з твоєї вини, – провадив молодший, і голос його переходив у крик. – Як можна ризикувати так легковажно?
– У нашому становищі ризик уже не відіграє особливої ролі, – відповів старший. – Чи маємо якийсь інший вихід?
– Якби Томсон був на нашому місці, він давно покінчив би з нами! – вигукнув молодший. – Під час першого ж знайомства я помітив у його очах підлість.
– Я ще ніколи не заплямував рук людською кров’ю. Звідки в тебе підозра, що Томсон хоче позбавити нас нашої частки здобичі? – запитав старший.
– А чому він так довго не повертається? – питанням на питання відповів молодший.
– Він уже шість разів ходив у селище по харчі й усе було гаразд. Чому ж тепер повинно бути інакше? – стурбовано сказав старший. – Мені здається, що ми занадто довго перебуваємо в цій безлюдній місцевості. У нас здають нерви.
– Це правда, пора скінчити з усім цим, – уже спокійніше відгукнувся молодший. – Самий вигляд золотого піску недобре діє на розумові здібності людини. Треба було нам раніше накивати звідси п’ятами, та дідько приніс цих звіроловів.
– Скидаються на порядних людей, – заспокоїв його старший. – Але я з тобою цілком згоден, що в наших інтересах уникати будь‑якого розголосу.
– Про це, власне, я й турбуюся, тату, – погодився молодший. – Що раніше ми розстанемося з Томсоном, то краще для нас. Те, як він дивиться на золотий пісок, змушує мене остерігатися його.
– Тільки‑но Томсон повернеться, ми розділимо золото на три частини й розійдемося кожен у свій бік, – вирішив старший.
– Ми погано зробили, дозволивши йому піти по харчі.
– Іншого виходу у нас не було, – відповів старший. – Нас двоє проти одного. Адже батько й син не посваряться через золото. Але якби хтось із нас залишився з Томсоном наодинці, справа скінчилась би боротьбою та вбивством. Тільки перевага сили на нашому боці стримує Томсона від нападу.
Томек слухав цю розмову, затамувавши віддих. Він зрозумів, що на дні ущелини розігрується драма, підґрунтям якої було володіння золотом. Двоє бороданів, очевидно, говорили про відсутнього третього компаньйона. Томек не міг зрозуміти, чому троє чоловіків не можуть погодитися між собою? Чому ці двоє так холоднокровно говорять про боротьбу та вбивство? Адже вони повинні би бути задоволені, якщо їм дійсно вдалося знайти золото в цій дикій ущелині.
«Отже, так виглядають люди, які знайшли золото, – розмірковував Томек. – Яке це щастя, що я не маю нічого спільного з ними. Треба якнайшвидше втікати звідси, доки не з’явився третій золотошукач, якого так остерігаються ці два бородані».
Томек ще раз глянув в ущелину, щоб запам’ятати розташування стоянки золотошукачів. Поряд із бляшаними ночвами на березі струмка лежали якісь плескаті посудини й сита. Під прямовисною скелею стояв невеликий намет.
– Бр… як тут похмуро та сумно, – промимрив Томек, повільно рачкуючи назад.
І раптом над самісінькою його головою пролунав гучний протяжний сміх. Томек страшенно перелякався, подумавши, що його виявив третій золотошукач, який несподівано повернувся сюди. Він зірвався на рівні ноги, готовий тікати, але в цю мить протяжний сміх пролунав знову. Томека охопив понив. Замість похмурого золотошукача він побачив шаха з могутнім дзьобом; схиливши голову набік, и і ах видавав звуки, дуже схожі на протяжний людський регіт.
«Це, мабуть, коокабурра», – подумав Томек.
Нe встиг Томек прийти до тями, як в ущелині пролунав голосний крик. Сміх коокабурри привернув увагу бороданів до скелі. Тільки‑но Томек, злякавшись різкого сміху птаха, зірвався на ноги, сонячні промені відбилися від дула штуцера. Бородані помітили чоловічу голову й блиск зброї. Один із них схопив стару рушницю, а другий – револьвер. Підбадьорюючи себе войовничими вигуками, вони швидко подерлися на скелю.
Крики золотошукачів так налякали хлопця, що він застиг мов укопаний. І лише тоді, коли поряд із собою побачив волохату руку й бородате обличчя незнайомого чоловіка, жах, що охопив Томека, вивів його з заціпеніння.
– Рятуйте!.. Рятуйте, бандити! – відчайдушно закричав Томек і кинувся тікати.
Крик Томека про допомогу залишився без відповіді. Лише луна декілька разів повторила його. Бородані побачили хлопця, що втікав. Вони побігли за ним, роблячи великі стрибки. Хто б не був цей хлопець, його треба було знешкодити. Золотошукачі не мали анінайменшого сумніву, що він підслухав їхню розмову. На щастя, старший із них швидко опанував себе. В останню мить він підбив рукою цівку рушниці, з якої його син хотів вистрілити в хлопця. Рушниця вистрілила, але куля просвистіла в повітрі високо над головою Томека.
– Дурню, це ж не Томсон! – гнівно крикнув старший золотошукач. – Цього досить затримати й по всьому!
Молодший золотошукач кинув рушницю й погнався за хлопцем. Свист кулі подіяв на Томека, як удар батога. Він біг щодуху, і йому, напевне, вдалося б утекти, якби не впав, зачепившись ногою за корінь дерева, що стирчав із землі. Перше ніж Томек устиг підвестися, бородань, сопучи, немов ковальський міх, залізною рукою схопив його за горло.
– Рятуйте! – крикнув Томек.
– Мовчи, якщо тобі миле життя! – люто прошепотів золотошукач.
– Не вбивайте мене, я… нічого не чув, – тремтячим голосом пробелькотав Томек.
Це остаточно переконало золотошукача, що Томек підслухав його розмову з батьком.
– Що ти тут робиш? Тільки кажи правду! – грізно наскіпався він.
– Я вийшов прогулятися…
– Не бреши! Це Томсон послав тебе.
– Слово честі, ні! Звідки я міг би знати таку страшну людину?
– Отже, ти чув, що ми говорили про Томсона, – буркнув золотошукач.
Томек лише тепер схаменувся, що бовкнув зайве, але впиратися було вже пізно. Він злякано замовк, а золотошукач закинув його собі на спину й поніс до свого лігва. Там на них чекав старший золотошукач.
– Він підслухав нашу розмову, – коротко повідомив молодший, посадивши Томека на землю.
– Хто ти і як тебе звати? – запитав старший чоловік, пильно розглядаючи Томека.
– Я Томаш Вільмовський. Разом із батьком ловлю тварин для зоопарків, – відповів Томек.
– Я так і думав. Ти з того табору, що на галявині?
– Так, слово честі. Повірте мені, я не знаю ніякого Томсона. Я вийшов прогулятися й уже збирався повернути до табору, як раптом почув ваші голоси.
– Чому ти нас підслухував?
– Я зацікавився, хто може розмовляти в такій нелюдній місцевості. Потім злякався. Ну, й зрештою цей птах зі своїм реготом..
– Ха‑ха‑ха! Нічого не поробиш! Ми затримаємо тебе тут, поки не настане час забиратися звідси, – вирішив старший золотошукач. – Де твій батько?
– Поїхав ловити скельних кенгуру. Будь ласка, відпустіть мене до табору. Далебі, я нікому нічого не скажу.
– Коли батько повернеться з полювання? – допитував далі золотошукач, не звертаючи уваги на прохання хлопця.
– Через два‑три дні. Ви відпустите мене, правда ж?
– Скільки чоловік залишилось у таборі?
Томек подумав, коли він скаже правду, золотошукачі нападуть на табір. Тому швидко відповів:
– У таборі лишилось кілька матросів; вони бачили, в якому напрямку я пішов.
– Ну, тільки не лякай нас, – пробурмотів молодший золотошукач.
– Не будемо довго теревенити. Збираймо свої манатки й ходімо, незалежно від того, повернеться Томсон чи ні, – рішуче промовив старший. – Хлопець має рацію: вони напевне його шукатимуть.
– Яв цьому впевнений, – швидко підтвердив Томек.
– Прив’яжи його до дерева! – наказав старший золотошукач.
Томек не впирався. Тим часом другий бородань не гаяв часу. Він виніс із намету мішок і почав спритно пакувати речі. Начиння для промивання золота він кинув у кущі. Незабаром став знімати й складати намет, як раптом зі скелі пролунав грізний окрик:
– Руки вгору, кляті щури!
Золотошукачі завмерли на місці, повернувши голови до скелі. Томек також глянув туди. Його охопив жах. На скелі стояло п’ятеро здорованів. У руках вони стискали револьвери, спрямовані на золотошукачів.
– Що це означає, Томсоне? – спитав старший золотошукач, недовірливо позираючи в бік нападників.
– Ти настільки нахабний, наскільки й дурний, Джоне О’Донелл, – відповів Томсон. – Пташки приготувалися вилетіти з гніздечка, залишивши старого компаньйона без нічого? Так, так! Батечко цілком вартий свого підступного синочка!
– Ти мелеш дурниці, Томсоне! – сказав старший О’Донелл. – І зараз ти в цьому переконаєшся.
Томсон цинічно розсміявся й відповів:
– Я вже давно підозрював, що ви хочете пошити мене в дурні! Попрацюй з нами шість місяців, дурний Томсоне, а потім ми самі поділимо добуте нами золото. Досить було мені поїхати по продукти, як ви відразу стали готуватися до відльоту. Ну й дурні ж ви! Проте ви не на того натрапили. Це мої товариші; вони свідки вашої зради й прослідкують за справедливим розподілом золота. Приємний для вас сюрприз, ш?
– Брешеш, Томсоне! – заперечив старий О’Донелл. – Ти говориш неправду й добре про це знаєш.
– Брешу? А манатки спаковані, щоб дременути?
– Ми ліквідуємо цю стоянку тільки тому, що якісь звіролови вистежили нас в ущелині й тепер знають, чого ми тут сидимо, – пояснив старий О’Донелл. – А ось доказ! – І показав на Томека, прив’язаного до дерева.
– Що я бачу?! Ви захопили хлопця? – удавано здивувався Томсон. – Це вам так не минеться. Руки вгору!
– Томсоне, я бачу, ти шукаєш зачіпки! – закричав молодший О’Донелл.
– Я завжди знаходжу те, що шукаю! – саркастично посміхаючись, відповів Томсон. – Те, що ви захопили хлопця, ставить вас обох у становище злочинців. Руки вгору!
Вражений Томек, затамувавши подих, дивився на драматичну сцену, що розігралася перед ним. В очах молодого золотошукача спалахнули гнів і відчайдушна рішучість. Блискавичним рухом він вихопив револьвер.
Томсон, не вагаючись, натиснув курок. Гримнув постріл. На обличчі молодого О’Донелла з’явилась гримаса болю, проте дуло його револьвера плюнуло вогнем. Томсон похилився, обличчя його зблідло. Через хвилину він повільно скотився зі скелі й, розкинувши руки, непорушно застиг майже біля самих ніг золотошукача.
– Не стріляйте! Золото добре заховане! Без нас ви його не знайдете! – крикнув старий золотошукач до компаньйонів Томсона.
Четверо бандитів стояли в нерішучості, тримаючи зброю напоготові. Раптом шалька шансів на перемогу перехилилася на їх бік. Очі молодшого О’Донелла, якого поранив Томсон, заволоклися туманом, і він важко впав на мертве тіло супротивника.
– Ти програв, старий! – зловтішно розсміявся один із бандитів. – Нас четверо, а ти можеш розраховувати тільки на себе. Підніми лапи високо догори! Ми сходимо до тебе.

XX
ДОПОМОГА НАДХОДИТЬ

Бушрейнджери зібрали зброю, що валялась на землі, й склали її під скелею, після чого дозволили старому О’Донеллу зайнятися пораненим сином. У нього було навиліт пробите ліве плече. На щастя, рана виявилась не дуже небезпечною. Незабаром він опритомнів. Тільки‑но батько закінчив його перев’язувати, як бушрейнджери зв’язали обох золотошукачів мотузками. Після цього почалися гарячкові пошуки золота. Батько й син О’Донелли спостерігали за ними в похмурому мовчанні. Вони були переконані, що бандити не знайдуть їхнього скарбу, але усвідомлювали безнадійність свого становища. Стільки зусиль доклали вони, щоб намити золотого піску, який випадково виявили на дні гірського струмка, а тепер усе це доведеться віддати, щоб зберегти собі життя. Якщо добровільно не віддати золота, бандити безжалісно вб’ють їх. Вони не були впевнені й у тому, чи збережуть їм життя після видачі золотого піску.
– Ви добре заховали золото, – похвалив О’Донеллів один із бандитів, сідаючи поряд із ними. – Шкода часу на розшуки. Якщо віддасте золото добровільно, ми збережемо вам життя.
– Чого ти хочеш? – коротко спитав О’Донелл.
– Ви вбили нашого товариша. Та дідько з ним! Він перший натис курок. Поділімо золотий пісок на шість частин, і нехай кожен із нас отримає своє. Згода?
– Томсонові належала третя частина. Ми без вагань віддамо її вам, тому що це його власність. Цей пісок він добув власними руками.
– Не так категорично, дідуню. Коли припечемо тобі п’яти, ти швидко відкриєш, де заховано скарб.
– Ви не посмієте цього зробити!
Бандит хрипло розсміявся. Нахилився до О’Донелла й спитав:
– Ти що, не впізнаєш мене? Придивись‑но пильніше!
Обличчя бушрейнджера здалося О’Донеллові знайомим. Він напружив пам’ять. Ці холодні очі… вони йому знайомі. Й раптом О’Донелл згадав. Звичайно, він бачив це обличчя, причому не один раз. По всій Австралії були розвішані оголошення з портретом бандита.
– Картер! – вигукнув О’Донелл.
– Ну, нарешті! Тепер ти віриш, що я без вагань припалю тобі п’яти? Тепер ти знаєш, що за мою голову можна отримати чималу нагороду.
О’Донелл остаточно втратив надію на порятунок. Адже вони потрапили до рук Картера, постраху всіх доріг Нового Південного Уельсу. Так, цей чоловік ні перед чим не зупиниться, щоб здобути золото.
– Я бачу, що ми дійдемо до порозуміння, – заговорив Картер, спостерігаючи за своєю жертвою. – Кінна поліція останнім часом ішла по наших п’ятах. Треба було розділити банду на малі загони, щоб прорватися крізь поліцейські застави. Томсон був моєю людиною. Я два місяці чекав недалеко звідси, поки ви закінчите роботу.
– Коротше кажучи, Томсон був твоїм шпигуном, – пробурмотів О’Донелл.
– В його обов’язки входило повідомляти нас про термін відправлення золота з копалень до міста. Після останнього нападу йому довелося замітати сліди, й він пристав до вас. Саме тоді ви знайшли тут золото. Томсон мертвий, і оплакувати його смерть ми не будемо. Я дозволяю вам затримати дві частки золота з шести, тому що вашим душам і без того не вирватися з лап диявола, – відповів Картер.
– Що ж робити? Ми у ваших руках. Але сьогодні я вже не зможу дістати зі схованки золото. Треба почекати до ранку, – сказав О’Донелл, змирившись зі своєю долею.
– Де ти заховав золото? – наполягав Картер, грізно насупивши брови.
– Воно закопане на дні струмка. На світанку його дістану, й почнемо ділити.
– Я гадаю, О’Донелле, що тобі дороге власне життя…
– Буде так, як я сказав. Але що робити з цим хлопцем? Мабуть, краще відпустити його на волю.
– Хто він? – поцікавився Картер, кидаючи пильний погляд на юного бранця.
Томек, не втримавши в’їдливого погляду бандита, заплющив очі. О’Донелл тим часом розповів Картерові, як воно все сталося. З його слів виходило, що під час одного з переходів, який вони здійснювали разом із Томсоном, їм удалося випадково натрапити на золото в струмку. Проте це не було корінне родовище. Мабуть, золоті розсипи знаходяться десь угорі проти течії струмка. Те, що вони знайшли, – це пісок і самородки, які винесла вода і які осіли на дні водойми, що утворилась тоді, коли уламок скелі перекрив русло струмка. Золотошукачі не повідомили владу про своє відкриття. Протягом шести місяців вони старанно видобували золотий пісок у цій безлюдній, похмурій ущелині. Після того, як поблизу з’явилися звіролови, довелось відмовитися від дальших пошуків. Проте на дні струмка залишилося так мало золота, що не варто було ризикувати зустріччю з людьми, які розголосили б цю таємницю. На свою біду, Томек підслухав розмову О’Донеллів, що змусило їх затримати його, а самим негайно ліквідувати табір. Вони хотіли втекти раніше, ніж Томек розповів би про все своїм товаришам. Картер вислухав О’Донелла мовчки, відтак підійшов до Томека.
– Гм, отже, вас так налякав цей юнак? Розплющ очі, хлопче, й скажи, як тебе звати? – спитав бандит.
Томек повільно розплющив очі. На його лобі виступив холодний піт. Він намагався відповісти на запитання, але не міг вимовити жодного слова. Картер нахилився до нього, заглядаючи в обличчя. З‑за пояса він витяг довгого ножа з тонким довгим лезом. Обличчя Томека смертельно зблідло. Картер тим часом перерізав мотузки, що зв’язували його руки, й повчально сказав:
– О’Донелле! Дорослому чоловікові не годиться так чинити з хлопцем. Ви повелися з ним, як із дикуном. Ну, юначе, тепер ти скажеш, як тебе звати?
Томек полегшено зітхнув. Погляд бандита здався йому не таким уже й страшним.
– Я Томаш Вільмовський, – відповів він тремтячим голосом.
– Ти дійсно приїхав сюди з ловцями звірів?
– Так, це правда. Ми ловимо диких звірів для зоологічних парків у Європі.
– Сьогодні вранці ми зустріли групу вершників, які супроводжували коней із нав’юченими на них клітками. Це, певно, твої товариші?
– Вони вирушили на лови скельних кенгуру.
– Чому вони не взяли тебе із собою?
– Тому, що я… я хотів влаштувати самостійне полювання й залишився в таборі.
– Люблю зухів, які прагнуть до самостійності. Сам був таким у твоєму віці.
– Відпустіть мене до своїх. Вони вже давно, мабуть, занепокоєні моєю відсутністю.
– Тим більше вони зрадіють, коли побачать тебе цілим і неушкодженим завтра вранці! Такі малюки, як ти, здатні на різні фіґлі, які можуть не сподобатися дорослим. На деякий час мені треба зникнути звідси, а для цього потрібне золото О’Донеллів і кілька коней. Гадаю, що твій батечко не відмовиться дати мені коней за тебе. Тепер ти зрозумів, що ти мені потрібен?
– О, ви хочете зажадати за мене викуп?
– Ти правильно зрозумів, мій друже, гроші лежать на дорогах, треба лише вміти їх збирати. Мене називають Кривавим Картером, бо я вбив сімох ідіотів, які наступали мені на п’яти або ж хапалися за зброю у відповідь на мою пропозицію віддати мені дріб’язок зі своїх кишень. Я гадаю, що твоєму батькові життя сина дорожче за кількох коней. Отже, ти можеш спати спокійно.
Картер відійшов до своїх товаришів, які готувалися до ночівлі. Вони назбирали хмизу і, як тільки посутеніло, розклали вогнище. Приготували собі ложа й сіли до вечері. Щоб О’Донелли могли поїсти, їм розв’язали руки. Після вечері їх знову зв'язали.
Томек насилу проковтнув кілька шматків в’яленого м’яса. Картер наказав йому лягти біля вогнища. Томек лежав під низьким кущем і з жахом думав про своє становище. Він опинився в руках небезпечних злочинців. Вони, звичайно, повбивають О’Донеллів, а за нього вимагатимуть викупу. У таборі лишилось тільки двоє матросів. Що буде, якщо Картер дізнається про це?
Томек страшенно боявся Картера, який з такою байдужістю говорив про вбивства. Розмірковуючи про своє незавидне становище, Томек тремтів зі страху.
Час тягнувся повільно. Бушрейнджери полягали спати. Один із них залишився вартувати полонених і підгримувати вогнище. У нього було бридке віспувате обличчя. Він сів на уламок скелі й пильно вдивлявся в темний вихід з ущелини, час від часу уважно розглядаючи полонених, що спали. Томек пильно стежив за ним, не роблячи жодного руху. Новий вартовий так само пильно спостерігав за всім, що відбувалося навколо. Але коли його, в свою чергу, змінив третій бандит, становище змінилося: цей, не довго роздумуючи, підкинув хмизу у вогнище й негайно вклався спати. Позіхаючи на всю горлянку, охоронець споглядав зорі, що мерехтіли в небі.
Серце в грудях Томека забилося сильніше: голова бандита, що охороняв табір, схилилася на землю, й незабаром він поринув у сон, тихо похропуючи.
«Якщо я до світанку не повернуся до табору, станеться нещастя, – подумав Томек. – О, якби мені вдалося зараз утекти…»
Томек вирішив негайно здійснити задумане. Адже руки в нього були вільні. Картер зв’язав йому тільки ноги, бо не вважав, що переляканий хлопець зможе відважитись на втечу. У Томека зберігся його мисливський ніж. Під час боротьби з О’Донеллом його сорочка вилізла зі штанів і прикрила собою зброю, застромлену за пояс. Намацавши ручку ножа, Томек обережно витяг його з піхви й перерізав мотузку, що зв’язувала ноги.
«Якщо я вилізу на скелю, то шлях до втечі буде вільний, – подумав він. – Але що буде, коли хтось із бандитів прокинеться? Ох, краще про це не думати! Якби я мав хоча б мій штуцер!»
Томек уважно роззирнувся навколо. Його штуцер поблискував поруч із карабіном Картера біля самої голови заснулого бандита. Томек підвівся з землі й крок за кроком почав підкрадатися до сплячого Картера, не зводячи з нього очей. Хлопець відчував дивний холод, що пронизував усе його тіло; він затамував віддих, але серце скажено билося в грудях. Уже всього лише три кроки відділяли його від Картера, як раптом…
– Цссс!..
Томек зупинився як укопаний.
– Цссс!.. – знову почувся дивний звук.
Томек поглянув у тому напрямку, звідки долинуло це дивне сичання. О’Донелл кивав йому головою. Томек завагався, не знаючи, що робити, бо це ж через О’Донелла він опинився в цій страшній ситуації. Але якщо він не послухається бороданя, то той розбудить усіх бандитів своїм сичанням. Отож Томек обережно ступнув два кроки й опинився поруч із старим О’Донеллом.
– Ножа маєш? – пошепки запитав золотошукач.
Томек кивнув головою.
– Перетни мої пута, – шепнув бородань.
Томек із жахом відсахнувся. Нізащо в світі він не визволить людину, яка втягнула його в це жахливе становище. Бо що зробить О’Донелл, звільнившись від пут? Напевно кинеться на Картера. Почнеться боротьба. Звичайно, бандити вб’ють О’Донеллів, а тоді весь їхній гнів упаде на Томека. Ні, він не може й не повинен втручатися в порахунки цих страшних людей.
О’Донелл помітив його вагання. Кивком голови попросив нахилитися до нього. Томек виконав прохання.
– Боже мій, невже ти не розумієш, що вони вб’ють мене й мого сина, як тільки знайдуть золото? – прошепотів О’Донелл.
– Я побіжу до табору по допомогу, – тихо відповів Томек.
– Не встигнеш… Благаю тебе, не віддавай нас, беззбройних, на поталу цим… убивцям… Дозволь мені загинути, як належить чоловікові.
Томек усе ще вагався. Чи можна відмовити в допомозі золотошукачеві, який потрапив у скрутне становище? При світлі згасаючого вогнища Томек побачив його благальні очі, з яких тепер по його обличчю, поораному зморшками, котилися сльози. Хлопець раптом зрозумів: якщо він не виконає прохання старого, то ці очі переслідуватимуть його до кінця життя.
Томек не став вагатися більше ані хвилини. Приклавши палець до уст, він наказав старому О’Донеллу мовчати. Вийняв ножа й, перерізавши вузли на ногах і руках бороданя, передав йому ножа. О’Донелл міцно потис Томекові руку й далі непорушно лежав на землі. Томек зрозумів: О’Донелл дає йому час для втечі. Але втеча… без зброї… ні, це неможливо.
Томек обережно почав посуватися в бік штуцера. Ось він уже зовсім біля нього. Досить простягти руку. Томек повільно випростовує праву руку в бік блискучої цівки, рівночасно втупивши погляд в обличчя сплячого Картера. Але що це? Картер дивиться на нього з‑під легко примружених повік. Рука Томека непорушно застигла в повітрі. Обман зору чи дійсність? Картер дивиться на нього? Томек відчуває на собі холодний, безжалісний погляд бандита…
«Він не спить!» – подумав Томек, відчуваючи, як від страху в нього на голові волосся стало дибки. У голові блискавкою сяйнула думка: «Треба схопити штуцер». Томек знав, що патрон уже загнаний у дуло, але чи зможе він вистрілити у сплячого? Ні, ні! Він не зможе цього зробити.
І раптом почувся хрипкий голос Картера:
– Іди спати, щеня, а то скручу тобі голову, як курчаті!
Томека пронизало холодне тремтіння. Адже О’Донелл упевнений, що цей страшний бандит дотримає свого слова. Що буде з Томеком, коли обидва золотошукачі загинуть від руки Картера? Що буде з його товаришами в таборі? Томек раптом зрозумів, що Картер гірший за того тигра, якого йому довелося застрелити… Томек схопив штуцера.
Картер скочив на ноги швидко й спритно, наче кіт.
– Ходи сюди! Тебе треба зв’язати… – буркнув він.
Слова бандита розбудили вартового. Він підхопився з землі, голосно лаючись, і підкинув хмизу у вогнище. Посхоплювалися й інші бандити.
– Ану, негайно до мене, ти!.. – І Картер рушив до Томека.
– Картере! Стій! Ні кроку!.. – крикнув Томек. – Буду стріляти! Далебі вистрілю!
Томек крок за кроком відступав і, нарешті, вперся спиною в скелю. Картер повільно йшов за ним, втупивши в нього холодний погляд. Він не злякався навіть металевого клацання запобіжника.
Палець Томека вже був готовий натиснути курок. Нараз він швидше відчув, ніж побачив біля своїх ніг Динго, глухе, злобливе гарчання якого перейшло в протяжне завивання. Тільки‑но Томек побачив свого Динго, що став між ним і бандитом, у його серці зажевріла надія. Поява собаки була доказом, що допомога вже близько. Тим часом Динго присів на задні лапи. Шерсть на його загривку наїжилась. Вишкіривши гострі зуби, Динго готувався до стрибка.
Картер зупинився. Його права рука повільно опускалася до руків’я револьвера. Він не звертав уваги на те, що цівка штуцера звелася на висоту його грудей.
Раптом пролунав протяжний свист. Якийсь темний предмет упав на землю біля вогнища, відбився від неї й, описавши коротку дугу в повітрі, влучив Картера в скроню. Бандит важко осів на землю. Перш ніж здивовані бушрейнджери схопили зброю, з майданчика на скелі зіскочило двоє чоловіків. Томек упізнав їх відразу. Це були Тоні та Смуга. Тоні кинувся на вартового, який виймав з кобури револьвер. У смертельному поєдинку вони покотилися по землі. Не вагаючись жодної хвилини, Смуга кинувся на двох інших бандитів. Лівим кулаком він зацідив бушрейнджера в підборіддя так, що той поточився, проте не впав і вихопив з‑за пояса ножа. Смуга вдарив його ще раз. Бандит важко гепнув на землю, широко розкинувши руки. У цю мить пролунав постріл. Смуга миттю припав до землі; куля зі свистом пролетіла над його головою. Смуга скочив на ноги й кинувся на четвертого бандита. Той не встиг вистрелити вдруге – старий О’Донелл стрибнув йому на спину й усією вагою свого тіла звалив на землю. Смуга підбіг до них і ногою вибив револьвер із руки бандита. З допомогою Тоні й О’Донелла він швидко зв’язав бушрейнджера.
– Що ти зробив зі своїм супротивником, Тоні? – запитав Смуга.
– Лежить зв’язаний, – коротко відповів Тоні.
Удвох вони підбігли до Томека. Той стояв, упершись спиною в скелю, й притискав до грудей штуцер. Перед Томеком і Картером, що лежав навпроти, припав до землі Динго, готовий до захисту свого господаря.
– Ось і все, дорогий Томеку, уже по всьому! – сказав Смуга й, звертаючись до Тоні, додав: – Займися Картером.
– Не треба, – лаконічно відповів Тоні.
О’Донелл нахилився над розпластаним на землі ватажком банди. Через хвилину мовив:
– Сто чортів! Ніколи б не думав, що шматком дерева можна так легко вбити людину. Картер мертвий!
– Картер погана біла людина. Він хотів скривдити мого маленького «паппа». Він більше не підійме на нього руки, – заявив Тоні, грізно поглядаючи на бушрейнджерів.
– За голову Картера оголошено велику винагороду, – повідомив О’Донелл.
– Мене це не стосується. Томеку, що тут трапилось? – спитав Тоні, кидаючи на О’Донелла пронизливий погляд.
Тоні ніжно обійняв Томека й повів його до вогнища. Томек коротко розповів про події минулого дня. Коли Томек згадав, що О’Донелл упіймав його, Тоні з докором подивився на золотошукача.
– Ми дуже шкодуємо, що так вчинили з тобою, хлопче, – сказав старший О’Донелл. – Ми не хотіли тебе скривдити. Ми бідні люди. Побоювання втратити все, що ми так важко здобули, вкинуло нас у відчай.
– Злидні погнали нас у чужі краї, й у пошуках роботи ми забились аж сюди, – додав молодий О’Донелл. – Ми знайшли трохи золота й хотіли повернутися до Ірландії, щоб розпочати нове життя. Ми відчували, що наш випадковий товариш, Томсон, готує нам якусь підлість. Але ми не збиралися його обманювати.
– Наші здогади справдилися. Томсона підіслав Картер, якому було потрібне золото, щоб полегшити втечу від поліції, – провадив старий О’Донелл. – Немає жодного сумніву, що ви врятували нам життя. Що ж, ми прості люди. Не вміємо словами виразити свою вдячність. Тому скажу коротко: частина золота, яка належала Томсонові, переходить у вашу власність…
– Золотий пісок тільки на короткий час затьмарив нам розум, – гаряче докинув молодий О’Донелл.
– Щодо мене, то я й слухати не хочу про ваше золото. Я допоміг би вам і без будь‑якої плати. Шкода лише, що ви не виявили довір’я нашому молодому другові, який, незважаючи на ваш учинок щодо нього та власну небезпеку… звільнив вас від пут, – сухо зазначив Смуга.
– Мала Голова має велике серце, тому я вважаю його своїм паппа, тобто братом. Його вороги – мої вороги, – втрутився Тоні. – Мій бумеранг летить, як птах, і вразить будь‑кого, хто скривдить Томека.
– Тоні, ти справді хочеш бути моїм другом? – запитав Томек, хапаючи Тоні за руку.
– У Тоні лише одне слово. Я – твій брат, – поважно відповів тубілець, міцно стискаючи хлопцеву руку. – Ти не вистрілиш в австралійця, як у дикого динго…
– О, Тоні! Я не міг би вистрілити в людину. Навіть у Картера. Я цілився в нього, але не міг натиснути курок, хоч боявся його більше, ніж тигра.
– Я дуже радий, що тобі не довелося стріляти в Картера, – сказав Смуга. – Я волів би віддати Картера в руки поліції. Його, напевно, не минула б заслужена кара, як і не мине вона і його компаньйонів, яких ми передамо владі.
О’Донелли мовчки слухали цю розмову. Почуття безпеки сповнювало їх радістю. Бажаючи ще раз виявити свою вдячність, старший із них сказав:
– Дуже прошу тебе не ображатися на нас. Перед тобою, Томмі, ще довге життя. Вважаю, що під час мандрів по світу тобі знадобляться гроші. Візьми від нас частину золота. Вранці розділимо увесь золотий пісок.
– Ні, ні! Залиште собі ваше золото! Якби я взяв його бодай крихту, Томсон і Картер снилися б мені ночами! – вигукнув Томек. – Я тільки хотів би якнайшвидше покинути цю жахливу ущелину.
– Томмі мудро каже. Золотий пісок приносить білим людям горе, – похвалив його Тоні.
– На жаль, Томеку, нам доведеться тут переночувати, – заявив Смуга. – Вранці ми заберемо бушрейнджерів до табору й віддамо їх до рук поліції. Вони заслужили кару.
– Тут стало холодно і… якось неприємно… Я, мабуть, не зможу заснути, – відповів Томек, притискаючи до себе Динго.
– Незабаром розвидниться. Посидимо біля вогнища до світанку, – заспокоїв його Смуга.
– Ви мені ще не сказали: як ви тут опинилися? – запитав Томек.
– Коли ми їхали полювати на гірських кенгуру, то дорогою зустріли п’ятьох чоловіків, які здалися нам підозрілими. Вони видали себе за стригунів овець і стверджували, що йдуть на північ у пошуках роботи. Ми розсталися з ними й поїхали далі. Коли ми опинилися на високому пагорбі, звідки добре було видно околиці, то переконалися, що замість того, аби їхати на північ, вони подалися на південь, просто в напрямку нашого табору. Ми спостерігали за ними в бінокль доти, аж поки вони зникли в густих заростях бушу. Твій батько почав хвилюватися за тебе й за людей, які залишилися в таборі. Я запропонував, що поїду до табору й попереджу вас про те, що поблизу перебувають підозрілі типи. Тоні вирішив супроводжувати мене, щоб я не збився з дороги. Ми взяли із собою й Динго. У таборі застали двох наших товаришів, занепокоєних твоєю тривалою відсутністю. Вони думали, що ти поїхав за нами. Тоні спало на думку пустити твоїми слідами Динго, й собака привів нас аж сюди. Ми вилізли на скелю й побачили зв’язаних людей та сплячих волоцюг. Поки отямилися від подиву, ти встав і попрямував до вогнища. Нам довелося з усіх сил стримувати Динго, який рвався до тебе. Ми чекали лише сприятливого моменту, щоб знешкодити твоїх переслідувачів. Ми бачили, як ти перерізав пута на О’Донеллі. Потім один із волоцюг прокинувся, й ти голосно назвав його прізвище. Тоні відразу пояснив мені, що це дуже грізний бандит. Я боявся стріляти, тому що Картер був поруч із тобою. Динго, почувши твій голос, вирвався з рук Тоні. Не можна було гаяти ні секунди. Тоні знешкодив Картера бумерангом. Решту ти вже знаєш.
– Тато не буде хвилюватися через вашу тривалу відсутність? – стурбовано спитав Томек.
– Я його попередив, що ми можемо заночувати в таборі, аби оберегти вас від небезпеки.
– О, як дооре, що ви прибули вчасно! Я дуже боявся й… навіть зараз іще чогось потерпаю…
– Оце найкращий доказ того, що австралійські пущі не зовсім безпечні для молодих людей. Через те раджу тобі не влаштовувати більше самостійних прогулянок без попереднього дозволу батька. Ти уявляєш собі, скільки горя зазнав би він, якби з тобою щось сталося? Ти повинен бути слухняним сином, дисциплінованим учасником нашої експедиції, адже батько так тобі довіряє.
– Слово честі, я нічого поганого не хотів зробити. Це сталося якось само собою, – виправдовувався Томек.
– У тому, що ти не хотів нічого поганого, я цілком переконаний. Але ти повинен зрозуміти, що слухняність аж ніяк не означає обмеження самостійності. Твій батько – керівник експедиції, й усі її учасники зобов’язані підкорятися йому. Хіба зможемо ми взяти тебе в африканську експедицію, якщо не будемо впевнені у зваженості твоєї поведінки?
Томек насупив брови, розмірковуючи над словами Смуги. Досі він не задумувався над тим, що своєю поведінкою зловживає довір’ям, яке йому виявили. Адже Смуга напевно бажає йому тільки добра. Ні, він не сміє допустити до того, щоб батько й такі друзі, як Смуга та боцман Новицький, перестали йому вірити. Глянувши Смузі просто в очі, Томек сказав:
– Даю слово, що від сьогодні повідомлятиму батька про всі мої плани.
– Звичайно, перед тим, як приступити до їх здійснення, – додав Смуга.
– Так, я вирішив це безповоротно. Ви мені вірите?
– Вірю, Томеку. І на доказ цього поновлюю своє запрошення взяти участь в експедиції до Африки.
– Коли ми туди поїдемо?
– Мабуть, наступного року. Сподіваюся, ти будеш старанно вчитися, щоб заслужити згоду батька.
Від думки про школу Томек важко зітхнув, але відразу ж повеселів, згадавши запрошення до Африки.
– Що ж, нічого не вдієш! Я готовий обернутися навіть на книжкового черв’яка, – сказав Томек. – А на яких тварин ми полюватимемо?
– О, це буде полювання на великого звіра. Кенгуру й навіть дикі собаки динго дуже лагідні тварини в порівнянні з тими, які живуть в африканській саванні й джунглях. Ми там зустрінемо слонів, левів, буйволів, гіпопотамів, носорогів, жираф, антилоп, горил і багатьох інших тварин, про яких мріє кожен справжній мисливець. Для нас Африка – це справжня копальня золота.
– Скажіть, чи африканські негри такі ж добродушні, як і корінні мешканці Австралії? – запитав Томек, недовірливо поглядаючи на зв’язаних бушрейнджерів.
– Африканських тубільців не можна порівнювати з австралійцями. Досить згадати хоча б про войовничих велетнів‑масаїв або про карликів‑пігмеїв, які використовують у війні отруйні стріли, щоб переконатися в істотній різниці.
– Чи це не означає, що наша наступна мисливська експедиція до Африки буде небезпечніша, ніж австралійська? – запитав Томек.
– Звичайно, і не тільки з огляду на войовничість деяких негритянських племен, – відповів Смуга.
– Напевно, ви маєте на думці хижаків, – мовив хлопець.
– Так, саме про це я хотів сказати, – підтвердив Смуга. – Треба добре вивчити поведінку різних звірів, і то не тільки хижаків, щоб уникнути загрозливих для життя ситуацій.
– Я гадав, що небезпека може нам загрожувати лише з боку хижаків.
– Ти помиляєшся, бо, наприклад, підступний і на вигляд неповороткий африканський буйвіл часто стає набагато грізніший від хижого лева, – пояснив Смуга. – Якщо не влучиш за першим пострілом і він утече поранений, тоді сам починає йти слідами мисливця, і його несподіваний напад переважно закінчується смертю мисливця.
– Прошу вас, розповідайте ще й ще про різних африканських звірів!
Томек із цікавістю слухав розповідь Смуги й незабаром забув про боротьбу з бушрейнджерами. І тільки перед самим світанком заснув зі штуцером у руках, поклавши голову на Динго замість подушки. Йому снилися незвичайні пригоди на Чорному континенті.
Смуга з посмішкою дивився на сплячого хлопця. Він згадав про молоді літа, коли жага пригод кинула його у вир блукань по світу. З того часу якось так дивно виходило, що, де б він не опинився, перед ним виростали небезпеки, немов гриби після дощу. Він уже звик до них і вважав їх своїм щоденним хлібом. Ловитва диких тварин припала йому до душі. Він умів підпорядкувати своїй волі найдикіших звірів, проте не жорстокістю, а рішучістю й лагідністю. Хоча Смуга був чудовим стрільцем, він убивав тварин лише в разі крайньої потреби. Після того як Томекові довелося застрілити на кораблі тигра, Смуга помітив у його очах жаль. Саме тому він відчував до хлопця довір’я й став його другом.
Досвідчений ловець відчув у душі Томека жагу пригод. Доказом цього могли правити переживання під час австралійської експедиції. Смуга сумнівався, чи Томек дотримає свого слова, яке він дав під його сильним тиском. Адже йшлося про безпеку хлопця. Учасники експедиції вважали Томека трохи не амулетом, що приносить їм усім щастя. Адже це він урятував Смугу, застріливши тигра, і він же вмовив тубільців взяти участь в облаві на кенгуру та страусів; зрештою, ніхто інший, як Томек, знайшов маленьку Саллі, що заблукала в буші, а тепер урятував від неминучої смерті золотошукачів. Томека скрізь супроводжували пригоди в найкращому розумінні цього слова. Недаремно Тоні якось сказав про Томека:»У Томека велике серце, й воно скрізь приваблює до нього друзів».
Юнак спав глибоким сном; Смуга перервав свої роздуми. Він вирішив, що Томекові краще не бачити видачу й арешт бушрейнджерів, тому подумав, що ліпше залишити сплячого хлопця в ущелині під опікою пораненого молодого золотошукача й повернутися до нього після здачі бандитів у найближчу поліційну управу. Смуга безшумно підвівся. В його очах не було вже добросердя.
– Тоні! Томек нарешті заснув, – тихо сказав він. – Тепер можемо зайнятися бандитами. Відвеземо їх до найближчого поселення.
Не гаючи часу, вони розв’язали бушрейнджерів, наказали їм зробити з гілок ноші, необхідні для перенесення тіл двох убитих бандитів до селища. Незабаром бушрейнджери поклали своїх мертвих товаришів на ноші й понесли їх під конвоєм Смуги, Тоні та старшого О’Донелла до табору мисливців. Звідти їх мали відправити далі возом.

XXI
НА ГОРІ КОСТЮШКА

Томек час від часу нетерпляче поглядав на гірське пасмо. Він очікував повернення батька з полювання на гірських кенгуру. Відтоді, як Тоні й Смуга поїхали, він не виходив із табору. Неухильно дотримувався даного слова, а щоб скоротити час очікування, доглядав за тваринами. У вільний час дивився в бінокль на гори, сподіваючись побачити батька, який повертається з полювання.
Від часу небезпечної пригоди з бушрейнджерами минуло вже два дні. Смуга особисто відвіз бандитів до найближчого містечка, де випадково зустрів патруль кінної поліції. Представники закону склали акт про смерть Картера й Томсона та поховали їх без будь‑яких церемоній. Бандитів, що вціліли, закували в кайдани й повезли до міста, тому не було ніякого сумніву, що їм не минути заслуженої кари. Після цього Смуга повернувся до табору золотошукачів. О’Донелл прагнув якнайшвидше виїхати звідси, але не міг цього зробити через пораненого сина. Смуга привіз із собою похідну аптечку з ліками й допоміг перев’язати пораненого. Потім, не гаючи більше часу, відвіз Томека до табору експедиції, а сам приєднався до загону мисливців, які полювали на кенгуру. Тоні не брав участі в операції передавання бушрейнджерів поліції. За наказом Смуги він поїхав у гори, де повинен був знайти Вільмовського й розповісти йому про все, що трапилося.
Таким чином, Томек знову залишився в таборі з двома матросами й з нетерпінням очікував повернення батька. Терпеливість його була піддана тривалому випробуванню. Полювання затягувалося; мисливці вже шість днів перебували поза табором. Томек першим побачив тих, що поверталися із здобиччю. Він скочив у сідло свого поні й помчав їм назустріч. Незабаром він уже міцно обіймав батька. З провинним виглядом чекав докорів. Але Вільмовський, поінформований Смугою про переживання сина, не сердився на нього.
– Як себе почуває поранений золотошукач? – запитав Вільмовський після перших слів привітання.
– Не знаю, тату, але сподіваюся, що йому вже краще, – відповів Томек, радіючи, що батько не дорікнув йому за самочинність.
– Чому ж ти не відвідав його? Часу в тебе було достатньо.
– Гм, якщо сказати правду, то в мене було велике бажання зробити це, але я пообіцяв Смузі, що без твого дозволу більш не залишу табору. Тому в очікуванні твого повернення я доглядав тварин.
– Я вважав, що тобі треба заглянути до золотошукачів і довідатися, чи не потрібна їм наша допомога.
– Може, ми пішли б туди разом? – запропонував Томек.
– Я переконаний, що вони прагнуть зберегти в таємниці своє перебування в ущелині. Гадаю, буде краще, якщо ти відвідаєш їх сам. Тільки спитай, чи не потрібна їм якась наша допомога.
Цього дня Томек так і не встиг відвідати О’Донеллів. До заходу сонця він оглядав зловлених тварин. Крім невеликих, спритних гірських кенгуру, мисливці впіймали дві плащоносні ящірки. Ці плазуни, довжина яких сягає метра, мали на голові та шиї шкіряну складку, що дуже нагадує комір. Вони бігали на задніх лапах, як кенгуру. Мисливці зловили також кілька ящірок‑молохів, тіла яких укриті шкіряними шипами різних розмірів, тигрову змію, лусконогу ящірку та пару птахів, т. зв. великих зимородків, або коокабурра. Останні відразу нагадали Томекові О’Донеллів. Адже це коокабурра своїм неприємним хихотінням привернула увагу золотошукачів до Томека, який намагався сховатися від них. Але, на жаль, уже було пізно для прогулянки до ущелини золотошукачів. Томек вирішив піти туди із самого ранку. Це мав бути його прощальний візит до О’Донеллів, оскільки австралійська експедиція звіроловів уже закінчувалася. В обмін на ведмедиків коала й кількох гірських кенгуру Бентлі зобов’язувався дати звіроловам низку цікавих австралійських птахів, яких було багато в зоологічному парку Мельбурна.
Уранці наступного дня Томек осідлав поні й разом із Динго вирушив в ущелину. Без будь‑яких перешкод він дістався до скелі, що перекривала шлях до стоянки золотошукачів. Томек прив’язав поні до дерева, а сам разом із Динго видерся на скелю. О’Донелли сиділи біля вогнища. Вони смажили рибу, яку зловили в струмку. Томек зістрибнув зі скелі й підбіг до них.
– Ого, у нас приємний гість! – вигукнув старший О’Донелл, побачивши Томека. – А я вже думав, що ти образився. Я радий, що можу попрощатися з тобою перед від’їздом з Австралії.
– Я приїхав довідатися, чи не потрібна вам наша допомога. Бачу, що ваш син почуває себе значно краще, – відповів Томек.
– Рана вже заживає. Завтра вирушаємо до Сіднея, звідки кораблі відпливають до Європи. Ми повертаємося на батьківщину, до Ірландії. Завдяки тобі ми повернемося туди з грішми, потрібними для того, щоб розпочати нове життя.
– Ми також незабаром залишимо Австралію, – повідомив Томек.
О’Донелли на кожному кроці виявляли Томекові свою вдячність. Вони пригостили його сніданком, а потім провели час у дружній бесіді. Допіру по двох годинах Томек почав збиратися в дорогу до табору. Під час прощання старий О’Донелл дуже розхвилювався. Він затримав у руці Томекову долоню й промовив:
– Я приготував тобі маленький дарунок на згадку. Він зацікавить тебе, оскільки це свого роду річ унікальна. В ущелині я знайшов дивовижну глину, що змінює свій колір, коли занурити її в морську воду. За вагою шматка цієї глини можна зробити висновок, що вона – не звичайна.
По цих словах О’Донелл вийняв із заплічника шматок глини завбільшки з кулак дорослого чоловіка й акуратно загорнув його в картату носову хустинку.
– Пообіцяй мені, що ти нікому не покажеш цієї глини доти, доки не зануриш її в морську воду. Це буде для тебе сюрприз, а для мене велика приємність. Добре? – попрохав О’Донелл.
– Якщо ви бажаєте, я огляну ваш подарунок на кораблі, де в мене буде досить морської води.
– Я переконаний, що такий джентльмен, як ти, дотримає свого слова.
Томек ледве стримував сміх. Ну й дивак цей старий! Чому він із такою повагою говорить про шматок звичайнісінької глини? Але Томек не мав наміру позбавляти старого задоволення. Тому він узяв згорток і насилу запхав його до кишені.
– Тільки не загуби, – нагадав О’Донелл. – Це буде для тебе приємна несподіванка.
– Дуже дякую. Не загублю, будьте спокійні, – пообіцяв Томек, прощаючись із золотошукачами.
Томек рушив назад до табору. Важкий шматок глини дуже заважав йому в дорозі. Прибувши до табору, він зразу кинув дарунок О’Донелла у валізку й тут же забув про нього.
У наступні кілька днів звіролови активно готувалися до від’їзду: майстрували клітки для тварин, робили запаси корму для них. Нарешті настав час від’їзду. Одного дня на світанку звіролови згорнули табір і вирушили на південь. Вони їхали дуже повільно, оскільки везли із собою велику кількість упійманих тварин. Час від часу доводилося зупинятись на тривалий відпочинок, вичищати клітки, годувати тварин, поповнювати запаси кормів, що забирало чимало часу. Але турбота про гігієну тварин давала чудові результати. Чотириногі в’язні добре переносили неволю. Деякі з них навіть устигли подружитися з ловцями.
Наближався кінець листопада. Спека далася мандрівникам узнаки. Вільмовський із тривогою очікував настання найжаркішого в Австралії місяця літа, яке мало розпочатися через кілька днів. Нечисленні річки та струмки, що витікали з гір, почали пересихати, трава жовкла прямо на очах, земля твердла й тріскалась від спеки. Побоювання Бентлі, що літо буде засушливим, справджувалися.
Нарешті, після дуже виснажливої дороги, експедиція досягла берега річки. Бентлі вважав, що це одна з приток річки Муррей. На його думку, за два дні їзди вниз за течією цієї притоки знаходилася залізнична станція. Тепер забезпечення експедиції водою було гарантоване. Вільмовський, щоб дати відпочинок людям і коням, розпорядився зробити кількаденний привал. Майже весь пообідній час звіролови розвантажували клітки з тваринами та встановлювали намети.
Під вечір Томек вирішив скупатися в річці. Він роздягнувся й разом із Динго з задоволенням хлюпався в теплій воді. Скупавшись, вони почали бродити по воді біля самого берега. Раптом грізне гарчання собаки привернуло його увагу. Динго побачив якесь дивне звірятко й поплив до нього з усіх сил. Томек побіг услід за ним. Він побачив спинку тварини, що виступала з води й була вкрита шерстю; голова дивної істоти закінчувалася дзьобом, подібним до качиного. Томек тут же пригадав, що Смуга дорогою з Варшави до Трієста розповідав йому про подібних звіряток, які живуть в Австралії.
– На допомогу! Качконіс! – про всяк випадок крикнув він, оскільки не був упевнений, чи безпечна ця дивна тваринка.
Але поки прибігли мисливці, качконіс пірнув під воду, махнувши хвостом під самісіньким носом у Динго. Собака пірнув за ним у воду, але незабаром виплив на поверхню, голосно пирскаючи.
– Що трапилось? – з тривогою запитав Вільмовський, зупинившись на березі річки.
– Я бачив качконоса! Динго намагався його схопити, але він пірнув у воду біля самого берега, – схвильовано повідомив Томек.
– Як виглядала ця тварина? – запитав Бентлі.
– Вона мала дзьоб, як качка.
– Можливо, це справді був качконіс. Ці тварини в сутінках виходять із нір на пошуки поживи. Куди він сховався? – розпитував Бентлі.
– Тут, біля самісінького берега.
– Помацай рукою, чи немає там отвору, що веде до його нори, – порадив Смуга.
Томек наблизився до берега. Через хвилину він вигукнув:
– Так, так! Правильно! Я намацав отвір, подібний до входу в нору!
– Чудово! Як ви гадаєте, чи не пополювати нам на качконосів? – запитав Бентлі.
– Мені не доводилося чути, щоб качконоси витримували неволю, – зауважив Вільмовський. – У всякому разі їх немає в жодному із зоологічних парків.
– Це правда, що качконоси дуже погано переносять неволю. Мабуть, ми не знаємо правил їх утримання. Тубільці ловлять їх заради м’яса та хутра, з якого шиють собі шапки, – додав Бентлі.
– Привезти до Європи живого качконоса було б неабияким успіхом нашої експедиції, – втрутився Смуга.
– Спробуємо його впіймати, якщо вже нам трапилася така нагода, – вирішив Вільмовський.
– Якщо так, то я зараз принесу відповідне спорядження, – підсумував Бентлі.
Незабаром він повернувся з сіткою, що нагадувала довгий рукав, прикріплений до дерев’яного обруча, і разом зі Смугою вони закрили сіткою отвір, що вів до нори тварини, а відтак повернулися до табору.
У вечері, сидячи біля вогнища, Вільмовський обміркував із Бентлі умови обміну пійманих тварин на австралійських птахів, широко представлених у парку Зоологічного товариства в Мельбурні. Вони остаточно домовилися, що за кілька гірських кенгуру та двох ведмедиків коала Бентлі, як директор зоологічного парку, дасть Вільмовському зразки пернатих представників австралійської фауни. Це було вигідно ловцям, оскільки значно скорочувало термін їхнього перебування в Австралії. Таким чином, останнім етапом тривалої експедиції в Австралію мало бути місто Мельбурн, столиця штату Вікторія. Згідно з договором, капітан Мак‑Дугал повинен був прибути туди на «Алігаторі» протягом найближчих днів.
Після обміну й завантаження корабля тваринами, упійманими протягом останніх тижнів, експедиція мала вирушити з Мельбурна до Європи.
Звіролови розраховували якийсь час пожити в Мельбурні, рідному місті Бентлі. Зоолог був радий цьому. Він полюбив нових польських друзів і хотів познайомити їх зі своєю матір’ю. Бентлі згадав, що їхній табір зараз знаходиться всього за вісімдесят кілометрів від гори Костюшка. Як тільки почув про це Вільмовський, він відразу запитав, скільки часу зайняла б екскурсія в Австралійські Альпи.
– Я гадаю, – відповів Бентлі, – що поїздка на гору Костюшка займе не більше як п’ять днів. Ми, мабуть, можемо дозволити собі цю маленьку прогулянку, бо нам доведеться простояти тут близько тижня, щоб дати відпочити тваринам.
– О, так, так! Ми повинні побачити гору, яку відкрив Стшелецький! – попрохав Томек.
– Варто скористатися цією нагодою, – підтримав його боцман Новицький.
– Давайте хоча б таким чином ушануємо пам’ять нашого славного земляка, – додав Смуга.
– Тоні чудово знає найкоротший шлях до гори Костюшка, адже це його рідні місця, – сказав Бентлі.
– Нема потреби більше дискутувати з цього приводу. Завтра опівдні вирушаємо на прогулянку до гори Костюшка, – погодився Вільмовський на превелику радість Томека.
Мисливці відразу вклалися спати, щоб як слід відпочити перед дорогою. На світанку Тоні почав згортати намети, а Вільмовський, Смуга, Бентлі й Томек пішли на берег річки перевірити поставлену напередодні пастку на качконосів.
Коли вони витягли сітку з води, то побачили в ній двох дивних звіряток, порослих густою коричневою шерстю. Довжина кожного з них не перевищувала шістдесяти сантиметрів, разом із коротким хвостиком. Томек переконався, що паща в них закінчувалася, як це стверджував колись Смуга, широким, укритим шкірою дзьобом, схожим на качиний, а між пальцями на ногах у них була міцна плавальна перетинка. Бентлі сказав, що відомості про спосіб життя, живлення та розмноження качконосів досі були ще цілком недостатні. Лише наприкінці дев’ятнадцятого сторіччя вдалося встановити, що качконоси несуть малі яйця з м’якою шкіряною шкаралупою, подібні до зміїних. Як і у всіх ссавців, молоді качконоси живляться молоком матері, що виділяється із сосків на її животі.
– Як ми повеземо качконосів? – запитав Томек, розглядаючи цих оригінальних звіряток.
– Помістимо їх у кошики, вистелені річковими водоростями, – відповів батько. – На «Алігаторі» влаштуємо їм невеликий басейн з водою.
– Не дуже сподівайтесь, що довезете їх до Європи цілими та неушкодженими, – сказав Бентлі. – Вони загинуть раніше, ніж ви довезете їх до найближчого зоологічного парку.
– А може, нам пощастить, – озвався Томек.
– Зробимо все, що від нас залежить, аби вони вижили під час подорожі, – сказав Вільмовський.
Вони повернулися до табору з качконосами й зайнялися приготуванням відповідного приміщення. Близько полудня були вже готові до прогулянки на гору Костюшка. Аж до заходу сонця їхали просто на схід. На світанку наступного дня рушили далі. Спека ставала нестерпною. Зітхнули з полегкістю, коли відчули живлющий, холодний вітер, що дув із близьких уже гір, які виднілися на обрії. Незабаром в’їхали в долину, що вилася між невисокими пагорбами. Тоні чудово знав місцевість і впевнено вів мандрівників найкрутішими та найдикішими стежками. По кількох годинах дороги вони опинилися в досить широкій, глибокій улоговині, оточеній з усіх боків високими горами. Тоні затримав коня на березі пінистого гірського струмка.
– Оце так сюрприз! У горах Австралії влітку йде сніг? – здивувався Томек, вдивляючись у білосніжні гірські шпилі.
– Я був упевнений, що самий лише вигляд снігу в цій жаркій країні буде для вас не меншою приємністю, ніж сходження на гору Костюшка, – сказав Бентлі. – В Австралійських Альпах сніг випадає від травня по листопад, що приносить мешканцям східного узбережжя неабияку різноманітність. Тому гора Костюшка – улюблене місце прогулянок мешканців австралійських міст.
– Чи видно звідси гору Костюшка? – запитав Томек.
– Бачиш он той гострий шпиль прямо перед нами, цілком укритий снігом? Це і є гора Костюшка, – сказав Бентлі.
Укритий вічними снігами гострий скелястий шпиль панував над іншими вершинами, що його оточували. Це була гора Костюшка, яку відкрив Стшелецький і назвав її на честь польського національного героя. Групка поляків мовчки дивилась на високу, стрімку вершину гори. Кожен із хвилюванням думав про те, що цю вершину на Австралійському континенті вперше відкрив їхній співвітчизник. Бентлі, мабуть, здогадався, які почуття охопили мандрівників. Він поклав руку Томекові на плече й сказав:
– Шістдесят два роки тому Стшелецький розпочав свою найбільшу експедицію. Вирушивши з заходу з долини річки Муррей, він дійшов до пасма Австралійських Альп. Хто знає, можливо, й він дивився на гору Костюшка з цього місця, на якому стоїмо ми? У товаристві лише одного провідника Стшелецький здійснив важке й небезпечне сходження на найвищу з цих гір, несучи на собі вимірювальні прилади.
– А чому Стшелецький сам ніс прилади? – запитав Томек.
– Перед його прибуттям поселенці не знали цієї місцевості, – пояснив Бентлі. – Тут у той час іще не було доріг, ні навіть стежок. Тепер майже на саму першину гори можна виїхати верхи, але кілька десятків років тому Стшелецькому довелось добиратися туди з величезними труднощами. Адже він був першою білою людиною, нога якої торкнулася незнайомих гір. Сходження на гору супроводжувалось багатьма перипетіями, тим більше, що Стшелецькому довелося самому нести геодезичні прилади, щоб зберегти їх від можливих пошкоджень. Саме цей гострий шпиль гори Костюшка видався йому найзручнішим місцем для вимірів. Незабаром самі переконаємося, який неозорий краєвид відкривається з вершини цієї гори.
Мандрівники стали на ночівлю на березі струмка. Вони довго сиділи біля вогнища, гомонячи про великого польського мандрівника – дослідника Нового Південного Уельсу. Лягаючи спати пізно ввечері, вони вкрилися теплими ковдрами, тому що ніч була холодна.
Рано‑вранці вони знову сіли на коней. Тоні петляв, прагнучи підійти до підніжжя гори зі східного боку. Нарешті він знайшов досить широку стежку, якою коні могли без особливих труднощів підійматися вгору. Спішитися з коней їм довелося всього за якихось кількасот метрів від вершини. Коней залишили під наглядом Тоні, а самі в супроводі Бентлі зійшли на вершину.
Досягши мети, зупинилися зачаровані. Перед їхніми очима відкрився величний, нічим не затьмарений краєвид, площею близько вісімнадцяти тисяч квадратних кілометрів. Вдалині на сході, незважаючи на відстань, що сягала вісімдесяти кілометрів, видніло морське узбережжя. Унизу тяглися нижчі пасма гір, глибокі каньйони річки Муррей та її притоки Маррамбіджі.
– Напевно, саме тут Стшелецькому спало на думку назвати цю вершину іменем Костюшка, – озвався Томек до Бентлі, що стояв поруч.
– Я повинен дещо уточнити, – відповів Бентлі. – Іменем Костюшка Стшелецький назвав сусідню вершину, оскільки вважав, що саме вона є найвищою на Австралійському континенті. Лише через кілька десятків років австралійський зоолог Ленденфельд, досліджуючи ці місця, визначив за допомогою більш досконалих приладів, що вершина, на якій ми зараз перебуваємо, на кілька метрів вища від тієї, яку польський мандрівник вважав найвищою. На честь австралійського геодезиста він назвав цю вершину горою Тавнсенд, а гору Костюшка перейменував на Мавнт‑Мюллер для увічнення пам’яті німецького натураліста. Незважаючи на це, мешканці Австралії, встановивши, що Ленденфельд мав слушність, усе‑таки найвищу вершину Австралії назвали горою Костюшка, а назву Тавнсенд залишили за сусідньою вершиною, котру раніше відкрив Стшелецький. Таким чином австралійці вшанували добрі наміри польського першовідкривача Австралії.
– Отож‑бо! Цьому Ленденфельдові не сподобалося, що якийсь там поляк раніше від німця відкрив найвищу гору в цій країні, – з іронією зауважив боцман Новицький. – До честі австралійців, вони не забули, що для них зробив наш співвітчизник.
– Забути заслуги Стшелецького було б чорною невдячністю, – палко підтвердив Бентлі. – Не кажучи вже про те, що всі свої дослідження Стшелецький вів власним коштом, а крім того, ризикував життям для блага мешканців цієї країни. Дослідження Блакитних гір, що понад чверть століття перегороджували шлях у внутрішню частину континенту, було, мабуть, набагато небезпечнішим, ніж перехід через Австралійські Альпи та важкопрохідний сухий скреб до Мельбурна.
– Не можу собі уявити, щоб Блакитні гори могли виявитися для відважного мандрівника небезпечнішими, ніж скреб, про який ви нам розповідали під час полювання на динго, – недовірливо сказав Томек.
Бентлі усміхнувся до задерикуватого юнака й відповів:
– І все‑таки це було, Томеку! Між окремими хребтами Блакитних гір лежать бездонні провалля, глибокі ущелини, оточені високими скелястими і ті нами. Спуск на дно цих ущелин і тепер дуже небезпечний. Як доказ наведу тобі приклад з австралійським землеміром Діксоном, який хотів зійти іш гору Гей, одну з вершин Блакитних гір. Для цього пін заглибився в абсолютно не досліджену на той час ущелину річки Гроз. Чотири дні блукав лабіринтом ущелин, зовсім вибившись із сил, і лише завдяки щасливому випадку вибрався звідти, так і не досягнувши наміченої мети. Стшелецький знав про страшні небезпеки, на які наразився Діксон, але попри це, без вагань почав досліджувати долину річки Гроз, попутно здійснивши сходження на гору Гей, чого не зміг зробити Діксон. Саме тоді Стшелецький мало не загинув разом зі своїми супутниками тубільцями. Біля підніжжя гори Гей їх захопила буря з градом і дощем. У горах різко похолодало, і члени експедиції мало не замерзли. Навіть загартовані тубільці втрачали орієнтацію й падали від виснаження. Лише безпомилковий інстинкт мандрівника Стшелецького врятував їх усіх від смерті. В останній момент, коли, здавалося, рятунку для мандрівників уже немає, вони натрапили на ферму самітного вівчаря.
– Немає сумніву, що Стшелецький відзначався неабиякою відвагою та самовідданістю, – сказав Вільмовський. – Пропоную хвилиною мовчання вшанувати пам’ять нашого славетного земляка.
Мандрівники скинули капелюхи й у задумі застигли на вкритій снігом вершині гори. Через деякий час Вільмовський перший надяг капелюха й повільно пішов униз. Решта чоловіків разом із Томеком рушили схилом слідом за ним.
Незабаром вони були вже біля Тоні, який охороняв коней, і ще до настання темряви досягли берега струмка, де й заночували.
На світанку бадьоро рушили назад і до табору прибули без будь‑яких пригод.

XXII
ТАЄМНИЦЯ СТАРОГО О’ДОНЕЛЛА

Динго радісним гавканням привітав звіроловів, що повернулися на стоянку експедиції. Ледве Томек зіскочив з коня, Динго кинувся до нього й став лащитися біля його ніг, махаючи пухнастим хвостом. Динго вимагав ласки за нудьгування під час розлуки: Томек не взяв свого улюбленця на прогулянку в гори. Зрадівши зустрічі з другом, Томек вирішив погратися з ним на березі струмка. Вони почали весело бігати наввипередки. Невдовзі Томек, розігрітий бігом, кинувся разом із Динго в прохолодні води річки. І лише після двох годин гасання Томек і собака стомлені, але задоволені, лягли на землю на галявині, щоб трохи перепочити. Томек вийняв маленький срібний годинник, якого він отримав на згадку від Карських у день від’їзду з Варшави. Була третя після полудня.
«Трохи посплю», – вирішив Томек, поклавши годинник біля себе на одязі.
Він заснув швидко. Незабаром його розбудило голосне гавкання Динго. Розгніваний собака бігав поблизу хащів і, дивлячись угору, безперервно гавкав. Томек хотів перевірити, чи довго він спав, і простяг руку до годинника. На свій подив він не знайшов його там, куди поклав перед сном. Томек обшукав кишені, оглянув навколо землю, але годинник випарувався, немов камфора.
«Мабуть, хтось підкрався й поцупив годинник, коли я спав, – подумав Томек. – Злодій, напевно, чкурнув у буш, і тому Динго так нервує».
Розхвильований Томек побіг до табору. Невдовзі він повернувся з друзями.
– Хто міг би вкрасти твого годинника в цій безлюдній місцевості? – задумався Бентлі, спостерігаючи за поведінкою Динго. – Безсумнівно, собака бачив злодія. Чому ж він спокійно дозволив йому підійти?
Тоні не гаяв часу на розмови. Він ретельно шукав навколо сліди гаданого злодія. Через деякий час він сказав:
– Є тільки сліди собаки й хлопця.
– То хто ж усе‑таки взяв мого годинника? – хвилювався Томек. – Адже Динго весь час бігає вздовж хащів. Мабуть, там сховався злодій!
– Томек має слушність, – підтвердив Тоні. – Злодій, напевно, сховався в буші.
– Тоні, адже той, хто взяв годинника, мав би залишити сліди на землі, – сказав Вільмовський. – А ти сам кажеш, що крім Томека й Динго, тут нікого не було.
– Якби злодій ходив по землі, Динго не дозволив би йому взяти годинника, – відповів слідопит.
– Тоні, ти вже підозрюєш когось? – допитувався Томек, схвильований повідомленням слідопита.
– Гадаю, що в маленького злодія були крила, й Динго його бачив, – пояснив Тоні.
Звіролови здивовано глянули на Тоні; Бентлі перший зрозумів, у чому річ.
– Ти підозрюєш альтанкових птахів? – запитав він, звертаючись до Тоні.
– Так, я підозрюю саме їх, – відповів Тоні.
– Справді, Динго гавкає на птахів, – утрутився Вільмовський.
– Невже це вони поцупили годинника?
– Цілком можливо, – сказав Бентлі. – Ці птахи будують у хащах лісу маленькі садочки з альтаночками, прикрашаючи їх квітами, пір’ячком, мушлями й узагалі різними блискітками. Тубільці чудово знають їхні звички. Якщо в кого‑небудь зникає блискучий предмет, вони шукають утрату в альтаночках цих птахів.
– Мені здається, що відсутність слідів і поведінка Динго підтверджують здогад Тоні, – зауважив Смуга.
– Дуже можливо, – додав Бентлі. – Птах схопив годинника й сів на гілку дерева. Так Динго загубив слід. Він нервує, тому що не може вистежити злодія.
– Якщо це так, то я вже ніколи не знайду свого годинника, до якого так звик, – сумно сказав Томек.
– Не втрачай надії, – втішив його Бентлі. – Австралійські тубільці можуть вислідити навіть птахів і бджіл у їх польоті, а Тоні – майстер своєї справи. Ти лише спостерігай за його поведінкою.
Тоні декілька хвилин уважно стежив за птахами, що літали над чагарником, а відтак, увесь час спостерігаючи за рухом птахів, почав повільно заглиблюватися в буш. Він ішов уперед, зупинявся, повертав то ліворуч, то праворуч, то назад і, нарешті, нахилившись, зник у кущах. На галявину він повернувся після досить тривалої відсутності й запропонував звіроловам іти за ним. Вільмовський міцно взяв Динго за нашийник; усі рушили за Тоні. Пройшли вони не більше п’ятдесяти кроків – слідопит зупинився біля густих кущів. Жестом він попрохав їх зберігати тишу, нахилився й розсунув руками гілки куща. Томек квапливо зазирнув у зелені хащі. У колі кущів був невеличкий садочок, з усіх боків оточений парканчиком, заввишки в декілька сантиметрів, сплетеним із гілок і трави. Посеред садочка стояли будки‑альтаночки, збудовані з гнучких гілочок, із двома входами, до яких вели гладенькі доріжки. Альтаночки й доріжки були прикрашені барвистим пір’ям папуг і квітами. У центрі садочка, оточений різнокольоровими камінцями, кісточками й пір’їнками, лежав срібний годинник. Птахи, трохи більші за горобців, весело стрибали по доріжках. Деякі з них ховалися в альтаночках, немовби граючись у хованку, інші бігали один за одним, голосно щебечучи.
– Бачиш, як швидко Тоні знайшов твій годинник? – шепнув Бентлі Томекові.
Звіролови з цікавістю спостерігали забаву пернатих будівників оригінальних садочків та альтаночок. Нарешті Тоні простяг руку в напрямку годинника. Птахи з писком, часто махаючи крильцями, кинулися врозтіч. Тоні вручив Томекові годинник, і всі повернулися до табору, жваво обговорюючи пригоду. Тільки Динго повертався дуже незадоволений. Він із гнівом стежив за птахами, які кружляли в повітрі.
Це була остання пригода Томека на Австралійському континенті. На третій день після повернення з гори Костюшка звіролови вирушили в напрямку найближчої залізничної станції, розташованої в містечку на межі земель Нового Південного Уельсу та Вікторії. Тут вони повантажили клітки з тваринами на потяг, що відходив до Мельбурна, до якого звідси було близько трьохсот кілометрів.
Потяг пішов через терени, вкриті бушем, повз численні вівчарські ферми, але Томека вже не цікавили краєвиди, що відкривалися з вікон вагона. Він сидів у кутку купе і з сумом думав про те, що вже закінчилися захопливі ловецькі пригоди. У Порт‑Філліпі, морській пристані, розташованій за кілька кілометрів від центру міста Мельбурна, їх чекав готовий до відплиття «Алігатор». Повернувшись до Європи, Томек повинен був продовжувати в Англії навчання в школі. Для нього це означало нову розлуку з батьком і доброзичливими старшими друзями. Проте характер у Томека був веселий, тому він надто не сумував. Він знав, що самітність його триватиме недовго. Напевне, вже наступного року він вирушить у нову експедицію до Африки. Смуга, звичайно, дотримає даного слова й постарається взяти його з собою. На саму лише згадку про нові пригоди обличчя Томека проясніло, й він у найкращому настрої вийшов з вагона на вокзалі в Мельбурні.
Бентлі, Тоні, Смуга й Томек узялися вивантажувати клітки з тваринами, призначеними для обміну на птахів із зоологічного парку в Мельбурні. Вільмовський разом з іншими учасниками експедиції цим же потягом поїхав далі до Порт‑Філліпа, аби якомога швидше повантажити решту тварин на корабель. Як керівник експедиції, він мусив також перевірити, чи капітан Мак‑Дугал виконав усі його доручення. Передусім його турбувало розміщення тварин на «Алігаторі» та забезпечення їх достатньою кількістю корму на всю тривалу подорож морем. Лише другого дня вранці Вільмовський збирався приїхати до Мельбурна, щоб завершити формальності щодо обміну тварин у зоологічному парку.
Ще перед прибуттям до Мельбурна Бентлі наполягав, щоб звіролови погостювали в нього дома. Мисливці з ввічливості відмовилися, не бажаючи завдавати йому зайвого клопоту. Тоді Бентлі порадив їм зупинитися в зручному готелі на вулиці Бурке, де Смуга й Томек повинні були чекати прибуття Вільмовського.
Пополудні Смуга й Томек, умиті й одягнені в нові костюми, вирішили прогулятися містом. Вулиця Бурке була забудована двоповерховими будинками з глибокими галереями, що виходили на тротуари. У більшості з них містилися театри, цирки, концертні зали, ресторани та готелі. Під вечір рух на вулиці значно пожвавлювався. Саме о цій порі в Австралії влаштовували популярні кінні перегони, на які з’їжджалося башто фермерів, іноді з досить далеких околиць. У яскравому натовпі перехожих, одягнених по‑міському, фермерів можна було легко «пізнати по дещо старомодному вбранні.
Томек і Смуга трохи затрималися на розі широкої вулиці, щоб помилуватися на білу будівлю Парламенту й Палац Усесвітньої виставки з його величезним куполом, що домінував над усім містом, потім вони швидко проминули малолюдний о цій порі торговий район і заглибилися у вулицю Літл Бурке, заселену переважно китайцями. Яскраві вивіски з китайськими ієрогліфами на блакитних полотнищах закликали оглянути вітрини з екзотичними товарами. Подібно до того, як це було в Порт‑Саїді, Томек із задоволенням затримувався біля вітрин крамниць.
Під час прогулянки містом наші друзі зайшли до кав’ярні, щоб повечеряти. Томек скористався вільним часом і написав листа Саллі Аллан, у якому розповів про екскурсію на гору Костюшка й передав їй вітання від себе та Динго. Після приємно проведеного дня мандрівники пішли до цирку, після чого повернулися до готелю.
Уранці наступного дня перед дев’ятою годиною до них приїхав Бентлі, а незабаром з’явився й Вільмовський. Він із задоволенням повідомив, що капітан Мак‑Дугал якнайкраще виконав покладене на нього завдання. Усі тварини, повантажені на корабель у Порт‑Огаста, були здорові. Отже, після поповнення запасів кормів можна було вирушити назад до Європи. Бентлі охоче погодився допомогти в придбанні кормів.
Групка поляків разом із Бентлі вирушила до управи Зоологічного товариства, щоб бути присутніми під час обміну тварин. По дорозі вони захоплено оглядали гарні будівлі Мельбурна, який мальовничо розкинувся на обох берегах річки Ярра. Торгівельно‑промисловий центр міста був оточений широким кільцем чудових парків, за якими розкинулися передмістя, що теж потопали в буйній зелені. Серед дерев тут біліли зручні котеджі мешканців Мельбурна. Звіролови проїхали через усе місто з півдня на північ повз парк Карлтона, сквер Лінкольна й заглибилися в Королівський парк. Тут серед численних атракціонів був розташований зоологічний парк Зоологічного товариства. Директором цього парку був Бентлі. Відвідувачів пропускали у звіринець лише в певні дні тижня. Тому тварини користувалися тут досить значною свободою. Деякі з них перебували майже цілком на свободі й, очевидно, не прагнули до втечі.
Томек уперше побачив зоологічний парк, тому можна було собі уявити, з яким зацікавленням він оглядав тварин. Найбільше він зрадів слонові, якого привезли сюди на «Алігаторі» з Цейлону. Тварина ця стала справжньою окрасою парку. Слон уже, мабуть, звик до нових умов існування, а його лагідність здобула прихильність у наймолодших відвідувачів зоопарку. Томек стверджував, що слон його впізнав, тому що без будь‑якої спонуки просгяг до нього хобот і легко посадив собі на спину. Вільмовський вибирав птахів, яких він хотів отримати в заміну гірських кенгуру та ведмедиків коала. Бентлі не чинив жодних перешкод і, крім того, наказав обслузі парку доставити птахів у клітках на корабель.
Із зоологічного парку звіролови попрямували до Національного музею, де могли детально ознайомитися з багатою колекцією фауни, зібраною з усього континенту. Вільмовський і Смуга провели тут кілька годин, оглядаючи надзвичайно цікаві експонати. Супроводжував їх директор, який давав їм ділові поради у зв’язку з організацією відділення австралійської фауни в зоологічному парку в Європі.
До готелю вони повернулися лише надвечір. На їхній подив карета зупинилася біля під’їзду гарного котеджу, розташованого в досить великому парку.
– Даруйте, панове, але на прохання матері я викрав вас. Ви в дворі мого дому. Я поверну вам свободу тільки завтра ввечері. Гадаю, ви не підмовитесь зробити нам цю приємність, – весело заявив Бентлі.
– Це мене вже вдруге викрадають в Австралії! – вигукнув Томек.

Сповнені веселого настрою, всі висіли з карети, а коли зайшли до будинку, то застали в салоні боцмана Новицького, який жваво розмовляв із матір’ю Бентлі.
Виявилося, що гостинний зоолог, відправляючи на корабель клітки з птахами, послав боцманові Новицькому запрошення, наперед запевнивши його, що керівник експедиції не заперечуватиме проти його короткої відсутності на «Алігаторі». Таким чином, усі поляки, учасники експедиції, опинилися в гостях у Бентлі.
Вечір і весь наступний день минули дуже швидко. Виявилося, що пані Бентлі вельми симпатична й гостинна жінка. Вона розпитувала співвітчизників про Варшаву, цікавилася пригодами Томека під час експедиції й навіть наполегливо вмовляла його залишитися в Австралії назавжди. Прощальний обід обернувся на справжній банкет. На обід запросили й Тоні, який дуже полюбив Малу Голову. Під час прощання з милими господарями Бентлі подарував Томекові на згадку справжній бумеранг, спис і щит.
– Бумеранг в Австралії дарують із певним значенням, – сказав Бентлі, вручаючи подарунок Томекові. – Це означає: «Повертайся до нас, як повертається бумеранг. Ти завжди будеш у нас бажаним гостем».
Зворушений Томек обійняв Бентлі та його матір, обіцяючи написати їм після прибуття до Європи. Сердечно попрощавшись, звіролови сіли в Мельбурні на потяг, який довіз їх до Порт‑Філліпа.
Повернення на корабель так утішило Томека, що батько ледве вмовив його лягти спати. Звичайно, Динго поселився з ним у одній каюті, тому що Томек нізащо не хотів розлучатися зі своїм улюбленцем.
На світанку Томек зіскочив з ліжка. Разом із Динго вони обійшли всі закамарки на кораблі, не обминаючи, звичайно, приміщень із тваринами, де провели башто часу. Усі тварини почували себе непогано, за винятком качконосів, які попри старання команди, не доїхали живими до Європи.
Маленьке кенгурятко цілком освоїлося з присутністю людей. Його навіть випускали з клітки, де воно сиділо разом зі своєю матір’ю й радо брало їжу з рук обслуги. Томек старанно допомагав годувати тварин, і лише протяжний звук корабельного гудка примусив його вийти на палубу. Настала хвилина відчалювання. «Алігатор», піднявши якір, повільно відходив від береш. Запрацювали машини. Незабаром корабель вийшов із затоки у відкрите море. Береги Австралії розтанули вдалечині…
Томек пішов до каюти, тому що досі не встиг розпакувати свої речі. Передусім він повісив над ліжком поруч зі штуцером подарунки Бентлі: спис, бумеранг і щит. Потім розклав на підлозі шкуру вбитого тигра і задоволено роззирнувся по каюті. Йому навіть здалося, що якби Ірка випадково опинилася тут, то могла б із повним правом сказати, що в каюті «пахне» справжніми джунглями. Тепер можна було відімкнути валізку й розвісите в шафі одяг. На самому дні валізки Томек побачив забутий уже дивний дарунок старого О’Донелла. Важкий шматок глини був загорнений у картату, не зовсім чисту хустину. Взявши до рук дарунок, Томек мимоволі посміхнувся. Тепер уже можна було переконатися, які таємничі властивості має ця важка глина.
«Дивак цей О’Донелл, – подумав Томек. – Мабуть, він пожартував з мене. Однак, треба переконатися, у чому тут справа».
Томек поспішив до ванної кімнати по морську йоду, в яку О’Донелл просив занурити його подарунок Повертаючись до каюти, він зустрів у коридорі батька та Смугу.
– Ти вже розпакував речі? – запитав батько.
– Саме розпаковую. Зайдіть на хвилинку до мене, покажу вам щось цікаве, – відповів Томек.
Вони разом увійшли до каюти. Динго привітав їх помахуванням хвоста. Томек поставив миску з морською водою на столі й мовив:
– Пригадуєш, тату, як після повернення з полювання на гірських кенгуру ти наказав мені відвідати золотошукачів і дізнатися, чи не потрібна їм допомога з нашого боку. Так ось, під час прощання старий О’Донелл вручив мені дивний дарунок. Це був шматок глини, який він знайшов в ущелині. За словами О’Донелла, ця глина має здатність набувати виняткових властивостей після занурення її в морську воду. О’Донелл просив мене нікому не говорити про його подарунок і взяв із мене слово, що я огляну його тільки на кораблі. Правду кажучи, я зовсім забув про нього. І лише тепер, розпаковуючи валізку, я знайшов цей шматок глини на її дні. Гадаю, О’Донелл пожартував наді мною, кажучи, що цей дарунок буде для мене великим сюрпризом. Та все‑таки я, як радив О’Донелл, приніс трохи морської води, й ми зараз перевіримо, що означали його слова.
Томек розв’язав хустинку, кинув безформний шматок глини в миску з морською водою й з цікавістю схилився над нею. Заінтриговані дивною розповіддю хлопця, Вільмовський і Смуга також із цікавістю дивилися на те, що відбувалось у мисці.
– Ех, ще тоді, в ущелині, я подумав, що О’Донелл наді мною пожартував, – сказав Томек. – Під впливом морської води глина нітрохи не змінилася. Краще виллю цю воду разом із цим смішним подарунком за борт.
– Зачекай хвилинку, – зупинив його Смута. – Можливо, я помиляюсь, але… – Він вийняв шматок глини з води. Зважуючи його на долоні, додав:
– Досить важка. Як на мене, це не звичайна глина…
Він знову занурив глину у воду й почав розминати. Тонкий червоний шар глини швидко зійшов. За хвилину, простягаючи Вільмовському темно‑жовтий шматок глини, Смуга здивовано промовив:
– Ось, будь ласка, сюрприз, про який казав О’Донелл.
– До лиха, та це схоже на золотий самородок! – вигукнув Вільмовський, розглядаючи подарунок.
– Так, це справжнісінький самородок, – підтвердив Смуга. – Мені вже доводилося чути, що кільканадцять років тому в Австралії часто знаходили великі шматки золота. Ну, Томеку, треба сказати, що О’Донелли виявились гідними того, що ти зробив для них. Підла людина ніколи не спромоглася б зробити такий королівський дарунок.
– Невже це справді золото? – недовірливо спитав Томек, здивований відкриттям Смуги.
– Немає ніякого сумніву, Томеку. Це справжнє золото, – відповів не менш здивований батько.
– Що ж мені з ним робити? – заклопотано спитав Томек.
– Можеш продати золото, а виручені за нього гроші покласти до банку. Коли виростеш, банк виплатить тобі досить значну суму, – порадив батько.
Томек на хвилину задумався, потім обличчя його прояснилося, й він радісно вигукнув:
– Я вже знаю, що ми зробимо з цим золотом. Організуємо за нього самостійну експедицію до Африки.
Чоловіки перезирнулися, здивовані цією ідеєю.
– Що скажеш, пане Смуго, про цю пропозицію? – запитав Вільмовський.
– Скажу, що Мала Голова не позбавлена розсудливості, – відповів Смуга. – Над цим проектом варто подумати.
– Поговоримо про це іншим разом, – підсумував Вільмовський.
– Усе це добре, татку, але я не хочу бачити золота, що нагадує мені про ті трагічні події в ущелині, – вигукнув Томек і по хвилині роздумів сказав: – Тату, пан Смуга запросив мене взяти участь в африканській експедиції. Ти дозволиш мені поїхати з вами?
– Якщо будеш добре вчитися, ми обов’язково візьмемо тебе до Африки, – відповів батько. – Тільки‑но повернемося до Європи, я відвезу тебе до школи. Сподіваюся, ти надолужиш згаяне за час нашої мандрівки по Австралії. Ми й так не зможемо вирушити в нову експедицію раніше, ніж у травні наступного року.
– Деякі предмети я можу проходити тут, на кораблі, – із запалом сказав Томек. – Звичайно, я все надолужу.
Вільмовський і Смуга з задоволенням вислухали Томекову обіцянку. Вони вірили, що хлопець зуміє дотримати даного слова. Він ще ні разу не обманув їхніх сподівань.
Уже наступного дня хлопець замкнувся в каюті на декілька годин із книжками, якими забезпечив його передбачливий батько. Відтоді він щодень сідав робити уроки. Вірний Динго лягав на тигрову шкіру й не спускав очей зі свого господаря.
Дні минали швидко, і Томекові вже всміхалася нова, таємнича пригода.