Лоренс Стерн
Трістрам Шенді

предоставлено правообладателем http://www.litres.ru/pages/biblio_book/?art=9827006
«Лоренс СТЕРН «Трістрам Шенді». Серія «Бібліотека світової літератури». Літературно‑художнє видання»: Фоліо, Інститут літератури ім. T. Г. Шевченка Національної академії наук України; Харків; 2014
ISBN 978‑966‑03‑5103‑5, 978‑966‑03‑6752‑4

Аннотация 

Лоренс Стерн (1713–1768) – англійський письменник, автор широко відомих романів «Життя і думки Трістрама Шенді, джентльмена» і «Сентиментальна подорож Францією та Італією». Вони залишили глибокий слід у світовій літературі і досі цікавлять читачів не тільки як пам'ятник минулого, а й як живі твори мистецтва. Роман про Трістрама Шенді, над яким автор працював сім років, не тільки надзвичайно химерний і демонстративно несхожий на всі твори, що виходили до нього, але й має свою особливу пунктуацію. Можна сказати, що Стерн пародіює просвітницькі романи, написані його попередниками, і уся книга в цьому сенсі може бути сприйнята як грандіозний жарт у дев'яти томах, як блискуча літературна містифікація.
«Трістрам Шенді» витримав багато видань і перекладений багатьма європейськими мовами. Українською друкується вперше.

Лоренс Стерн
Трістрам Шенді

Том І

Ταράσσει τοὺζ ᾽Αυϑρῶπουζ ού τά Πράγµατα, 
᾽Αλλά τά περὶ τῶν Πραγµάτων ∆όγµάτα 

ВИСОКОПОВАЖНОМУ МІСТЕРОВІ ПІТТУ
Сер,

ніколи ще бідолаха‑письменник не покладав менше надій на свою присвяту, ніж покладаю я; адже вона написана в глухому кутку нашого королівства, у відлюдному будинку під солом’яним дахом, де я живу в постійних зусиллях веселістю захистити себе від нездужань, спричинених поганим здоров’ям, та інших життєвих зол, твердо переконаний, що кожного разу, коли ми всміхаємось, а тим більше коли сміємося, – усмішка наша та сміх дещо додають до недовгого нашого життя.
Уклінно прошу вас, сер, зробити цій книзі честь, узявши її (не під захист свій, вона сама за себе постоїть, але) з собою в село, і якщо мені коли‑небудь доведеться почути, що там вона викликала у вас усмішку, або можна буде припустити, що у скрутну хвилину вона вас розважила, я вважатиму себе таким же щасливим, як міністр, або, можливо, навіть щасливішим за всіх міністрів (за одним тільки винятком), про яких я коли‑небудь читав або чув.
Перебуваю, великий муж 
і (що більш до вашої честі) 
добра людина, 
вашим доброзичливцем і 
дуже шанобливим 
співвітчизником, 
АВТОР 

Розділ І

Я бажав би, щоб мій батько або мати, а то і обоє вони разом, – адже обов’язок цей лежав однаково на них обох, – розміркували над тим, що вони роблять у той час, коли вони мене зачинали. Якби вони належним чином подумали, наскільки багато що залежить від того, чим вони тоді були зайняті, – і що справа тут не лише в народженні розумної істоти, але що, ймовірно, її щаслива статура і темперамент, можливо, її здібності й сам склад її розуму – і навіть, звідки знати, доля всього її роду – визначаються їх власною натурою та самопочуттям – якби вони, належним чином усе це зваживши і обдумавши, відповідно вчинили, – то, я твердо переконаний, я посідав би зовсім інше становище у суспільстві, ніж те, в якому читач, імовірно, мене побачить. Дійсно, добрі люди, це зовсім не така маловажна річ, як багато хто з вас думає; всі ви, вважаю, чули про життєві духи, про те, як вони передаються від батька до сина, і т. ін. і т. ін. – і багато що інше з цього приводу. Так от, повірте моєму слову, дев’ять десятих розумних речей і дурощів, які творяться людиною, дев’ять десятих її успіхів і невдач на цьому світі залежать від рухів і діяльності названих духів, від різноманітних шляхів і напрямів, по яких ви їх посилаєте, так що, коли їх пущено в хід, – правильно чи неправильно, байдуже, – вони в сум’ятті мчать уперед, як очманілі, і, рухаючись знову і знову по одному і тому ж шляху, швидко перетворюють його на второвану дорогу, рівну і гладеньку, як садова алея, з якої, коли вони до неї звикнуть, сам біс часом не в силах їх збити.
– Послухайте, любий, – мовила моя мати, – ви не забули завести годинник? – Господи Боже! – вигукнув батько спересердя, прагнучи в той же час приглушити свій голос, – чи бувало коли‑небудь від створення світу, щоб жінка перебивала чоловіка таким безглуздим запитанням? – Що ж, скажіть, мав на увазі ваш батечко? – Нічого.

Розділ ІІ

– Але я нічогісінько не бачу ні хорошого, ні поганого в цьому запитанні. – Але дозвольте вам сказати, сер, що воно щонайменше було надзвичайно недоречним, – тому що розігнало і розсіяло життєвих духів, обов’язком яких було супроводжувати ГОМУНКУЛА,  йдучи з ним рука в руку, щоб у цілості доставити до місця, призначеного для його прийому.
Гомункул , сер, хоч би в якому жалюгідному та смішному світлі він не уявлявся в наше легковажне століття поглядам дурості й упередження, – на погляд розуму, за наукового підходу до справи, визнається істотою , захищеною правами, що належать їй. – Філософи мізерно малого, які, до речі сказати, мають найбільш широкі уми (отже душа їх обернена пропорційна їх інтересам), неспростовно нам доводять, що гомункул  створений тією ж рукою, – підлягає тим же законам природи, – наділений тими ж властивостями і здатністю до пересування, як і ми; – що, як і ми, він складається зі шкіри, волосся, жиру, м’яса, вен, артерій, зв’язок, нервів, хрящів, кісток, кісткового і головного мозку, залоз, статевих органів, крові, флегми, жовчі та зчленувань; – є істотою такою ж діяльною – і в усіх відношеннях такою самою нашою ближньою, як англійський лорд‑канцлер. Йому можна зробити послуги, можна його образити, – можна дати йому задоволення; словом, йому притаманні всі домагання та права, які Тулій, Пуфендорф і кращі письменники‑моралісти визнають такими, що випливають із людської гідності й відносин між людьми.
А що, сер, коли в дорозі з ним, самотнім, трапиться яке‑небудь нещастя? – або коли від страху перед нещастям, природного в такому юному мандрівнику, хлопчина мій дістанеться місця свого призначення в найжалюгіднішому вигляді, – вкрай виснаживши свою м’язову та чоловічу силу, – привівши в невимовне хвилювання власних життєвих духів, – і якщо в такому плачевному стані розладунервів він пролежить дев’ять довгих, довгих місяців поспіль, перебуваючи під владою раптових страхів або похмурих сновидінь і картин фантазії? Страшно подумати, яким багатим ґрунтом послугувало б усе це для тисячі слабостей, тілесних і душевних, від яких потім не могло б остаточно його вилікувати ніяке мистецтво лікаря чи філософа.

Розділ ІІІ

Наведеним анекдотом зобов’язаний я моєму дядькові, містерові Тобі Шенді, якому батько мій, чудовий натурфілософ, що дуже захоплювався тонкими міркуваннями про найнікчемніші предмети, часто гірко скаржився на заподіяний мені збиток; особливо ж одного разу, як добре пам’ятав дядько Тобі, коли батько звернув увагу на дивну клишоногість (власні його слова) моєї манери пускати дзиґу; роз’яснивши принципи, за якими я це робив, – старий похитав головою і тоном, що виражав скоріше засмучення, ніж докір, – сказав, що все це давно вже відчувало його серце і що як теперішнє, так і тисяча інших спостережень твердо його переконують у тому, що ніколи я не думатиму і не поводитимуся подібно до інших дітей. – Але, на жаль ! – вів далі він, знову похитавши головою та втираючи сльозу, що котилася по його щоці, – нещастя мого Трістрама почалися ще за дев’ять місяців до його появи на світ .
Моя мати, що сиділа поруч, підвела очі, – але так само мало зрозуміла те, що хотів сказати батько, як її спина, – зате мій дядько, містер Тобі Шенді, який багато разів уже чув про це, зрозумів батька прекрасно.

Розділ ІV

Я знаю, що є на світі читачі, – як і безліч інших добрих людей, що зовсім нічого не читають, – які доти не заспокояться, поки ви їх не втаємничите від початку до кінця в усе, що вас стосується.
Тільки зважаючи на цю їх примху і тому, що я за природою не здатний обдурити чиї‑небудь очікування, я і заглибився в такі подробиці. А оскільки моє життя й погляди, ймовірно, чинитимуть деякий шум у світі й, якщо припущення мої правильні, матимуть успіх серед людей усіх звань, професій і міркувань, – читатимуться не менше, ніж сам «Шлях паломника» – доки їм насамкінець не випаде доля, якої Монтень побоювався для своїх «Дослідів», а саме – валятися на вікнах віталень, – то я вважаю необхідним приділити трохи уваги кожному по черзі й, отже, маю попрохати вибачення за те, що ще деякий час ітиму по обраному мною шляху. Словом, я дуже задоволений, що почав історію мого життя так, як я це зробив, і можу розповідати в ній про все, як говорить Горацій, ab ovo.
Горацій, я знаю, не рекомендує цього прийому; але поважний цей чоловік говорить тільки про епічну поему або про трагедію (забув, про що саме); – а якщо це, окрім усього іншого, і не так, прошу в містера Горація вибачення, – бо в книзі, до якої я приступив, я не збираюсь обмежувати себе ніякими правилами, хай то навіть правила Горація.
А тим читачам, у яких немає бажання заглиблюватися в такі речі, я не можу дати кращої ради, як запропонувати їм пропустити частину цього розділу, що залишається; бо я заздалегідь оголошую, що вона написана тільки для людей допитливих і зацікавлених.
– Зачиніть двері. – Я був зачатий у ніч із першої неділі на перший понеділок місяця березня, року Господнього тисяча сімсот вісімнадцятого. Із цього приводу в мене відсутні всякі сумніви. – А такими детальними відомостями відносно події, що сталася до мого народження, маю завдячувати я іншому маленькому анекдоту, відомому тільки в нашій сім’ї, але нині оголошуваному для кращого з’ясування цього пункту.
Треба вам сказати, що батько мій, який спочатку вів торгівлю з Туреччиною, але кілька років тому залишив справи, щоб оселитися в родовому маєтку в графстві *** і закінчити там дні свої, – батько мій, вважаю, був одним із найбільш пунктуальних людей на світі в усьому, як у справах своїх, так і в розвагах. Ось зразок його граничної точності, рабом якої він воістину був: уже багато років як він узяв собі за правило в перший недільний вечір кожного місяця, від початку і до кінця року, – з такою ж неухильністю, з якою наставав недільний вечір, – власноручно заводити великий годинник, що стояв у нас на верхньому майданчику чорних сходів. – А позаяк у пору, про яку я завів мову, йому йшов шостий десяток, – то він мало‑помалу переніс на цей вечір також і деякі інші незначні сімейні справи; щоб, як він частенько говорив дядькові Тобі, відкараскатися від них усіх відразу і щоб вони більше йому не докучали і не турбували його до кінця місяця.
Але в цій пунктуальності була одна неприємна сторона, яка особливо дуже позначилася на мені й наслідки якої, боюся, я відчуватиму до самої могили, а саме: завдяки нещасній асоціації ідей, які насправді нічим між собою не пов’язані, бідна моя мати не могла чути, як заводиться названий годинник, – без того, щоб їй зараз же не спадали на гадку думки про деякі інші речі, – і vіce versa. Це дивне поєднання уявлень, як стверджує проникливий Локк, що поза сумнівом розумів природу таких речей краще, ніж інші люди, породило більше безглуздих вчинків, аніж які завгодно інші причини для непорозумінь.
Але це мимохідь.
Далі, з однієї нотатки в моєму записнику, що лежить на столі переді мною, видно, що «в день Благовіщення, який припадав на 25‑те число того самого місяця, яким я позначаю моє зачаття, батько мій вирушив до Лондона з моїм старшим братом Бобі, щоб улаштувати його у Вестмінстерську школу, а позаяк те ж саме джерело свідчить, «що він повернувся до своєї дружини та сімейства тільки на другому тижні  травня», – то подія встановлюється майже з повною достовірністю. Втім, сказане на початку наступного розділу виключає з цього приводу всякі сумніви.
– Але скажіть, будь ласка, сер, що робив ваш татко протягом усього грудня, січня й лютого? – Прошу, мадам, – весь цей час у нього був напад ішіасу.

Розділ V

П’ятого листопада 1718 року, тобто рівно через дев’ять календарних місяців після вищевстановленої дати, з точністю, яка задовольнила б резонні очікування найприскіпливішого чоловіка, – я, Трістрам Шенді , джентльмен, з’явився на світ на нашій шолудивій і злощасній землі. – Я вважав би за краще народитися на Місяці або на якій‑небудь із планет (тільки не на Юпітері й не на Сатурні, тому що абсолютно не переношу холоду); адже на жодній із них (не поручуся, втім, за Венеру) мені напевне не могло б випасти гірше, ніж на нашій брудній, паскудній планеті, – яку я по совісті вважаю, щоб не сказати гірше, зробленою з вишкребків і обрізків усіх інших; – вона, правда, досить хороша для тих, хто на ній народився з великим ім’ям чи з великим статком або кому вдалося бути покликаним на громадські пости й посади, що дають шану або владу; – але це до мене не відноситься; – а оскільки кожен схильний судити про ярмарок із власного виторгу, – то я знов і знов оголошую землю найпаскуднішим із коли‑небудь створених світів; – адже, по чистій совісті, можу сказати, що відтоді, як я вперше втягнув у груди повітря, і до цієї години, коли я ледве в змозі дихати взагалі, внаслідок астми, схопленої під час катання на ковзанах проти вітру у Фландрії, – я постійно був іграшкою так званої Фортуни; і хоч я не нарікатиму даремно на неї, кажучи, ніби коли‑небудь вона дала мені відчути тяжкість великого або надзвичайного горя, – все‑таки, виявляючи найбільшу поблажливість, мушу засвідчити, що в усі періоди мого життя, на всіх шляхах і роздоріжжях, де тільки вона могла підступити до мене, ця немилостива володарка насилала на мене купу найприкріших пригод і знегод, які тільки випадали на долю маленького героя.

Розділ VІ

На початку попереднього розділу я вас точно повідомив про те, коли  я народився, – але я вас не повідомив про те, як  це сталося. Ні;  цю подробицю прибережено цілком для окремого розділу; – крім того, сер, оскільки ми з вами люди певною мірою абсолютно чужі один одному, було б незручно викласти вам одразу надто багато подробиць, які стосувалися мене. – Вам доведеться трішки потерпіти. Я затіяв, бачте, описати не лише життя моє, але також і мої погляди, в надії та в очікуванні, що, дізнавшись із першого про мій характер і втямивши, що я за людина, ви відчуєте більше смаку до останніх. Коли ви побудете зі мною довше, легке знайомство, яке ми зараз зав’язуємо, перейде в короткі стосунки, а останні, якщо хто‑небудь із нас не зробить якої‑небудь помилки, закінчаться дружбою. – О dіem praeclarum! – тоді жодна дрібниця, якщо вона мене стосується, не здасться вам порожньою або розповідь про неї – нудною. Тому, любий друже і супутнику, якщо ви побачите, що на початку моєї розповіді я дещо стриманий, – будьте до мене поблажливі, – дозвольте мені продовжувати і вести розповідь по‑своєму, – і якщо мені випаде час від часу попустувати дорогою – або іноді надіти на хвилинку‑другу блазенський ковпак із дзвоником, – не втікайте, – але люб’язно уявіть у мені трохи більше мудрості, ніж здається на вигляд, – і смійтеся зі мною або з мене, поки ми поволі тюпатимемо далі; словом, робіть що завгодно, – тільки не втрачайте терпіння.

Розділ VІІ

У тому ж селі, де жили мої батько й мати, мешкала повитуха, сухорлява, чесна, дбайлива, домовита, добра стара, яка за допомогою малої дещиці простого здорового глузду та багаторічної великої практики, в якій вона завжди покладалася не стільки на власні зусилля, скільки на пані Природу, – зажила слави у своїй справі у світі; – тільки я мушу зараз же довести до відома вашої милості, що словом світ  я тут позначаю не все коло великого світу, а лише вписаний у нього маленький кружечок близько чотирьох англійських миль у діаметрі, центром якого слугував будиночок нашої доброї старої. – На сорок сьомому році життя вона залишилася вдовою, без усяких засобів, із трьома чи чотирма маленькими дітьми, і позаяк була вона під той час жінкою статечного вигляду, пристойної поведінки, – небагатомовною і до того ж такою, що збуджує співчуття: покірливість, із якою вона переносила своє горе, тим голосніше благала дружньої підтримки, – то над нею зглянулася дружина парафіяльного священика: остання давно вже нарікала на незручність, яку довгі роки доводиться терпіти пастві її чоловіка, не мала можливості дістати повитуху, навіть на крайній випадок, ближче, ніж за шість чи сім миль, які сім миль темної ночі та при поганій дорозі, – місцевість кругом являла суціль в’язку глину, – перетворювалися майже на чотирнадцять, що було іноді рівнозначно цілковитій відсутності на світі всяких повитух; от жалісливій пані й спало на думку, яким було б благодіянням для всієї парафії й особливо для бідної вдови трохи підучити її повивальному мистецтву, щоб вона могла ним годуватися. А позаяк жодна жінка поблизу не могла б виконати цей план краще, ніж його укладачка, то дружина священика самовіддано сама взялася за справу і, завдяки своєму впливу на жіночу частину парафії, без особливих зусиль довела його до кінця. По правді кажучи, священик теж взяв участь у цьому заході та, щоб влаштувати все як годиться, тобто надати бідній жінці законні права на заняття справою, якій вона навчалась у його дружини, – з великою готовністю заплатив судові мита за патент, які склали загалом вісімнадцять шилінгів і чотири пенси; отже, за допомогою подружжя добру жінку дійсно й поза сумнівом було введено в обов’язки своєї посади з усіма пов’язаними з нею правами, приладдям і будь‑якими повноваженнями .
Ці останні слова, треба вам сказати, не збігалися зі старовинною формулою, за якою зазвичай складалися такі патенти, привілеї та свідоцтва, що досі видавалися в таких випадках станові повитух. Вони додержувалися витонченої формули Дідія його власного винаходу; відчуваючи незвичайну пристрасть ламати і створювати наново всілякі такі речі, він не лише придумав цю тонку поправку, але ще й умовив багатьох, давно вже дипломованих, матрон із довколишніх місць знову надати свої патенти для внесення до них своєї вигадки.
Признатися, ніколи такі чудасії Дідія не збуджували в мені заздрості, – але у кожного свій смак. Хіба для доктора Кунастрокія, цієї великої людини, не було найбільшим задоволенням на світі розчісувати в години дозвілля ослячі хвости й висмикувати зубами посивілі волосини, хоча в кишені в нього завжди лежали щипчики? Так, сер, якщо вже на те пішло, хіба не було в наймудріших людей усіх часів, не виключаючи самого Соломона, – хіба не було в кожного з них свого коника:  скакових коней, – монет і черепашок, барабанів і труб, скрипок, палітр, – коконів і метеликів? – і доки людина тихо та мирно скаче на своєму конику  по великій дорозі й не змушує ні вас, ні мене сісти разом із нею на цього коника, – скажіть на милість, сер, яке нам або мені діло до цього?

Розділ VІІІ

De gustіbus non est dіsputandum – це означає, що про коників  не слід сперечатися; сам я нечасто це роблю, та й не міг би зробити пристойним чином, якби я був навіть їх заклятим ворогом; адже й мені доводиться іноді, в деякі фази місяця, бувати і скрипалем, і живописцем, зважаючи на те, яка муха мене укусить; хай буде вам відомо, що я сам тримаю пару конячок, на яких по черзі (мені однаково, хто про це знає) частенько виїжджаю погуляти й подихати повітрям; – іноді навіть, на сором мені потрібно зізнатися, я роблю дещо триваліші прогулянки, ніж годилося б на погляд мудреця. Але вся річ у тому, що я не мудрець; – і, крім того, людина настільки незначна, що абсолютно не важливо, чим я займаюся; ось чому я рідко хвилююсь або кип’ячуся з цього приводу, і спокій мій не дуже порушується, коли я бачу таких важливих панів і високих осіб, як нижченаведені, – таких, наприклад, як мілорди А, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З, І, К, Л, M, H, О, П і так далі, всіх, що підряд сидять на своїх різних кониках; – деякі з них, відпустивши стремена, рухаються повагом, – інші, навпаки, підігнувши ноги до самого підборіддя, з хлистом у зубах, щодуху мчать, як строкаті жокеї‑чортенята верхи на неприкаяних душах, – ніби вони вирішили скрутити собі в’язи. – Тим краще, – кажу я собі; – адже якщо станеться найгірше, світ чудово без них обійдеться; – а що стосується інших, – що ж, – Бог їм на поміч, – нехай собі катаються, я їм не заважатиму; адже якщо їх ясновельможності будуть вибиті з сідла сьогодні ввечері, – ставлю десять проти одного, що до настання ранку багато хто з них опиняться верхи на ще гірших конях.
Таким чином, жодне з цих дивацтв не здатне порушити мій спокій. – Але є випадок, який, признатися, мене бентежить, – саме, коли я бачу людину, народжену для великих справ і, щό служить іще більше до її честі, за природою своєю завжди схильну робити добро; – коли я бачу людину, подібну до вас, мілорде, переконання та вчинки якої такі ж чисті й благородні, як і її кров, – і без якої з цієї причини ні на мить не може обійтися розбещене суспільство; – коли я бачу, мілорде, таку людину, що роз’їжджає на своєму конику хоч би на хвилину довше за термін, встановлений їй моєю любов’ю до рідної країни і моєю турботою про її славу, – то я, мілорде, перестаю бути філософом і в першому пориві благородного гніву посилаю під три чорти її коника  з усіма кониками на світі.

Мілорде,

Я стверджую, що ці рядки є присвятою, незважаючи на всю її незвичайність у трьох найістотніших відношеннях: відносно змісту, форми та відведеного їй місця; прошу вас тому прийняти її як таку й дозволити мені дуже шанобливо покласти її до ніг вашої ясновельможності, – якщо ви на них стоїте, – що у вашій владі, коли вам завгодно, – і що буває, мілорде, кожного разу, коли для цього випадає привід і, смію додати, завжди дає найкращі результати.
Мілорде, 
вашої ясновельможності покірний, 
найвідданіший 
і уклінний слуга, 
Трістрам Шенді.

Розділ ІX

Урочисто доводжу до загального відома, що наведена вище присвята не призначалася ні для якого принца, прелата, папи чи государя, – герцога, маркіза, графа, віконта чи барона нашої або іншої християнської країни; – а також не продавалася досі на вулицях і не пропонувалася ні великим, ні малим людям ні публічно, ні приватно, ні прямо, ні побічно; але є достовірно незайманою присвятою, до якої не торкалася ще жодна жива душа.
Я так детально зупиняюся на цьому пункті просто для того, щоб усунути всякі нарікання або заперечення проти способу, яким я збираюся отримати з нього більше вигоди, а саме – пустивши його чесно в продаж із публічного торгу; що я тепер і роблю.
Кожен автор відстоює себе по‑своєму; – що ж до мене, то я терпіти не можу торгуватись і сперечатися через декілька гіней у темних передніх, – і з самого початку вирішив про себе діяти з великими світу цього прямо і відкрито, в надії, що я таким чином найкраще досягну успіху.
Отже, якщо у володіннях його величності є герцог, маркіз, граф, віконт чи барон, який би потребував доладної, витонченої присвяти й якому підійшла б наведена вище (до речі сказати, якщо вона хоч трохи не підійде, я її залишу в себе), – вона до його послуг за п’ятдесят гіней; – що, запевняю вас, на двадцять гіней дешевше, ніж за неї взяла б будь‑яка людина з обдарованням.
Якщо ви ще раз уважно її прочитаєте, мілорде, то переконаєтеся, що в ній зовсім немає грубих лестощів, як в інших присвятах. Задум її, як бачите, ваша ясновельможність, чудовий, – барви прозорі, – малюнок непоганий, – або, якщо говорити більш ученою мовою – і оцінювати мій твір за прийнятою у живописців 20‑бальною системою, – то я гадаю, мілорде, що за контури мені можна буде поставити 12, – за композицію 9, – за барви 6, – за експресію 13 з половиною, – а за задум, – якщо припустити, мілорде, що я розумію свій задум  і що безумовно здійснений задум оцінюється числом 20, – я вважаю, не можна поставити менше ніж 19. Окрім усього цього – твір мій відзначається відповідністю частин, і темні штрихи коника  (який є фігурою другорядною та слугує як би фоном для цілого) надзвичайно посилюють світлі тони, зосереджені на обличчі вашої ясновельможності, та чудово його відтіняють; – крім того, на tout ensemble лежить печать оригінальності.
Будьте ласкаві, високоповажний мілорде, розпорядитися, щоб названу суму було виплачено містерові Додслі для вручення авторові, й я подбаю про те, щоб у наступному виданні розділ цей було викреслено, а титули, відзнаки, герби та добрі справи вашої ясновельможності поміщено було на початку попереднього розділу, який цілком, від слів: de gustіbus non est dіsputandum – разом з усім, що говориться в цій книзі про коники , але не більше, має розглядатись як присвята вашій ясновельможності. – Решту присвячую я Місяцю, який, до речі сказати, з усіх мислимих патронів  або матрон  найбільш здатний дати книзі моїй хід і звести від неї з розуму весь світ.

Світла богине, 
якщо ти не занадто зайнята справами Кандида  і міс Кунігунди   – візьми під своє заступництво також Трістрама Шенді .

Розділ X

Чи можна було вважати хоч би скромною заслугою допомогу, надану повитусі, й кому ця заслуга по праву належала, – з першого погляду уявляється мало істотним для нашої розповіді; – вірно, одначе, те, що у той час честь цю було цілком приписано вищезгаданій пані, дружині священика. Але я, хоч убий, не можу відмовитися від думки, що і сам священик, нехай навіть не йому першому спав на думку ввесь цей план, – проте, оскільки він взяв в нім щиру участь, як тільки був у нього втаємничений, і охоче віддав гроші, щоб виконати його, – що священик, повторюю, теж мав право на деяку частку хвали, – якщо тільки йому не належала добра половина всієї честі цієї справи.
Суспільству завгодно було в той час вирішити інакше.
Відкладіть убік книгу, і я дам вам півдня на скільки‑небудь задовільне пояснення такої поведінки суспільства.
Мусите ж знати, що років за п’ять до так докладно розказаної вам історії з патентом повитухи – священик, про якого ми ведемо мову, зробив себе притчею во язицех навколишнього населення, порушивши всяку пристойність відносно себе, свого становища та свого сану; – він ніколи не показувався верхи інакше, як на худому, жалюгідному одрі, що коштував не більше одного фунта п’ятнадцяти шилінгів; кінь цей, аби скоротити його опис, був вилитий брат Росінанта  – так далеко сягала між ними сімейна схожість; бо він абсолютно в усьому підходив під опис коня ламанчського лицаря, – з тією лише відмінністю, що, наскільки мені пам’ятається, ніде не сказано, щоб Росінант  страждав запалом; крім того, Росінант,  за щасливим привілеєм більшості іспанських коней, огрядних і худих, – був поза сумнівом конем в усіх відношеннях.
Я дуже добре знаю, що кінь героя  був конем цнотливим, і це, можливо, дало привід для протилежної думки; проте так же достовірним є й те, що стримування Росінанта  (як це можна зробити висновок із пригоди з янгуаськими погоничами) виникало не від якої‑небудь тілесної вади або іншої подібної причини, але єдино від помірності й спокійної течії його крові. – І дозвольте вам зауважити, мадам, що на світі часто‑густо буває цнотлива поведінка, на користь якої ви більше нічого не скажете, хоч як старайтеся.
Але хай там як, коли я поставив собі за мету бути абсолютно неупередженим відносно кожної тварини, виведеної на сцену цього драматичного твору, – я не міг не сказати про вказану відмінність на користь коня Дон Кіхота; – в усіх інших відношеннях кінь священика, повторюю, був досконалою подібністю Росінанта, – ця худа, ця сухоребра, ця жалюгідна шкапа пасувала б самому Упокоренню .
На думку деяких людей недалекого розуму, священик мав у розпорядженні цілковиту можливість причепурити свого коня; – йому належало дуже красиве кавалерійське сідло, підбите зеленим плюшем і прикрашене подвійним рядом цвяхів зі срібними головками, та пара блискучих мідних стремен і цілком підходящий чепрак першосортного сірого сукна з чорною облямівкою по краях, густою чорною шовковою бахромою, що закінчується, poudré d’or, – усе це він придбав гордої весни свого життя разом із великою карбованою вуздечкою, прикрашеною як належить. – Але, не бажаючи робити свого коня посміховиськом, він повісив усі ці брязкальця за дверима свого робочого кабінету і розсудливо забезпечив його замість них такою вуздечкою й таким сідлом, які в точності відповідали зовнішності й ціні його скакуна.
Під час своїх поїздок у такому вигляді по парафії та в гості до сусідніх поміщиків священик – ви це легко зрозумієте – мав нагоду чути й бачити досить багато речей, які не давали іржавіти його філософії. Сказати по правді, він не міг показатися в жодному селі, не привертаючи до себе уваги всіх його мешканців, від малого до старого. – Робота зупинялася, коли він проїздив, – цебер повисав у повітрі на середині колодязя, – прядка забувала крутитися, – навіть гравці в орлянку і в м’яча стояли, роззявивши рот, поки він не зникав із очей; а оскільки кінь його був не із швидкохідних, то зазвичай у нього було досить часу, щоб робити спостереження – чути бурчання людей серйозних – і сміх легковажних, – і все це він переносив із незворушним спокоєм. – Такий уже був його характер, – від щирого серця любив він жарти, – а оскільки й самому собі він уявлявся смішним, то говорив, що не може гніватися на інших за те, що вони бачать його в тому ж світлі, в якому він із такою незаперечністю бачить себе сам; ось чому, коли його друзі, які знали, що любов до грошей не є його слабкістю, не соромлячись, потішалися над його дивацтвом, він уважав за краще, – замість того щоб називати істинну причину, – реготати разом із ними з себе; і позаяк у нього самого ніколи не було на кістках ні унції м’яса і щодо худорби він міг посперечатися зі своїм конем, – то він часом стверджував, що кінь його якраз такий, на якого заслуговує вершник; – що обоє вони, подібно до кентавра, становлять одне ціле. А іншого разу і в іншому настрої, недоступному спокусам хибної дотепності, – священик говорив, що сухоти скоро зведуть його в могилу, і з великою серйозністю запевняв, що він без здригання і найсильнішого серцебиття не в змозі поглянути на відгодованого коня і що він вибрав собі худу шкапу не лише для збереження власного спокою, але і для підтримки в собі бадьорості.
Кожного разу він давав тисячі нових забавних і переконливих пояснень, чому смирна, запалена шкапа була для нього кращою за гарячого коня: – адже на такій шкапі він міг безтурботно сидіти й роздумувати de vanіtate mundі et fuga saeculі із таким же успіхом, начебто перед очима у нього був череп; – міг проводити час в яких завгодно заняттях, їдучи повільним кроком, із такою ж користю, як у своєму кабінеті; – міг поповнити зайвим аргументом свою проповідь – або зайвою дірою свої штани – так само впевнено у своєму сідлі, як у своєму кріслі, – тоді як швидка рись і повільне підшукування логічних аргументів є рухами такими ж несумісними, як дотепність і розсудливість. – Але на своєму коні – він міг з’єднати і примирити все, що завгодно, – міг вдатися до створення проповіді, віддатися мирному травленню і, якщо того вимагала природа, міг також піддатися дрімоті. – Словом, розмовляючи на цю тему, священик посилався на які завгодно причини, тільки не на істинну, – істинну ж причину він приховував з делікатності, вважаючи, що вона робить йому честь.
Істина ж полягала ось у чому: в молоді роки, приблизно в той час, коли було придбано розкішне сідло та вуздечку, священик мав звичай або пихату примху, або назвіть це як завгодно, – вдаватися до протилежної крайності. – В місцевості, де він жив, про нього йшла слава, що він полюбляв хороших коней, і в нього у стайні зазвичай стояв готовий до сідла кінь, кращого за якого не знайти було в усій парафії. Тим часом найближча повитуха, як я вам сказав, жила за сім миль од того села, і притому в бездоріжньому місці, – таким чином, не минало тижня, щоб нашого бідолашного священика не потривожили слізним охканням позичити коня; і позаяк він не був жорстокосердий, а потреба в допомозі щоразу була гостріша і стан породіллі важчий, – то, хоч як він любив свого коня, все‑таки ніколи не в силах був відмовити у проханні; в результаті кінь його зазвичай повертався або з обідраними ногами, або з кістковим шпатом, або з засіком; – або надірваний, або із запалом, – словом, рано чи пізно від тварини залишалися тільки шкіра та кістки; – так що кожні дев’ять чи десять місяців священикові доводилося збувати з рук поганого коня – і замінювати його хорошим.
Яких розмірів міг досягти збиток при такому балансі communіbus annіs надаю можливість визначити спеціальному журі з потерпілих при таких же обставинах; – але хоч який би він був великий, герой наш багато років ніс його покірливо, поки, зрештою, після багаторазового повторення таких нещасних випадків, не визнав за потрібне піддати справу ретельному обговоренню; зваживши все й подумки підрахувавши, він визнав збиток не лише невідповідним до інших своїх витрат, але й незалежно від них украй важким, таким, що позбавляє його всякої можливості творити інші добрі справи в себе у парафії. Крім того, він дійшов висновку, що навіть на половину проїжджених таким чином грошей можна було б зробити вдесятеро більше добра; – але ще набагато важливіше за всі ці міркування, разом узяті, було те, що тепер уся його добродійність зосереджена була в дуже вузькій галузі, притому в такій, де, на його думку, в ній було менше всього потреби, а саме: тягнулася тільки на діторобну та дітородну частину його парафіян, так що нічого не залишалося ні для безсилих, – ні для старезних, – ні для безлічі безрадісних явищ, майже: щогодини ним спостережуваних, в яких поєднувалися бідність, хвороби та прикрості.
Із цих міркувань вирішив він припинити витрати на коня, але бачив тільки два способи начисто спекатись їх, – а саме: або поставити собі непорушним законом ніколи більше не давати свого коня, незважаючи ні на які прохання, – або ж махнути рукою й погодитись їздити на жалюгідній шкапі, на яку перетворили останнього його коня, з усіма її хворобами та неміччю.
Оскільки він не покладався на свою стійкість у першому випадку, – то з радісним серцем обрав другий спосіб, і хоча відмінно міг, як вище було сказано, дати йому втішне для себе пояснення, – проте саме з цієї причини гребував удаватися до нього, готовий краще терпіти презирство ворогів і сміх друзів, аніж відчувати тяжку незручність, розповідаючи історію, яка могла б здатися самовихвалянням.
Одна ця риса вдачі вселяє мені найвище уявлення про делікатність і благородство почуттів поважного священнослужителя; я вважаю, що її можна поставити нарівні з найблагороднішими душевними якостями незрівнянного ламанчського лицаря, якого, до речі сказати, я від душі люблю з усім його божевіллям, і щоб його відвідати, здолав би набагато більш далекий шлях, ніж для зустрічі з найбільшим героєм старовини.
Але не в цьому мораль моєї історії: розповідаючи її, я мав на увазі зображувати поведінку суспільства в усій цій справі. – Бо ви маєте знати, що, доки таке пояснення зробило б священикові честь, – жодна жива душа до нього не додумалася: – вороги його, я вважаю, не бажали, а друзі не могли. – Але варто було йому тільки взяти участь у клопотах про допомогу повитусі та заплатити мита за право займатися практикою, – як уся таємниця вийшла назовні; всі коні, яких він утратив, та на додаток до них іще двоє коней, яких він ніколи не втрачав, і також усі обставини їх загибелі тепер стали відомими чисто всі й чітко пригадувалися. – Чутка про це поширилась, як грецький вогонь. – «У священика напад колишньої гордості; він знову збирається кататися на хорошому коні; а якщо це так, то ясно як день, що вже в перший рік він десятиразово покриє всі витрати з оплати патенту; – кожне може тепер судити, з якими намірами зробив він цю добру справу».
Які були його сподівання при здійсненні як цього, так і всіх інших справ його життя – або, вірніше, якої були про це гадки інші люди – ось думка, яка наполегливо трималася в його власному мозку і дуже часто порушувала його спокій, коли він потребував міцного сну.
Років десять тому героєві нашому пощастило позбутися всяких тривог із цього приводу, – якраз стільки ж часу минуло відколи він покинув свою парафію, – а разом із нею й цей світ, – і з’явився дати звіт судді, на рішення якого у нього не буде ніяких причин скаржитися.
Але над справами деяких людей тяжіє якийсь фатум. Хоч як старайся, а вони завжди проходять крізь певне середовище, яке настільки їх заломлює та спотворює істинний їх напрям, – що при всьому праві на вдячність, на яку заслуговує прямодушність, люди ці все‑таки вимушені жити й померти, не отримавши її.
Сумним прикладом цієї істини був наш священик. Але щоб дізнатись, яким чином це сталось – і дістати для себе урок із отриманого знання, вам обов’язково треба прочитати два наступні розділи, в яких міститься нарис його життя та суджень, що укладає ясну мораль. – Коли з цим буде покінчено, ми маємо намір продовжувати розповідь про повитуху, якщо нас ніщо не зупинить по дорозі.

Розділ XІ

Йорик  було ім’я священика, і, що найприкметніше, як видно з дуже старовинної грамоти про його рід, що написана на міцному пергаменті й досі прекрасно збереглась, ім’я це писалося так само протягом майже – я трохи не сказав, дев’ятисот років, – але я не підриватиму довіри до себе, повідомляючи таку неймовірну, хоча й безперечну істину, – і тому задовольняюся твердженням, – що воно писалося так само, без щонайменшої зміни або перестановки хоч би однієї літери, з незапам’ятних часів; а я б цього не наважився сказати про половину кращих імен нашого королівства, які з плином років зазнавали зазвичай стільки ж негараздів і змін, як і їх власники. – Відбувалося це від гордості чи від сорому (зазначених власників)? – По правді кажучи, я гадаю, що іноді від гордості, а іноді від сорому, залежно від того, що ввело їх в спокусу. А загалом, це темна справа, і коли‑небудь вона так нас перемішає й переплутає, що ніхто не буде в змозі встати і присягнутися, що «людиною, яка скоїла те‑то й те‑то, був її прадід».
Від цього зла рід Йорика з мудрою дбайливістю надійно захистив себе благоговійним зберіганням зазначеної грамоти, яка далі повідомляє нас про те, що рід цей – данського походження й переселився в Англію ще за правління данського короля Горвенділла, при дворі якого предок нашого містера Йорика по прямій лінії, мабуть, обіймав значну посаду до самої своєї смерті. Що це була за посада, грамота нічого не говорить; – вона тільки додає, що вже років двісті, як її через цілковиту непотрібність скасували не лише при данському дворі, але і при всіх інших дворах християнського світу.
Мені часто спадало на думку, що тут не може йтися ні про що інше, як про посаду головного королівського блазня, – і що Йорик із Гамлета, трагедії нашого Шекспіра, багато п’єс якого ви знаєте, побудовані на достовірних документальних даних, – поза сумнівом є цим самим Йориком.
Мені нíколи заглянути в Данську історію Саксона Граматика, щоб перевірити правильність усього цього; – але якщо у вас є вільний час і вам неважко дістати книгу, ви можете це зробити анітрохи не гірше за мене.
У моєму розпорядженні при поїздці по Данії зі старшим сином містера Нодді, якого я супроводжував 1741 року як гувернер, обскакавши з ним із запаморочливою швидкістю більшість країн Європи (про цю своєрідну подорож, здійснену спільно, дано буде захоплююча розповідь на подальших сторінках цього твору), – в моєму розпорядженні, повторюю, було при цій поїздці лише стільки часу, щоб упевнитися в справедливості одного спостереження, зробленого людиною, яка довго прожила в тій країні, – а саме, що «природа не була ні надмірно марнотратна, ні надмірно скнариста, наділяючи її мешканців геніальними або видатними здібностями; – але, подібно до розсудливої матері, виявила помірну щедрість до них усіх і дотримала таку рівність при розподілі своїх дарів, що в цьому відношенні, можна сказати, привела їх до одного знаменника; таким чином, ви нечасто зустрінете в цьому королівстві людину видатних здібностей; зате в усіх станах знайдете багато доброго здорового глузду, яким ніхто не обділений», – що, на мою думку, абсолютно правильно.
У нас, ви знаєте, справа йде зовсім інакше; – всі ми уявляємо протилежні крайнощі в цьому відношенні; – ви або великий геній – або, п’ятдесят проти одного, сер, ви заплішений дурень і бовдур; – не те щоб були абсолютно відсутні проміжні східці, – ні, – ми все ж не настільки безладні; – проте дві крайнощі – явище, яке звичайніше і частіше зустрічається на нашому невлаштованому острові, де природа так примхливо і вередливо розподіляє свої дари і здібності; навіть удача, відвідуючи нас своїми милостями, діє не примхливіше, ніж вона.
Це єдина обставина, що коли‑небудь порушувала мою впевненість відносно походження Йорика; у жилах цієї людини, наскільки я його пам’ятаю і згідно з усіма відомостями про нього, які мені вдалося роздобути, не було, мабуть, ні краплі данської крові; дуже можливо, що за дев’ятсот років уся вона випарувалася: – не хочу губитися в марних домислах із цього приводу; адже не має значення, від чого це сталось, а факт був той – що замість холодної флегми та правильного співвідношення здорового глузду і чудасій, які ви чекали б знайти у людини з таким походженням, – він, навпаки, відрізнявся такою рухливістю й легковагістю, – здавався таким диваком в усіх своїх звичках, – стільки в нім було життя, примх і gaіeté de coeur що лише найблагодатніший клімат міг би все це породити й зібрати разом. Але за такої кількості вітрил бідний Йорик не ніс жодної унції баласту; він був найбільш недосвідченою людиною в практичних справах; у двадцять шість років у нього було рівно стільки ж уміння правити кермом у життєвому морі, як у пустотливої тринадцятирічної дівчинки, що не підозрює ні про які небезпеки. Таким чином, у перше ж плавання свіжий вітер його натхнення, як ви легко можете собі уявити, гнав його по десять разів на день на чий‑небудь чужий такелаж; а оскільки найчастіше на його шляху виявлялися люди статечні, люди, що нікуди не поспішали, то, зрозуміло, лиха доля найчастіше зіштовхувала його саме з такими людьми. Наскільки мені відомо, в основі подібних fracas лежав зазвичай який‑небудь нещасливий вияв дотепності; – бо, сказати правду, Йорик від природи відчував непереборну відразу та неприязнь до суворості; – не до суворості як такої; – коли потрібно було, він бував найсуворішим і найсерйознішим зі смертних цілими днями й тижнями вряд; – але він терпіти не міг удаваної суворості й вів із нею відкриту війну, якщо вона була тільки плащем для неуцтва або недоумства; у таких випадках, якби попалася вона на його шляху під яким завгодно прикриттям і заступництвом, він майже ніколи не давав їй попуску.
Іноді він говорив із властивою йому безрозсудністю, що суворість – запекла пройдисвітка, додаючи: – і пренебезпечна до того ж, – оскільки вона підступна; – за його глибоким переконанням, вона за один рік виманює більше добра та грошей у чесних і добромисних людей, аніж кишенькові та крамничні злодії за сім років. – Відкрита душа весельчака, – говорив він, – не таїть в собі ніяких небезпек, – хіба тільки для нього самого; – тоді як сама суть суворості є задня думка і, отже, обман; – це старий прийом, за допомогою якого люди прагнуть створити враження, ніби у них більше розуму та знання, ніж є насправді; незважаючи на всі свої претензії, – вона все ж не краща, а частенько гірша за те визначення, яке давно вже дав їй один французький дотепник – а саме: суворість – це прийом, винайдений для тіла, щоб приховати вади розуму; – це визначення суворості, – говорив дуже необачно Йорик, – заслуговує на зображення золотими літерами.
Але, кажучи по правді, він був людиною невипробуваною та недосвідченою в товаристві та з граничною необережністю й легковажністю торкався в розмові також і інших предметів, відносно яких аргументи розсудливості наказують дотримувати стриманість. Але для Йорика єдиним аргументом була суть справи, про яку йшла мова, і такі аргументи він зазвичай перекладав без усяких недомовок на просту англійську мову, – дуже часто при цьому мало зважаючи на осіб, час і місце; – таким чином, коли заговорювали про який‑небудь негарний і неблагородний вчинок, – він ніколи ні секунди не замислювався над тим, хто герой цієї історії, – яке він займає становище, – або наскільки він здатний зашкодити йому згодом; – але якщо то був брудний вчинок, – просто говорив: – «такий‑то і такий‑то брудна особистість», – і так далі. – І позаяк його зауваження зазвичай мали нещастя або закінчуватись яким‑небудь bon mot або приправлятись яким‑небудь жартівливим чи забавним висловом, то необачність Йорика розносилася на них, як на крилах. Словом, хоча він ніколи не шукав (але, зрозуміло, й не уникав) випадків говорити те, що йому підскочило під язик, і притому без усякої церемонії, – в житті йому випадало зовсім не мало спокус марнувати свою дотепність і свій гумор, – свої кепкування та свої жарти. – Вони не загинули, позаяк було кому їх підбирати.
Що з цього вийшло і яка катастрофа спіткала Йорика, ви прочитаєте в наступному розділі.

Розділ XІІ

Заставник і позикодавець менше відрізняються один від одного місткістю своїх гаманців, ніж насмішник  і висміяний  місткістю своєї пам’яті. Але ось у чому порівняння між ними, як кажуть схоліасти, йде на всіх чотирьох (що, до речі кажучи, на одну чи дві ноги більше, ніж можуть похвастати деякі з кращих порівнянь Гомера): – один дістає за ваш рахунок гроші, інший збуджує на ваш рахунок сміх, і обоє про це більше не думають. Тим часом відсотки в обох випадках ідуть і йдуть; – періодичні або випадкові виплати їх лише освіжають пам’ять про скоєне, поки зрештою, в недобру годину, – раптом з’являється до того й іншого позикодавець і своєю вимогою негайно повернути капітал разом з усіма відсотками, що наросли до цього дня, дає відчути обом усю широту їх зобов’язань.
Оскільки (я ненавиджу ваші якщо ) читач має ґрунтовне знання людської природи, то мені немає чого розводитися про те, що мій герой, залишаючись невиправним, не міг не чути час від часу таких нагадувань. Сказати по правді, він легковажно заплутався в безлічі дрібних боргів, на які, всупереч багаторазовим застереженням Євгенія  , не звертав ніякої уваги, вважаючи, що, позаяк робив він їх не лише без жодного злого наміру, – але, навпаки, від чистого серця та по душевній простоті, з бажання весело посміятись, – усі вони з часом забуті будуть.
Євгеній ніколи з цим не погоджувався і часто говорив своєму другові, що рано чи пізно йому неодмінно доведеться за все розплатитись, і притому, – часто додавав він із сумним побоюванням, – до останнього фартинга. На це Йорик із властивою йому безпечністю звичайно відповідав: – ба! – і якщо розмова відбувалася де‑небудь у відкритому полі, – стрибав, скакав, танцював, і тим справа кінчалась; але якщо вони розмовляли в тісному куточку біля каміна, де злочинець був наглухо забарикадований двома кріслами та столом і не міг так легко ушитись, – Євгеній продовжував читати йому нотацію про обачність приблизно в таких словах, тільки трохи більш доладно:
«Повір мені, дорогий Йорику, ця безтурботна жартівливість рано чи пізно втягне тебе в такі утруднення та прикрості, що ніяка запізніла розсудливість тобі потім не допоможе. – Ці витівки, бачиш, дуже часто призводять до того, що людина висміяна вважає себе людиною ображеною, з усіма правами, що з такого становища для неї випливають; уяви собі її в цьому світлі, та перерахуй його приятелів, його домочадців, його родичів, – і додай сюди натовп людей, які зберуться навколо нього з почуття загальної небезпеки; – так зовсім не буде перебільшенням сказати, що на кожні десять жартів – ти придбав сотню ворогів; але тобі цього мало: доки ти не переполохаєш рій ос і вони тебе не пережалять мало не до смерті, ти, очевидно, не заспокоїшся.
«Я ні краплі не сумніваюся, що в ці жарти шанованої мною людини не поміщено ні краплі жовчі або зловмисності, – я вважаю, знаю, що вони йдуть від чистого серця і сказані були тільки для сміху. – Але ти зрозумій, дорогий мій, що дурні не бачать цієї відмінності, – а негідники не хочуть її позавіч пускати, і ти не уявляєш, що означає розсердити одних або підняти на сміх інших: – варто їм тільки об’єднатися для спільного захисту, і вони поведуть проти тебе таку війну, друже, що тобі стане тоскно й ти життю не радий будеш.
«Помста пустить з отруєного кута чутку, що ганьбить тебе, її не спростують ні чистота серця, ні найбездоганніша поведінка. – Благополуччя дому твого похитнеться, – твоє добре ім’я, на якому воно трималося, спливе кров’ю від тисячі ран, – твою віру буде поставлено під сумнів, – твої справи будуть приречені на наругу, – твою дотепність буде забуто, – твою вченість утоптано в багно. А для фіналу цієї твоєї трагедії Жорстокість  і Боягузтво , двоє розбійників‑близнюків, найнятих Злостивістю  і підісланих до тебе в темряві, спільно накинуться на всі твої слабкості й промахи. – Кращі з нас, милий мій, проти цього беззахисні, – і повір мені, – повір мені, Йорику, коли на догоду особистій помсті приноситься в жертву безневинна та безпорадна істота, то в будь‑яких нетрях, де вона заблукала, неважко набрати хмизу, щоб розвести вогнище та спалити її на нім».
Коли Йорик слухав це похмуре пророцтво про гірку долю, що загрожує йому, очі його зазвичай зволожувались і в погляді з’являлась обіцянка, що віднині він їздитиме на своїй конячці обачніше. – Але, на жаль, надто пізно! – Ще до першого дружнього застереження проти нього вчинилася змова на чолі з *** із ****. – Атаку, зовсім так, як передбачав Євгеній, було здійснено зненацька і при цьому з такою немилосердністю з боку ворогів, які об’єднались, – і так несподівано для Йорика, що зовсім і не підозрював про те, які підступи проти нього замишляються, – що в ту саму хвилину, коли ця славна, безтурботна людина розраховувала на підвищення по службі, – вороги підрубали його під корінь, і він упав, як це багато разів уже траплялося до нього з найдостойнішими людьми.
Все ж деякий час Йорик бився найдоблеснішим чином, але зрештою, зломлений чисельною перевагою і знесилений тяготами боротьби, а ще більше – зрадницьким способом її ведення, – кинув зброю, і хоча на вигляд він не втрачав бадьорості до самого кінця, все‑таки, на загальну думку, помер, убитий горем.
Євгеній також схилявся до цієї думки, й ось із якої причини:
За декілька годин перед тим, як Йорик сконав, Євгеній увійшов до нього з наміром востаннє поглянути на нього і востаннє сказати йому прощай. Коли він відсмикував запону і запитав Йорика, як він почувається, той подивився йому в обличчя, взяв його за руку – і, подякувавши його за багато знаків дружніх почуттів, за які, за словами Йорика, він знову і знову йому дякуватиме, – якщо їм судилося зустрітися на тому світі, – сказав, що через декілька годин він назавжди вислизне від своїх ворогів. – Сподіваюся, що цього не станеться, – відповів Євгеній, заливаючись слізьми і найніжнішим голосом, яким коли‑небудь говорила людина, – сподіваюся, що не станеться, Йорику, – сказав він. – Йорик заперечив поглядом, спрямованим догори, і слабким потиском руки Євгенія, і це було все, – але Євгеній був уражений у саме серце. – Годі, годі, Йорику, – мовив Євгеній, утираючи очі й намагаючись підбадьоритися, – будь спокійний, дорогий друже, – нехай мужність і сила не полишають тебе в цю важку хвилину, коли ти найбільше їх потребуєш; – хто знає, які засоби є ще в запасі й чого не в силах зробити для тебе всемогутність Божа! – Йорик поклав руку на серце й тихенько похитав головою. – А щодо мене, – вів далі Євгеній, гірко заплакавши при цих словах, – то, присягаюсь, я не знаю, Йорику, як перенесу розлуку з тобою, – і я тішу себе сподіванням, – сказав Євгеній повеселілим голосом, – що з тебе ще вийде єпископ – і що я побачу це на власні очі. – Прошу тебе, Євгенію, – мовив Йорик, сяк‑так знімаючи нічний ковпак лівою рукою, – права його рука була ще міцно затиснута в руці Євгенія, – прошу тебе, поглянь на мою голову. – Я не бачу на ній нічого особливого, – відповів Євгеній. – Так дозволь повідомити тебе, мій друже, – мовив Йорик, – про те, що вона, на жаль! настільки пом’ята і знівечена ударами, яких ***, **** і деякі інші завдали мені в темряві, що я можу сказати разом із Санчо Пансою: «Якби навіть я видужав і на мене градом посипалися з неба митри, жодна з них не була б мені якраз». – Останній подих готовий був зірватися з тремтячих губ Йорика, коли він вимовляв ці слова, – а все‑таки в тоні, яким їх було вимовлено, містилося щось сервантесівське: – і коли він їх говорив, Євгеній міг помітити мерехтливий вогник, який на мить спалахнув у його очах, – бліде віддзеркалення тих минулих спалахів веселощів, од яких (як сказав Шекспір про його предка) щоразу реготало все застілля!
Євгеній виніс із цього переконання, що друг його помирає, вбитий горем: він потиснув йому руку – і тихенько вийшов із кімнати, ввесь у сльозах. Йорик провів Євгенія очима до дверей, – потім їх заплющив – і більше вже не розплющував.
Він спочиває в себе на цвинтарі, в парафії, під гладенькою мармуровою плитою, яку друг його Євгеній, з дозволу душоприказників, поставив на його могилі, зробивши на ній напис усього з трьох слів, які слугували йому разом і епітафією і елегією:

ЛЕЛЕ, БІДОЛАШНИЙ ЙОРИК!

Десять разів на день дух Йорика отримує втіху, чуючи, як читають цей надгробний напис на безліч різних жалібних ладів, що свідчать про загальне співчуття й повагу до нього: – стежина перетинає цвинтар біля самого краю його могили, – і кожен, хто проходить повз неї, мимоволі зупиняється, кидає на неї погляд – і зітхає, продовжуючи свій шлях:
Леле, бідолашний Йорик! 

Розділ XІІІ

Читач цього рапсодичного твору так давно вже розлучився з повитухою, що пора нарешті повернутися до неї, нагадати йому про існування цієї особи, бо після зрілого розгляду мого плану, як він мені малюється зараз, – я вирішив познайомити його з нею раз і назавжди; – адже може виникнути яка‑небудь нова тема або статися несподівана нагальна справа у мене з читачем, – як же не потурбуватися про те, щоб бідолашна жінка тим часом не загубилася? – тим більше що, коли вона знадобиться, ми ніяк без неї не обійдемося.
Здається, я вам сказав, що ця поважна жінка має в нашому селі і в усьому нашому районі велику вагу і значення, – що слава її поширилася до крайньої межі та границі тієї сфери впливу, яку описує навколо себе кожна жива душа, – байдуже: має вона на тілі сорочку чи не має, – ту сферу, до речі сказати, коли мова заходить про осіб з великою вагою і впливом у суспільстві, – ви вільні розширювати або звужувати на розсуд вашої милості, в загальній залежності від становища, роду занять, знань, здібностей, висоти і глибини (і ту і іншу ви можете вимірювати) виведеної перед вами особи.
У цьому випадку, наскільки мені пам’ятається, я називав число в чотири чи п’ять миль, не лише вся парафія в цілому, але й два‑три селища сусідньої парафії, які прилягають до неї; що загалом становить річ значну. Я маю додати, що цю поважну жінку було дуже добре прийнято на одній великій мизі та ще в кількох будинках і фермах, розташованих, як я сказав, за дві чи три милі від власного димаря. – Але я хочу тут раз і назавжди оголосити вам, що все це буде точніше позначене й пояснене на мапі, над якою нині працює гравер і яку, разом із безліччю інших матеріалів і доповнень до цього твору, поміщено буде в кінці двадцятого тому, – не для того, щоб зробити більш об’ємистою мою роботу, – мені гидко навіть думати про це; – але як коментарі, схолії та ілюстрації, як ключ до таких місць, епізодів чи натяків, які видадуться такими, що або допускають різне тлумачення, або темні та сумнівні, коли моє життя і мої думки читатимуться всім світом (прошу не забувати, в якому значенні тут береться це слово); – на що, кажучи між нами, всупереч панам критикам Великобританії та всупереч усьому, що їх милостям надумається написати або сказати проти цього, – я твердо розраховую. – Мені немає потреби казати вашій милості, що все це говориться тут суто конфіденційно.

Розділ XІV

Переглядаючи шлюбний договір моєї матері, щоб утямити собі й читачеві один пункт, який неодмінно має бути правильно зрозумілим, інакше ми не можемо приступити до продовження цієї історії, – я, по щастю, натрапив якраз на те, що мені було треба, витративши всього лише півтори дні на побіжне читання, – адже ця робота могла відняти у мене цілий місяць; – з чого можна зробити висновок, що коли людина сідає писати історію, – хоч би то була тільки історія Щасливого Джека або Хлопчика‑мізинчика, вона не більше, ніж його п’яти, знає, скільки перешкод і перепон, які збивають з пантелику, зустрінеться їй на шляху, – або які поневіряння чекають її при тому чи іншому відхиленні вбік, перш ніж вона благополучно дістанеться закінчення. Якби історіограф міг поганяти свою історію, як погонич поганяє свого мула, – все вперед та вперед, – жодного разу, наприклад, від Рима до Лоретто, не повернувши голови ні праворуч, ні ліворуч, – він міг би тоді зважитися з точністю передбачити вам годину, коли буде досягнуто мети його подорожі. – Але це, чесно кажучи, нездійсненно; адже якщо в нім є хоч іскорка душі, йому не уникнути того, щоб разів п’ятдесят не звернути вбік, ідучи за тією чи іншою компанією, що трапилася йому в дорозі, принадні краєвиди притягуватимуть його погляд, і він так само не в силах буде утриматися від спокуси помилуватися ними, як він не в силах полетіти; крім того, йому доведеться
погоджувати різні відомості,
розбирати написи,
збирати анекдоти,
вплітати історії,
просіювати перекази,
робити візити (до важливих осіб),
наклеювати панегірики на одних дверях і
пасквілі на інших, –
тоді як і погонич і його мул усього цього абсолютно позбавлені. Словом, на кожному перегоні є архіви, які необхідно обстежувати, сувої, грамоти, документи і нескінченні родоводи, вивчення яких щохвилини вимагає справедливість. Коротше кажучи, цьому немає краю; – що стосується мене, то доводжу до вашого відома, що я зайнятий усім цим уже шість тижнів і вибиваюся з сил, – а все ще не народився. – Я спромігся всього лише сказати вам, коли це сталось, але ще не сказав, як; – таким чином, ви бачите, що все ще попереду.
Ці непередбачені затримки, про які, признатись, я і не підозрював, коли вирушав у дорогу, – хоча, як я в цьому переконаний тепер, вони, скоріше, множитимуться, ніж зменшуватися у міру мого просування вперед, – ці затримки підказали мені одне правило, якого я вирішив додержуватись, – а саме – не поспішати, – але йти тихим кроком, вигадуючи та випускаючи у світ по два томи мого життєпису за рік; – і, якщо мені ніщо не перешкодить і вдасться укласти стерпний договір із книгопродавцем, я продовжуватиму цю роботу до кінця днів моїх.

Розділ XV

Стаття шлюбного договору, яку, як уже сказано читачеві, я взяв на себе клопіт відшукати, і тепер, коли її знайдено, хочу йому подати, – викладено в самому документі куди докладніше, ніж це міг би коли‑небудь зробити я сам, і було б варварством вихопити її з рук законника, що створив її. – Ось вона від слова до слова.
«І договір сей засвідчує далі , що згаданий Вальтер Шенді , купець, на повагу згаданого припущеного шлюбу, що з Божого благословення має бути чесно і сумлінно справленим і що вчинений між згаданим Вальтером Шенді  й Єлизаветою Молліне , згаданою вище, і з різних інших поважних та законних причин і міркувань, які до того особливо спонукають, – допускає, домовляється, визнає, схвалює, зобов’язується, підряджається і абсолютно погоджується з вищеназваними опікунами Джоном Діксоном і Джеймсом Тернером, есквайрами і т. д. і т. д., – у тому , – що у разі, якщо згодом так станеться, вийде, трапиться або будь‑яким чином виявиться, – що згаданий Вальтер Шенді, купець, залишивши свою справу до того часу або терміну, коли згадана Єлизавета Молліне, згідно з природним ходом подій або з інших причин, перестане виношувати і народжувати дітей, – і що, внаслідок залишення таким чином своєї справи, згаданий Вальтер Шенді, всупереч і проти добровільної згоди та бажання згаданої Єлизавети Молліне, – виїде з міста Лондона з метою влаштуватись і оселитись у своєму маєтку Шенді‑хол, у графстві *** або в якому‑небудь іншому сільському житлі, замку, панському або іншому будинку, в садибі або на мизі, вже придбаних або що будуть придбані згодом, чи на якій‑небудь частині або площі останніх, – що тоді, кожного разу, коли згаданій Єлизаветі Молліне випаде завагітніти немовлям або немовлятами, що будуть зачаті в утробі згаданої Єлизавети Молліне протягом згаданого заміжжя, – той згаданий Вальтер Шенді мусить на свій власний рахунок і кошти і з власних своїх грошей, по належному та своєчасному повідомленню, яке має бути зроблене за повних шість тижнів до ймовірно обчислюваного терміну пологів згаданої Єлизавети Молліне, – сплатити або розпорядитися про сплату суми сто двадцять фунтів повноцінною і в законному обігу монетою Джону Діксону і Джеймсу Тернеру, есквайрам, або їх уповноваженим, – на віру і совість, для нижченаведених потреб і цілей, вживання і застосування: – тобто – аби названу суму сто двадцять фунтів вручено було згаданій Єлизаветі Молліне або в інший спосіб спожита тими згаданими опікунами для чесного та сумлінного найму поштової карети з належними та придатними кіньми, щоб довезти і доставити особу згаданої Єлизавети Молліне з немовлям або немовлятами, якими вона буде тоді важка й вагітна, – в місто Лондон; і для подальших сплат і покриття всіх інших видатків, які можуть виникнути, витрат і будь‑яких трат – для, заради, із приводу та відносно згаданих передбачуваних її пологів і родива в названому місті або його передмістях. І щоб згадана Єлизавета Молліне час від часу, щоразу і стільки разів, як тут обумовлено і домовлено, – мирно і спокійно наймала або могла найняти згадану карету і коней, а також мала або могла мати протягом усієї своєї подорожі вільний вхід, вихід і вхід назад у згадану карету і з неї, згідно із загальним змістом, істинним наміром і сенсом цього договору, без будь‑яких перешкод, заперечень, причіпок, клопотів, докук, відмов, перепон, стягнень, позбавлень, утисків, завад і утруднень. – І щоб крім того згаданій Єлизаветі Молліне законно дозволялося час від часу, щоразу і стільки разів, як згадана її вагітність істинно і достеменно підходитиме до вище встановленого і обумовленого терміну, – зупинятись і жити в такому місці або в таких місцях, у такій сім’ї або в таких сім’ях і з такими родичами, знайомими та іншими особами в межах названого міста Лондона, як вона, із власної своєї волі та бажання, незважаючи на її нинішнє заміжжя, немов би вона була femme sole і незаміжня, – визнає для себе підходящим. – І договір сей засвідчує далі , що на забезпечення точного використання цієї угоди згаданий Вальтер Шенді, купець, сим поступається, надає, продає, передає і доручає згаданим Джону Діксону і Джеймсу Тернеру, есквайрам, їх спадкоємцям, душоприкажчикам і уповноваженим в їх дійсне володіння на підставі укладеної нині на цей предмет між тими згаданими Джоном Діксоном і Джеймсом Тернером, есквайрами, і тим згаданим Вальтером Шенді, купцем, угоди про купівлю‑продаж строком на один рік, ця угода, строком на один рік, укладена напередодні числа, яким помічено цей договір, силою і на підставі статуту про передачу права користування, – всі  маєтки та володіння Шенді в графстві ***, з усіма правами, статтями та повноваженнями; з усіма садибами, будинками, будівлями, коморами, стайнями, фруктовими садами, квітниками, задніми дворами, городами, пустирями, будинками фермерів, орними землями, лугами, заплавами, пасовищами, болотами, вигонами, лісами, перелісками, канавами, мочарами, ставками і струмками, – а також із усіма рентами, відумерщинами, сервітутами, повинностями, митами, оброками, з копальнями і каменоломнями, з рухомістю і нерухомістю злочинців і втікачів, самогубців і відданих під суд, із конфіскованим на користь бідних майном, із заповідниками та з усіма іншими прерогативами і сеньйоріальними правами та юрисдикцією, привілеями та спадками, хай там як вони називаються, – а також  із правом патронату, дарування та заміщення посади парафіяльного священика і вільний розпорядження церковним будинком і всіма церковними прибутками, десятинами та землями». – Двома словами: – Моя мати могла (якби побажала) народжувати в Лондоні.
Але для запобігання яким‑небудь непристойним діям з боку моєї матері, для яких ця стаття шлюбного договору явно відкривала можливість і про які ніхто б і не подумав, якби не було мого дядька, Тобі Шенді, – додано було клаузулу на захист прав мого батька, яка свідчила: – «що якщо моя мати коли‑небудь потривожить мого батька і призведе його до витрат на поїздку в Лондон за неправдивими мотивами та скаргами, – то в кожному такому випадку вона позбавляється всіх прав і переваг, наданих їй цією угодою, – для найближчих пологів, – але не більше; – і так далі, totіes quotіes – абсолютно і безумовно, – як коли б такої угоди між ними і зовсім не було укладено». – Обмовка ця, до речі сказати, була цілком розумна, – і все‑таки, незважаючи на її розумність, я завжди вважав жорстоким, що волею обставин усім тягарем вона звалилася на мене.
Але я був зачатий і народився на лихо собі; – чи був то вітер чи дощ, – чи поєднання того й іншого, – або ні те, ні інше, чи були то просто понад міру фантазія та уява моєї матері, що розігралися, – а може, вона була збита з пантелику сильним бажанням, щоб це сталося, – словом, чи була тут бідолашна моя мати обдуреною або обманщицею, аж ніяк не мені про це судити. Факт був той, що наприкінці вересня 1717 року, тобто за рік до мого народження, моя мати потягла мого батька, наперекір його бажанню, в столицю, – і він тепер категорично зажадав дотримання клаузули. – Таким чином, я приречений був шлюбним договором моїх батьків носити настільки приплюснутий до обличчя мого ніс, начебто Парки звили мене зовсім без носа.
Як це сталось – і яка безліч прикростей мене переслідувала на всіх теренах мого життя лише внаслідок втрати або, вірніше, знівечення названого органу – про все це свого часу буде повідомлено читача.

Розділ XVІ

Легко собі уявити, в якому знервованому стані батько мій повертався з матір’ю додому в село. Перші двадцять чи двадцять п’ять миль він нічого іншого не робив, як тільки дратувався і дошкуляв собі, – й моїй матері, звісно, – скаргами на цю кляту витрату грошей, які, говорив він, можна було б зберегти до останнього шилінга; – але що найбільше його засмучувало, так це обрана нею обурливо незручна пора року, – стояв, як уже було сказано, кінець вересня, саме пора знімати шпалерні фрукти, особливо ж зелені сливи, якими він так цікавився: – «Якби заманив його хто‑небудь до Лондона у найнезначнішій справі, але тільки в іншому місяці, а не у вересні, він би слова не сказав».
Упродовж двох наступних станцій єдиною темою розмови був важкий удар, нанесений йому втратою сина, на якого він, мабуть, твердо розраховував і якого заніс навіть у свою пам’ятну книгу як другу опору собі під старість у разі, якщо б Бобі не виправдав його надій. «Це розчарування, – казав він, – для розумної людини вдесятеро відчутніше, ніж усі гроші, в які стала йому поїздка, і т. д.; – сто двадцять фунтів – дурниці, справа не в них».
Всю дорогу від Стілтона до Грентама ніщо його в цій історії так не дратувало, як співчуття приятелів і безглуздий вигляд, який буде у нього з дружиною в церкві у найближчу неділю; – у своєму сатиричному шаленстві, до того ще підігрітому досадою, він так забавно і зло це зображував, – він малював свою найдорожчу половину і себе в такому непривабливому світлі, ставив у такі тяжкі положення перед усіма прихожанами, – що моя мати називала потім дві ці станції воістину трагікомічними, і всю цю частину дороги, від початку до кінця, її душили сміх і сльози.
Від Грентама і до самої переправи через Трент батько мій рвав і метав з приводу обману моєї матері та її злого жарту, як він вважав, у цій справі. – «Зрозуміло, – твердив він знову і знову, – ця жінка не могла помилитись; – а якщо могла, – яка слабкість»! – Убивче слово! воно повело уяву на тернистий шлях і, перш ніж він виплутався, завдало великих неприємностей; – бо ледве тільки слово слабкість  було вимовлено і цілком ним осмислено – в усьому його значенні, як негайно почалися нескінченні міркування про те, які існують види слабкості – що разом зі слабкістю розуму існує така річ, як слабкість тіла, – після чого він упродовж одного чи двох перегонів був увесь занурений у роздуми про те, якою мірою причина всіх цих хвилювань могла, чи не могла, полягати в нім самому.
Коротше кажучи, ця нещасна поїздка стала для нього джерелом такої безлічі неспокійних думок, що коли дорога до Лондона і принесла задоволення моєї матері, то повернення додому виявилося для неї не з приємних. – Словом, як вона скаржилася моєму дядькові Тобі, чоловік її виснажив би і ангельське терпіння.

Розділ XVІІ

Хоча батько мій їхав додому, як ви бачили, далеко не в кращому настрої – гнівався і обурювався всю дорогу, – все‑таки у нього дістало такту затаїти про себе найнеприємнішу частину усієї цієї історії, – а саме: прийняте ним рішення відігратися, скориставшись правом, яке йому давала обмовка дядька Тобі в шлюбному договорі; і до самої ночі, в яку я був зачатий, що сталося через тринадцять місяців, мати моя зовсім нічого не знала про його задум; – бо тільки в ту ніч мій батько, який, як ви пам’ятаєте, трохи розсердився і був не в дусі, – скористався випадком, коли вони потім чинно лежали поруч на ліжку, розмовляючи про майбутнє, – і попередив мою матір, що нехай влаштовується як знає, а тільки доведеться їй дотримати угоду, поміщену між ними в шлюбний договір, а саме – народжувати наступну дитину вдома, щоб розквитатися за торішню поїздку.
Батько мій мав багато доброчесностей, – але його характеру була значною мірою властива риса, яку іноді можна, а іноді не можна зарахувати до доброчесностей. – Вона називається твердістю, коли виявляється в хорошій справі, – і упертістю – в поганій. Моя мати була чудово з нею обізнана і розуміла, що ніякі протести не приведуть ні до чого, – тому вона вирішила покірно сидіти вдома і змиритися.

Розділ XVІІІ

Оскільки тієї ночі було обумовлено або, вірніше, визначено, що моя мати мала розродитися мною в селі, то вона вжила відповідних заходів. Днів через три після того, як вона завагітніла, почала вона звертати погляди на повитуху, про яку ви стільки вже від мене чули; і не минуло й тижня, як вона, – адже дістати знаменитого лікаря Маннінгема було неможливо, – остаточно вирішила про себе, – незважаючи на те, що на відстані всього лише восьми миль од нас жив один учений хірург, який був автором спеціальної книги за п’ять шилінгів про акушерську допомогу, де він не лише викладав промахи повитух, – але й додав іще опис багатьох цікавих удосконалень для якнайшвидшого виймання плоду при неправильному положенні дитини й у разі деяких інших небезпек, які підстерігають нас при нашій появі на світ; – не зважаючи на все це, моя мати, повторюю, непохитно вирішила довірити своє життя, а з нею разом і моє, єдино тільки згаданій старій і більше нікому на світі. – Оце я люблю: – якщо вже нам відмовлено в тому, чого ми собі бажаємо, – ніколи не потрібно задовольнятися тим, що сортом гірше; – ні в якому разі; це мізерно до краю. – Не раніше як тиждень тому, рахуючи від нинішнього дня, коли я пишу цю книгу для науки суспільству, – тобто 9 березня 1759 року, – моя мила, мила Дженні, помітивши, що я трішки спохмурнів, коли вона торгувала шовк по двадцять п’ять шилінгів ярд, – вибачилася перед крамарем, що завдала йому стільки занепокоєння; і зараз же пішла і купила собі грубої матерії в ярд завширшки по десять пенсів ярд. – Це зразок такої ж точно величі душі; тільки заслуга моєї матері трохи зменшувалася тим, що вона не йшла в своєму геройстві до тієї різкої та ризикованої крайності, якої вимагала ситуація, позаяк стара повитуха мала все‑таки деяке право на довіру, – оскільки, принаймні, їй давав її успіх; адже протягом своєї майже двадцятирічної практики вона сприяла появі на світ усіх новонароджених нашої парафії, не зробивши жодного промаху і не зазнавши жодної невдачі, яку їй можна було б поставити в провину.
Ці факти, при всій їх важливості, все ж не зовсім розсіяли деякі сумніви та побоювання, що ворушилися в душі мого батька відносно зробленого матір’ю вибору. – Не кажучи вже про природні почуття людяності й справедливості – або про тривоги батьківської і подружньої любові, що однаково спонукали його залишити в цій справі якомога менше місця випадковості, – він усвідомлював особливу важливість для нього благополучного результату саме в цьому випадку, – передбачаючи, скільки йому доведеться зазнати горя, якщо з його дружиною і дитиною трапиться що‑небудь недобре під час пологів у Шенді‑холі. – Він знав, що суспільство судить за результатами і в разі нещастя тільки додасть йому засмучень, зваливши на нього всю провину. – «Ах, Боже! – Якби місіс Шенді (бідолашна жінка!) могла виконати своє бажання і з’їздити для пологів у Лондон, хоч би ненадовго (кажуть, вона на колінах просила та благала про це, – по‑моєму, зважаючи на посаг, який містер Шенді взяв за нею, – йому було б не так уже важко задовольнити її прохання), – і вона сама й її дитина, либонь, були б живі й досі!»
На такі вигуки не знайдеш відповіді, й мій батько знав це, – але те, що його особливо хвилювало в цій справі, було не лише бажання захистити себе – і не виключно лише увага до свого нащадка і своєї дружини: – у мого батька був широкий погляд на речі, – і на додаток до всього він приймав усе близько до серця ще й на користь громадського блага, він побоювався поганих висновків, які могли бути зроблені в разі несприятливого розв’язання справи.
Йому були прекрасно відомі одностайні скарги всіх політичних письменників, які займалися цим предметом від початку правління королеви Єлизавети і донині, про те, що потік людей і грошей, що спрямовуються в столицю з того чи іншого суєтного приводу, – робиться настільки бурхливим, – що ставить під загрозу наші громадянські права; – хоча помітимо мимохідь, – потік не був образом, який припадав йому найбільше до смаку, – улюбленою його метафорою тут була недуга, і він розвивав її в закінчену алегорію, стверджуючи, що недуга ця точнісінько така ж у тілі народному, як і в тілі людському, і полягає в тому, що кров і життєві духи піднімаються в голову швидше, ніж вони в змозі знайти собі дорогу вниз, – кругообіг порушується й настає смерть як в одному, так і в іншому випадку.
– Нашим свободам навряд чи загрожує небезпека, – говорив він зазвичай, – французької політики або французького вторгнення; – і він не дуже страшився, що ми зачахнемо від надлишку гнилої матерії й отруєних соків у нашій конституції, – з якою, він сподівався, справа йде зовсім не так погано, як інші уявляють; – але він серйозно побоювався, як би в критичну хвилину ми не загинули раптом од апоплексії; – і тоді, – говорив він, – Господь хай помилує нас, грішних.
Батько мій, викладаючи історію цієї недуги, ніколи не міг одночасно не вказати ліків проти неї.
«Якби я був самодержавним государем, – говорив він, устаючи з крісла й підтягуючи обома руками штани, – я б поставив на всіх підступах до моєї столиці досвідчених людей і поклав на них обов’язок допитувати кожного дурня, у якій справі він їде в місто; – і якби після справедливого та сумлінного розпитування виявилося, що справа ця не настільки важлива, щоб через неї варто було залишати свій будинок і з усіма своїми пожитками, з дружиною і дітьми, синами фермерів і т. д. і т. д. пертися в столицю, то приїжджі підлягали б, як бродяги, поверненню, від констебля до констебля, на місце свого законного мешкання. Цим способом я досягну того, що столиця не похитнеться від власної ваги; – що голова не буде занадто велика для тулуба; – що кінцівки, нині охлялі та виснажені, отримають належну їм порцію їжі та повернуть собі колишню свою силу і красу. – Я доклав би всіх зусиль, аби луги й орні поля в моїх володіннях сміялись і співали, – щоб у них знову запанував достаток і гостинність, – а середнім поміщикам мого королівства дісталося б від цього стільки сили та стільки впливу, що вони могли б слугувати противагою знаті, яка нині так їх оббирає.
«Чому в багатьох чарівних провінціях Франції, – запитував він із деяким хвилюванням, походжаючи по кімнаті, – тепер так мало палаців і панських будинків? Чим пояснюється, що нечисленні вцілілі châteaux такі запущені, – такі розорені й перебувають у такому зруйнованому та жалюгідному стані? – Тим, сер, – говорив він, – що у французькому королівстві немає людей, у яких були б які‑небудь місцеві інтереси; – всі інтереси, які залишаються у француза, хоч хто б він був і хоч де б перебував, цілком зосереджені при дворі та в поглядах великого монарха; промені його усмішки або хмари, що проходять по його обличчю, – це життя або смерть для кожного його підданого».
Інша політична підстава, що спонукала мого батька вжити всіх заходів для відвернення щонайменшого нещастя при пологах моєї матері в селі, – полягала в тому, що всяке таке нещастя неминуче порушило б рівновагу сил в дворянських сім’ях як його кола, так і кіл більш високих на користь слабкої статі, що й без того має надто багато влади; – обставина ця, разом із незаконним захопленням багатьох інших прав, яке щогодини здійснюється цією частиною суспільства, – виявилася б насамкінець фатальною для монархічної системи домашнього управління, самим Богом встановленої від сотворіння світу.
У цьому пункті він цілком поділяв думку сера Роберта Філмера, що лад і установи всіх найбільших східних монархій беруть свій початок від цього чудового зразка і прототипу батьківської влади в сім’ї; – але ось уже протягом століття, а то й більше, влада ця поступово звиродніла, за його словами, в мішане управління; – і хоч яка бажана така форма управління для громадських об’єднань великого розміру, – вона має багато незручностей в об’єднаннях малих, – де, за його спостереженнями, слугує джерелом лише безладу та прикростей.
За всіма цими міркуваннями, приватними та громадськими, разом узятими, – мій батько бажав хоч би що там було запросити акушера, – моя мати не бажала цього ні за що. Батько просив і благав її відмовитися цього разу від своєї прерогативи в цьому питанні й дозволити йому зробити для неї вибір; – мати, навпаки, наполягала на своєму привілеї вирішувати це питання самостійно – і не приймати ні від кого допомоги, як тільки від старої повитухи. – Що тут було робити батьку? Він вичерпав усю свою дотепність; – умовляв її на всі лади; – приводив свої аргументи в найрізноманітнішому світлі; – обговорював із нею питання як християнин, – як язичник, – як чоловік, – як батько, – як патріот, – як людина. – Мати на все відповідала тільки як жінка; – адже позаяк вона не могла ховатися в цьому бою за такими різноманітними ролями, – бій був нерівний: – семеро проти одного. – Що тут було робити матері? – На щастя, вона отримала деяке підкріплення в цій боротьбі (інакше поза сумнівом була б переможена) з боку досади, що лежала в неї на серці; це‑то й підтримало її та дало їй можливість із таким успіхом відстояти свої позиції в суперечці з батьком, – що обидві сторони заспівали Те Deum. Словом, матері дозволено було запросити стару повитуху, – акушер же отримував дозвіл розпити в задній кімнаті пляшку вина з моїм батьком і дядьком Тобі Шенді, – за що йому належало заплатити п’ять гіней.
Закінчуючи цей розділ, я мушу зробити одне застереження моїм читачкам, – а саме: – нехай не визнають вони безумовно доведеним, на підставі двох‑трьох слів, якими я випадково обмовився, – що я людина одружена. – Я згоден, що ніжне звернення моя мила, мила Дженні , – разом із деякими іншими розкиданими там і тут штрихами подружньої мудрості, цілком природно можуть збити з пантелику найнеупередженішого суддю на світі й схилити його до такого рішення. – Усе, чого я домагаюся в цій справі, мадам, так це суворої справедливості. Виявіть її й до мене, й до себе самої хоч би в тій мірі, – щоб не засуджувати мене заздалегідь і не складати про мене неправдивої думки, поки ви не матимете кращих доказів, аніж ті, які можуть бути нині подані проти мене. – Я зовсім не настільки марнославний чи безрозсудний, мадам, аби намагатися вселити вам думку, ніби моя мила, мила Дженні є моєю коханою; – ні, – це було б спотворенням мого істинного характеру за рахунок іншої крайності й створило б враження, ніби я користуюся свободою, на яку я, можливо, не можу претендувати. Я лише стверджую, що впродовж кількох томів ні вам, ні найпроникливішому розуму на світі ні за що не здогадатись, як справа йде насправді. – Немає нічого неможливого в тому, що моя мила, мила Дженні, незважаючи на всю ніжність цього звернення, доводиться мені дочкою. – Згадайте, – я народився у вісімнадцятому році. – Немає також нічого неприродного чи безглуздого в припущенні, що моя мила Дженні є моїм другом. – Другом! – Моїм другом. – Звичайно, мадам, дружба між двома статями може існувати й підтримуватися без… – Фі! Містер Шенді! – Без усякої іншої поживи, мадам, окрім того ніжного й солодкого почуття, яке завжди домішується до дружби між особами різної статі. Звольте, будь ласка, вивчити чисті й чутливі частини кращих французьких романів: – ви, напевно, будете вражені, мадам, коли побачите, як багато прикрашено там цнотливими виразами солодке почуття, про яке я маю честь говорити.

Розділ XІX

Я скоріше взявся б розв’язати важку геометричну задачу, ніж пояснити, яким чином джентльмен такого неабиякого розуму, як мій батько, – що знався, як, мабуть, уже помітив читач, на філософії та нею цікавився, – а також мудро міркував про політику – і аж ніяк не невіглас (як це виявиться далі) у мистецтві сперечатися, – міг забрати собі в голову думку, настільки чужу ходячим уявленням, – що боюсь, як би читач, коли я про неї повідомлю його, не шпурнув зараз же книгу геть, якщо він хоч трохи холеричного темпераменту; не розреготався від душі, якщо він сангвінік; – і не піддав її з першого ж погляду цілковитому осуду, як дику і фантастичну, якщо він людина серйозної та похмурої вдачі. Думка ця стосувалася вибору та наречення християнськими іменами, від яких, на його думку, залежало значно більше, ніж те здатні зрозуміти поверхові уми.
Думка його в цьому питанні зводилася до того, що хорошим або поганим іменам, як він висловлювався, властивий особливий магічний вплив, який вони неминуче роблять на наш характер і на нашу поведінку.
Герой Сервантеса не міркував на цю тему з більшою серйозністю або з більшою упевненістю, – він не міг сказати про злі чари чаклунів, які порочили його подвиги, – або про ім’я Дульцінеї, що надавало їм блиску, – більше, ніж батько мій говорив про імена Трісмегіста або Архімеда, з одного боку, – чи про імена Ніки або Сімкін, з іншого. – Скільки Цезарів і Помпеїв, – говорив він, – зробилися гідними своїх імен лише через почерпнуте з них натхнення. І скільки невдах, – додавав він, – відмінно досягло успіху б у житті, якби їх моральні та життєві сили не були абсолютно пригнічені та знищені ім’ям Нікодема.
– Я ясно бачу, сер, по очах ваших бачу (чи по чому‑небудь іншому, залежно від обставин), – говорив звичайно мій батько, – що ви не схильні погодитися з моєю думкою, – і точно, – вів далі він: – хто її ретельно не дослідив до самого кінця, – тому вона, не сперечаюся, видасться скоріше фантастичною, ніж солідно обґрунтованою; – і все‑таки, добродію мій (якщо наважуся спиратись на деяке знання вашого характеру), я щиро переконаний, що я мало чим ризикну, подавши справу на ваш розсуд, – не як стороні в цій суперечці, але як судді, – і довіривши його рішення вашому здоровому глузду та неупередженому розслідуванню. – Ви вільні від безлічі дріб’язкових забобонів, які прищеплюються вихованням більшості людей, маєте занадто широкий розум, аби заперечувати чию‑небудь думку просто тому, що у неї немає достатньо прихильників. Вашого сина! – вашого улюбленого сина, – від м’якого й відкритого характеру якого ви так багато чекаєте, – вашого Біллі, сер! – хіба ви наважилися б коли‑небудь назвати Іудою? – Хіба ви, дорогий мій, – говорив мій батько, найґречнішим чином кладучи вам руку на груди, – тим м’яким і чарівним pіano, якого обов’язково вимагає argumentum ad homіnem – хіба ви, коли б який‑небудь христопродавець запропонував це ім’я для вашого хлопчика і підніс вам при цьому свій гаманець, хіба ви погодилися б на таку наругу над вашим сином? – Ах, Боже! – говорив він, підводячи догори очі, – якщо у мене правильне уявлення про ваш характер, сер, – ви на це не здатні; – ви б поставилися з обуренням до цієї пропозиції; – ви б із відразою шпурнули спокусу в обличчя спокусникові.
Велич духу, явлена вашим вчинком, яким я захоплююсь, і виявлене вами в усій цій історії прекрасне презирство до грошей воістину благородні; – але вищої похвали гідний принцип, яким ви керувались, – а саме: ваша батьківська любов, у згоді з висловленою тут гіпотезою, підказала вам, що якби син ваш названий був Іудою, – то думка про мерзотну зраду, невід’ємна від цього імені, все життя супроводжувала б його, як тінь, і врешті‑решт зробила б із нього скнару й негідника, незважаючи на ваш, сер, добрий приклад.
Я не зустрічав людину, здатну відбити цей аргумент. – Але ж якщо вже говорити правду про мого батька, – то він був просто‑таки чарівний, як у розмовах своїх, так і в суперечках; – він був природжений оратор: Θεοδιδακτοζ. – Переконливість, так би мовити, випереджала кожне його слово, елементи логіки та риторики були так гармонійно поєднані в нім, – і до того ж він так тонко відчував слабкості й пристрасті свого співрозмовника, – що сама Природа могла б свідчити про нього: «ця людина красномовна». Коротше кажучи, чи захищав він слабку чи сильну сторону питання, і в тому і в іншому випадку нападати на нього було небезпечно. – А тим часом, хоч як це дивно, він ніколи не читав ні Цицерона, ні Квінтиліана «De Oratore», ні Ісократа, ні Аристотеля, ні Лонгина з давніх; – ні Фоссія, ні Скіоппія, ні Рама, ні Фарнебі з нових авторів; – і, що ще більш дивно, жодного разу в житті не викресав він у думці своїй анінайменшої іскорки ораторських тонкощів хоч би швидким читанням Кракенторпа або Бургередиція, або якого‑небудь іншого голландського логіка чи коментатора; він не знав навіть, у чому полягає відмінність між argumentum ad іgnorantіam і argumentum ad homіnem; отже, я добре пам’ятаю, коли він привіз мене для зарахування в коледж Ісуса в ***, – гідний мій наставник і деякі члени цього вченого товариства справедливо вражені були, – що людина, яка не знає навіть назв своїх знарядь, здатна так вправно ними користуватися.
А користуватися ними у міру своїх сил батько мій змушений був безупинно; – адже йому доводилося захищати тисячу маленьких парадоксів комічного характеру, – велика частина яких, я в цьому переконаний, з’явилася спочатку як прості дивацтва на правах vіve la bagatelle; потішившись ними з півгодини і витончивши на них свою дотепність, він залишав їх до іншого разу.
Я висловлюю це не просто як гіпотезу або здогадку про виникнення та розвиток багатьох дивних переконань мого батька, – але щоб застерегти освіченого читача проти необачного прийому таких гостей, які, після багаторічного вільного й безперешкодного входу в наш мозок, – насамкінець вимагають для себе права там оселитися, – діючи іноді подібно до дріжджів, – але набагато частіше за способом ніжної пристрасті, яка починається з жартів, – а закінчується цілком серйозно.
Чи було те виявом дивацтва мого батька, – чи його здоровий глузд став наостанок жертвою його дотепності, – і якою мірою в багатьох своїх поглядах, нехай навіть дивних, він був абсолютно прав, – читач, дійшовши до них, вирішить сам. Тут же я стверджую тільки те, що у своєму погляді на вплив християнських імен, хоч би яким було його походження, він був серйозний; – тут він завжди залишався вірний собі; – тут він був систематичний і, подібно до всіх систематиків, готовий був зрушити небо і землю та все на світі перевернути для підкріплення своєї гіпотези. Словом, повторюю знову: – він був серйозний! – і тому втрачав всяке терпіння, бачачи, як люди, особливо високопоставлені, яким слід було б бути освіченішими, – виявляють стільки ж – а то і більше – легковажності й байдужості при виборі імені для своїх дітей, як при виборі кличок Понто або Купідон для своїх цуценят.
– Погана це манера, – говорив він, – і особливо в ній неприємне те, що з вибраним зловмисно або необачно паскудним ім’ям справа йде не так, як, скажімо, з репутацією людини, яка, коли вона забруднена, може бути потім обілена, – і рано чи пізно, якщо не за життя людини, то, принаймні, після її смерті, – так чи інакше відновлена в очах суспільства; але та пляма, – говорив він, – ніколи не змивається; – він сумнівався навіть, аби постанова парламенту могла тут що‑небудь зробити. – Він знав не гірше за вас, що законодавча влада певною мірою повноважна над прізвищами; – але з дуже вагомих міркувань, які він міг навести, вона ніколи ще не наважувалася, – говорив він, – зробити наступний крок.
Чудово, що хоча батько мій, внаслідок цієї думки, мав, як я вам говорив, найсильнішу пристрасть і відразу до деяких імен, – проте разом з ними існувала ще безліч імен, які були в його очах настільки позбавлені як позитивних, так і негативних якостей, що він ставився до них із цілковитою байдужістю. Джек, Дік і Том були іменами такого сорту; батько називав їх нейтральними, – стверджуючи без всякої іронії, що від сотворіння світу імена ці носило, принаймні, стільки ж негідників і дурнів, скільки мудрих і хороших людей, – так що, на його думку, впливи їх, як у разі рівних сил, які діють одна проти одної в протилежних напрямах, взаємно знищувалися; з цієї причини він часто заявляв, що вважає за ніщо таке ім’я. Боб, ім’я мого брата, теж належало до цього нейтрального розряду християнських імен, що дуже мало впливали як в той, так і в інший бік; і позаяк батько мій випадково перебував у Епсомі, коли воно було йому дане, – то він часто дякував Богу за те, що воно не виявилося гіршим. Ім’я Андрій було для нього чимось на зразок негативної величини в алгебрі, – воно було гірше, ніж нічого, – говорив батько. – Ім’я Вільям він ставив досить високо, – зате ім’я Нампс він знову‑таки ставив дуже низько, – а вже Нік, за його словами, було не ім’я, а чортзна‑що.
Але з усіх імен на світі він відчував найбільш непереможну відразу до Трістрама; – не було у світі речі, про яку він мав би таку низьку і нищівну думку, як про це ім’я, – переконаний, що воно здатне виробити іn rerum natura лише що‑небудь украй посереднє та убоге; ось чому посеред суперечки на цю тему, в яку, до речі сказати, він частенько вступав, – він іноді раптом вибухав гарячою епіфонемою або, вірніше, еротесисом, підвищуючи на терцію, а часом і на цілу квінту свій голос, – і в лоб запитував свого супротивника, чи візьметься він стверджувати, що пам’ятає, – або читав коли‑небудь, – або хоч би коли‑небудь чув про людину, яка називалася б Трістрамом і зробила б що‑небудь велике або гідне згадки? – Ні, – говорив він, – Трістрам! – Це річ неможлива.
Так що ж могло перешкодити моєму батькові написати книгу та оприлюднити цю свою ідею? Мало користі для тонкого спекулятивного розуму залишатися наодинці зі своїми думками, – йому неодмінно потрібно дати їм вихід. – Якраз це і зробив мій батько: – в шістнадцятому році, тобто за двароки до мого народження, він засів за дисертацію, присвячену слову Трістрам , – у якій з великою прямотою та скромністю викладав мотиви своєї граничної відрази до цього імені.
Зіставивши цю розповідь із титульним аркушем моєї книги, – прихильний читач хіба не пожаліє від душі мого батька? – Бачити методичного й добромисного джентльмена, що дотримується старанно хоча і дивних, – проте ж нешкідливих поглядів, – такою жалюгідною іграшкою ворожих сил; – побачити його на арені поверженим серед усіх його тлумачень, систем і бажань, перекинутих і розладнаних, – спостерігати, як події увесь час обертаються проти нього, – і притому таким рішучим і жорстоким чином, начебто вони були навмисно задумані та спрямовані проти нього, щоб поглумитися над його умоглядами! – Словом, бачити, як така людина на схилі віку, погано пристосована до знегод, десять разів на день терпить муку, – десять разів на день називає довгождане дитя своє ім’ям Трістрам! – Сумні два склади! Вони звучали для його слуху в унісон із простаком і будь‑яким іншим лайливим словом. – Присягаюся його прахом, – якщо дух злості знаходив коли‑небудь задоволення в тому, щоб розладнувати плани смертних, – так саме в цьому випадку; – і коли б не та обставина, що мені необхідно народитися, перш ніж бути охрещеним, то я цю ж хвилину розповів би читачеві, як це сталося.

Розділ XX

– Як могли ви, мадам, бути настільки неуважні, читаючи останній розділ? Я вам сказав у ньому, що моя мати не була папісткою. – Папісткою! Ви мені не говорили нічого подібного, сер. – Мадам, дозвольте мені повторити ще раз, що я це сказав настільки ясно, наскільки можна сказати таку річ за допомогою недвозначних слів. – У такому разі, сер, я, ймовірно, пропустила сторінку. – Ні, мадам, – ви не пропустили жодного слова. – Значить, я проспала, сер. – Моє самолюбство, мадам, не може надати вам цю лазівку. – У такому разі, оголошую, що я зовсім нічого не розумію в цій справі. – Якраз це я і ставлю вам у провину і в покарання вимагаю, щоб ви зараз же повернулися назад, тобто, дійшовши до найближчої точки, перечитали ввесь розділ заново.
Я призначив цій пані таке покарання не з капризу або жорстокості, а з найкращих намірів, і тому не вибачатимуся перед нею, коли вона закінчить читання. – Потрібно боротися з поганою звичкою, властивою тисячам людей, окрім цієї пані, – читати, не думаючи, сторінку за сторінкою, більше цікавлячись пригодами, ніж прагнучи почерпнути ерудицію та знання, які неодмінно має дати книга такого розмаху, якщо її прочитати як слід. – Розум потрібно привчити серйозно розмірковувати під час читання й робити цікаві висновки із прочитаного; саме через цю звичку Пліній Молодший стверджує, що «ніколи йому не доводилося читати настільки погану книгу, щоб він не витягнув із неї якої‑небудь користі». Історії Греції та Риму, прочитані без належної серйозності й уваги, – принесуть, я стверджую, менше користі, ніж історія «Паризма» і «Паризмена» чи «Сімох англійських героїв», прочитані вдумливо.
– Але тут з’являється моя люб’язна пані. – Що ж, перечитали ви ще раз цей розділ, як я вас просив? – Перечитали; і при цьому вторинному читанні ви не виявили місця, що допускає такий висновок? – Жодного схожого слова! – У такому разі, мадам, звольте гарненько розміркувати над передостаннім рядком цього розділу, де я беру на себе сміливість сказати: «Мені необхідно народитися, перш ніж бути охрещеним». Якби моя мати була папісткою, мадам, у цій умові не було б ніякої потреби.
Жахливе нещастя для моєї книги, а ще більше для літературного світу взагалі, перед горем якого тьмяніє моє власне горе, – що цей паскудненький свербіж за новими відчуттями в усіх галузях так глибоко впровадився в наші звички та звичаї, – і ми настільки заклопотані тим, аби трохи краще задовольнити цю нашу ненаситну жадібність, – що знаходимо смак тільки в найгрубіших і найчуттєвіших частинах літературного твору; – тонкі натяки та хитромудрі наукові повідомлення відлітають догори, як духи; – ваговита мораль опускається вниз, – і як ті, так і ця пропадають для читачів, мовби продовжуючи залишатися на дні чорнильниці.
Мені б хотілося, щоб мої читачі‑чоловіки не пропустили безліч забавних і цікавих місць, на зразок того, на якому була спіймана моя читачка. Мені б хотілося, щоб цей приклад подіяв – і щоб усі добрі люди, як чоловічої, так і жіночої статі, почерпнули звідси урок, що під час читання потрібно мізкувати.

Mémoіre, présentе à Messіeurs
les Docteurs
de Sorbonne

Un Chіrurgіen Accoucheur représente à Messіeurs les Docteurs de Sorbonne, qu’іl y a des cas, quoіque très rares, où une mère ne sçauroіt accoucher, et même où l’enfant est tellement renfermè dans le seіn de sa mère, qu’іl ne faіt paroître aucune partіe de son corps, ce quі seroіt un cas, suіvant le Rіtuels, de luі conférer, du moіns sous condіtіon, le baptême. Le Chіrurgіen, quі consulte, prétend, par le moyen d’une petіte canule, de pouvoіr baptіser іmmédіatement l’enfant, sans faіre aucun tort à la mère. – Іl demande sі ce moyen, qu’іl vіent de proposer, est permіs et légіtіme, et s’іl peut s’en servіr dans les cas qu’іl vіent d’exposer.

Réponse

Le Conseіl estіme, que la questіon proposée souffre de grandes dіffіcultés. Les Théologіens posent d’un cote pour prіncіpe, que le baptême, quі est une naіssance spіrіtuelle, suppose une premіère naіssance; іl faut être né dans le monde, pour renaître en Jesus Chrіst, comme іls l’enseіgnent. S. Thomas, 3 part, quaest. 88, art. 11, suіt cette doctrіne comme une vérіté constante; l’on ne peut, dіt ce S. Docteur, baptіser les enfans quі sont renfermés dans le seіn de leurs mères; et S. Thomas est fonde sur ce, que les enfans ne sont poіnt nés, et ne peuvent être comptés parmі les autre hommes; d’où іl conclude, qu’іls ne peuvent être l’objet d’une actіon extérіeure, pour recevoіr par leur mіnіstère les sacremens nécessaіres au salut: Puerі іn maternіs uterіs exіstentes nondum prodіerunt іn lucem, ut cum alііs homіnіbus vіtam ducant; unde non possunt subjіcі actіonі humanae, ut per eorum mіnіsterіum sacramenta recіpіant ad salutem. Les rіtuels ordonnent dans la pratіque ce que les théologіens ont établі sur les mêmes matіères; et іls deffendent tous d’une manіère unіforme, de baptіser les enfans quі sont renfermes dans le seіn de leurs meres, s’іls ne font paroître quelque partіe de leurs corps. Le concours des théologіens et des rіtuels, quі sont les règles des dіocèses, paroіt former une autorіté quі termіne la questіon présenté; cependant le conseіl de conscіence consіderant d’un côté, que le raіsonnement des théologіens est unіquement fonde sur une raіson de convenance, et que la deffense des rіtuels suppose que l’on ne peut baptіser іmmédіatement les enfans aіnsі renfermés dans le seіn de leurs mères, ce quі est contre la supposіtіon présenté; et d’une autre côté, consіderant que les mêmes théologіens enseіgnent, que l’on peut rіsquer les sacremens que Jesus Chrіst a établіs comme des moyens facіles, maіs nécessaіres pour sanctіfіer les hommes; et d’aіlleurs estіmant, que les enfans enfermés dans le seіn de leurs mères pourroіent être capables de salut, parce qu’іls sont capables de damnatіon; – pour ces consіderatіons, et en égard à l’exposé, suіvant lequel on assure avoіr trouvé un moyen certaіn de baptіser ces enfans aіnsі renfermés, sans faіre aucun tort a la mère, le Conseіl estіme que l’on pourvoіt se servіr du moyen proposé, dans la confіance qu’іl a, que Dіeu n’a poіnt laіssé ces sortes d’enfans sans aucun secours, et supposant, comme іl est exposé, que le moyen dont іl s’agіt est propre à leur procurer le baptême; cependant comme іl s’agіroіt en autorіsant la pratіque proposée, de changer une règle unіversellement établіe, le Conseіl croіt que celuі quі consulte doіt s’addresser à son évêque, et à quі іl appartіent de juger de l’utіlіté et du danger du moyen proposé, et comme, sous le bon plaіsіr de l’évêque, le Conseіl estіme qu’іl faudraіt recourіr au Pape, quі a le droіt d’explіquer les règles de l’églіse, et d’y déroger dans le cas, où la loі ne sçauroіt oblіger, quelque sage et quelque utіle que paroіsse la manіère de baptіser dont іl s’agіt, le Conseіl ne pourroіt l’approuver sans le concours de ces deux autorіtés. On conseіlle au moіns a celuі quі consulte, de s’addresser à son évêque, et de luі faіre part de la présente décіsіon, afіn que, sі le prélat entre dans les raіsons sur lesquelles les docteurs sous‑sіgnés s’appuyent, іl puіsse être autorіsé dans le cas de nécessіté, où іl rіsqueroіt trop d’attendre que la permіssіon fût demandée et accordée d’employer le moyen qu’іl propose sі avantageux au salut de l’enfant. Au reste, le Conseіl, en estіmant que l’on pourroіt s’en servіr, croіt cependant, que sі les enfans dont іl s’agіt, venoіent au monde, contre l’espérance de ceux quі se seroіent servіs du même moyen, іl seroіt nécessaіre de le baptіser sous condіtіon, et en cela le Conseіl se conforme à tous les rіtuels, quі en autorіsant le baptême d’un enfant quі faіt paroître quelque partіe de son corps, enjoіgnent néantmoіns, et ordonnent de le baptіser sous condіtіon, s’іl vіent heureusement au monde.

Délіbéré en Sorbonne, le 10 Avrіl, 1733.
A Le Moyne, L. De Romіgny, De Marcіlly .

Містер Трістрам Шенді, засвідчуючи свою повагу панам ле Муану, де Роміньї й де Марсільї, сподівається, що всі вони добре опочивали вночі після такої стомливої наради. – Він запитує, чи не буде простіше й надійніше всіх гомункулів охрестити єдиним махом, сподіваючись на щастя, за допомогою впорскування, негайно після церемонії одруження, але до його завершального акту; – за умови, як і в наведеному вище документі, щоб кожен із гомункулів, якщо самопочуття його буде добре і він благополучно з’явиться потім на світ, був би охрещений знову (sous condіtіon – і, крім того, ухвалити, що операцію буде здійснено (а це містер Шенді вважає за можливе) par le moyen d’une petіte canule і sans faіre aucun tort au père.

Розділ XXІ

– Цікаво знати, що це за шум і метушня в них нагорі, – мовив мій батько, звертаючись після півторагодинного мовчання до дядька Тобі, – який, треба вам сказати, сидів по інший бік каміна, посмалюючи ввесь час свою люльку в німому спогляданні нової пари чорних плисових штанів, які красувалися на нім. – Що у них там діється, братику? – сказав мій батько. – Ми ледве можемо чути один одного.
– Я гадаю, – відповів дядько Тобі, виймаючи при цих словах із рота люльку та вдаряючи двічі‑тричі голівкою об ніготь великого пальця лівої руки, – я гадаю… – сказав він. – Але, щоб ви правильно зрозуміли думки дядька Тобі про цей предмет, вас треба спершу трохи познайомити з його характером, контури якого я вам зараз накидаю, після чого розмова між ним і моїм батьком може благополучно тривати.
– Скажіть, як називалася людина, – я пишу так квапливо, що мені ніколи ритися в пам’яті або в книгах, – що вперше зробила спостереження, «що погода і клімат у нас украй непостійні»? Хоч хто б вона була, а спостереження її абсолютно правильне. – Але висновок із нього, а саме «що цій обставині завдячуємо ми такою різноманітністю дивних і смішних характерів», – належить не їй; – він зроблений був іншою людиною, принаймні, років півтораста по тому. Далі, що цей багатий склад самобутнього матеріалу є істинною і природною причиною величезної переваги наших комедій над французькими й усіма взагалі, які були або могли бути написані на континенті, – це відкриття вироблене було лише в середині правління короля Вільгельма, – коли великий Драйден (якщо не помиляюся) щасливо напав на нього в одній зі своїх довгих передмов. Щоправда, наприкінці правління королеви Анни великий Аддісон узяв його під своє заступництво і повніше подав публіці в двох‑трьох номерах свого «Глядача»; але само відкриття належало не йому. – Потім, по‑четверте і по‑останнє, спостереження, що вищевідзначена дивна безладність нашого клімату, яка породжує таку дивну безладність наших характерів, – певним чином нас винагороджує, даючи нам матеріал для веселої розваги, коли погода не дозволяє виходити з дому, – це спостереження моє власне, – воно було проведене мною в дощову погоду сьогодні, 26 березня 1759 року, між дев’ятою та десятою годинами ранку.
Таким‑то чином, – таким‑то чином, мої співробітники й товариші на великому полі нашої освіти, жнива якого зріють на наших очах, – таким‑то чином, повільними кроками випадкового приросту, наші фізичні, метафізичні, фізіологічні, полемічні, навігаційні, математичні, енігматичні, технічні, біографічні, драматичні, хімічні й акушерські знання, з п’ятдесятьма іншими їх галузями (більшість яких, подібно до перерахованих, закінчуються на ичні ), протягом двох з гаком останніх століть поступово виповзали на ту άχμή своєї досконалості, від якої, якщо дозволено судити за їх успіхами протягом останніх семи років, ми, напевно, вже недалеко.
Коли ми її досягнемо, то, треба сподіватися, покладено буде край усякому писанню, – а припинення писання покладе край усякому читанню: – що з часом, – як війна народжує бідність, а бідність – мир , – слід покласти край усяким наукам; а потім – нам доведеться починати все спочатку; чи, іншими словами, ми виявимося на тому самому місці, з якого рушили в дорогу.
– Щасливий, тричі щасливий час! Я б тільки бажав, аби епоха мого зачаття (а також образ і спосіб його) була трохи іншою, – або щоб її можна було без якої‑небудь незручності для мого батька чи моєї матері відстрочити на двадцять – двадцять п’ять років, коли перед письменниками, треба гадати, відкриються деякі перспективи у літературному світі.
Але я забув про мого дядька Тобі, якому довелося весь цей час витрушувати попіл зі своєї люльки.
Склад його душі був особливий, що робить честь нашій атмосфері; я без усякого вагання відніс би його до першокласних її продуктів, якби в нім не проступало надто багато яскраво виражених рис фамільної схожості, які показували, що своєрідність його характеру була зумовлена більше кров’ю, ніж вітром чи водою, або якими‑небудь їх видозмінами і поєднаннями. У зв’язку з цим мене часто вражало, чому батько мій, небезпідставно помічаючи деякі дивацтва в моїй поведінці, коли я був маленьким, – жодного разу не спробував дати їм таке пояснення; адже вся без винятку родина Шенді складалася з диваків; – я маю на увазі його чоловічу частину, – бо жіночі його представниці були зовсім позбавлені характеру, – за винятком, одначе, моєї двоюрідної тітки Діни, яка, років шістдесят тому, вийшла заміж за кучера і прижила від нього дитину; із цього приводу батько мій, у згоді зі своєю гіпотезою про імена, не раз говорив: нехай вона подякує своїм хрещеним таткам і матусям.
Може здатися дуже дивним, – адже загадувати загадки читачеві зовсім не в моїх інтересах, і я не маю наміру примушувати його сушити собі голову над тим, як могло статися, що така подія й через стільки років не втратила своєї сили і здатна була порушувати мир і сердечну згоду, що панували в усіх інших стосунках між моїм батьком і дядьком Тобі. Здавалося, що нещастя це, вибухнувши над нашою сім’єю, незабаром виснажить і вичерпає свої сили – як це зазвичай і буває. – Але в нас ніколи нічого не робилось, як у інших людей. Можливо, в той самий час, коли це скоїлось, у нас було яке‑небудь інше нещастя; але оскільки нещастя посилаються для нашого блага, а назване нещастя не принесло сім’ї Шенді нічогісінько хорошого, то воно, можливо, причаїлося в очікуванні сприятливої хвилини і обставин, які надали б йому нагоду прислужитися. – Зауважте, що я тут зовсім нічого не вирішую. – Мій метод завжди полягає в тому, щоб указувати допитливим читачам різні шляхи дослідження, по яких вони могли б дістатися витоків подій, що їх я торкаюся; – не педантично, подібно до шкільного вчителя, і не в рішучій манері Тацита, який так мудрить, що збиває з пантелику і себе й читача, – але з послужливою скромністю людини, що поставила собі єдину мету, – допомагати допитливим умам. – Для них я пишу, – і вони читатимуть мене, – якщо мислимо припустити, що читання таких книг утримається дуже довго, – до кінця століття.
Отже, питання, чому цей привід для засмучень не втратив своєї сили для мого батька і дядька, я залишаю невирішеним. Але як і в якому напрямі він діяв, перетворившись на причину суперечок між ними, це я можу пояснити з великою точністю. От як була справа.
Мій дядько, Тобі Шенді , мадам, був джентльмен, який, разом із доброчесностями, зазвичай властивими людині бездоганної прямоти й чесності, – мав іще, і притому в найвищій мірі, одну, рідко, а то і зовсім не вміщувану до списку доброчесностей: то була надмірна, нечувана природна соромливість: – втім, слово природна  буде тут відповідним із тієї причини, що я не маю права наперед вирішувати питання, про яке незабаром піде мова, а саме: чи була ця соромливість природною, чи набутою. – Але хоч яким би шляхом вона дісталася дядькові Тобі, це все ж була соромливість у найістиннішому сенсі; притому, мадам, не відносно слів, бо, як на лихо, він мав у розпорядженні вкрай обмежений їх запас, – але в справах; і ця соромливість була йому властива в такій мірі, вона піднімалася в нім до такої висоти, що майже дорівнювала, якщо тільки це можливо, соромливості жінки: тій жіночій вимогливості, мадам, тій внутрішній охайності розуму та уяви, властивій вашій статі, яка вселяє нам таку глибоку повагу до неї.
Ви, можливо, подумаєте, мадам, що дядько Тобі почерпнув цю соромливість із її джерела; – що він провів велику частину свого життя в спілкуванні з вашою статтю і що ґрунтовне знання жінок і нестримне наслідування таких прекрасних зразків – створили в нім цю привабливу рису вдачі.
Я бажав би, щоб так воно й було, а проте, за винятком своєї невістки, дружини мого батька та моєї матері, – дядько Тобі навряд чи обмінявся з прекрасною статтю трьома словами за три роки. Ні, він набув цю якість, мадам, завдяки удару. – Удару! – Так, мадам, він нею завдячував удару каменем, зірваним ядром із бруствера одного рогаля при облозі Намюра, що попав просто в пах дядькові Тобі. Яким чином удар каменем міг вчинити таку дію? О, це довга і цікава історія, мадам; – але якби я надумався вам її викладати, то вся розповідь моя почала б спотикатися на всі чотири ноги, – я її зберігаю як епізод на майбутнє, і кожну обставину, що відноситься до неї, буде в належному місці сумлінно вам викладено. – А доти я не маю права зупинятися на ній детальніше або сказати що‑небудь ще крім уже сказаного, а саме – що дядько Тобі був джентльмен безприкладної соромливості, яка ще ніби тоншала і загострювалася жаром скромної сімейної гордості, що не згасав, – і обидва ці почуття були такі сильні в нім, що він не міг без найбільшого хвилювання чути які‑небудь розмови про пригоду з тіткою Діною. Щонайменшого натяку на неї бувало достатньо, щоб кров кинулася йому в обличчя, – коли мій батько розводився на цю тему у випадковому товаристві, що йому часто доводилося робити для пояснення своєї гіпотези, – це злощасне псування однієї з прекрасних гілок нашої сім’ї було як ніж у серці дядька Тобі з його перебільшеним почуттям честі й соромливістю: часто він у неймовірному замішанні відводив мого батька убік, картав його і говорив, що готовий віддати йому все на світі, аби тільки він залишив цю історію у спокої.
Батько мій, я певен, почував до дядька Тобі найнепідробнішу ніжну любов, яка бувала коли‑небудь у одного брата до іншого, і, щоб заспокоїти серце дядька Тобі в цьому або в іншому відношенні, охоче зробив би все, що один брат може розумно зажадати з боку іншого. Але виконати це прохання було вище за його сили.
– Батько мій, як я вам сказав, був у повному розумінні слова філософ, – теоретик, – систематик; і пригода з тіткою Діною була фактом таким же важливим для нього, як зворотний хід планет для Коперника. Відхилення Венери від своєї орбіти зміцнили Коперникову систему, названу так за його іменем, а відхилення тітки Діни від своєї орбіти зробили таку ж послугу зміцненню системи мого батька, яка, сподіваюся, віднині на його честь завжди називатиметься Шендієвою системою .
В усякому разі, інша сімейна ганьба викликала б у батька мого, наскільки мені відомо, таке ж гостре почуття сорому, як і в інших людей, – і ні він, ні, вважаю, Коперник не розголосили б помічені ними дивацтва й не привернули б до них нічиєї уваги, якби не вважали себе зобов’язаним зробити це з поваги до істини. – Amіcus Plato, – говорив звичайно мій батько, тлумачачи свою цитату, слово за словом, дядькові Тобі, – amіcus Plato (тобто Діна була моєю тіткою), sed magіs amіca verіtas – (але істина моя сестра).
Ця несхожість характерів мого батька і дядька була джерелом безлічі сутичок між братами. Один із них терпіти не міг, щоб при нім розповідали про цю сімейну ганьбу, – а інший не пропускав майже жодного дня без того, щоб так чи інакше не натякнути на неї.
– Заради Бога, – вигукував дядько Тобі, – й заради мене й заради всіх нас, дорогий братику Шенді, – залиште ви у спокої цю історію з нашою тіткою і не тривожте її праху; – як можете ви, – як можете ви бути таким бездушним і безжальним до доброї слави нашої сім’ї? – Що таке для гіпотези слава сім’ї, – відповідав зазвичай мій батько. – І навіть, якщо вже на те пішло, – що таке саме життя сім’ї? – Життя сім’ї! – вигукував тоді дядько Тобі, відкидаючись на спинку крісла і підводячи догори руки, очі й одну ногу. – Так, життя, – повторював мій батько, відстоюючи своє твердження. – Скільки тисяч таких життів щорічно терплять крах (принаймні, в усіх цивілізованих країнах) – і ставляться ні в що, цінуються не більше, ніж повітря, – при змаганні в гіпотезах. – На мій нехитрий погляд, – відповідав дядько Тобі, – кожен такий випадок є пряме вбивство, хоч хто б його зробив. – Ось у цьому ж бо й полягає ваша помилка, – заперечував мій батько, – бо іn foro scіentіae не існує ніяких убивств, є тільки смерть, братику.
На це дядько Тобі, махнувши рукою на всякі інші аргументи, насвистував тільки півдюжини тактів Ліллібуллеро. – Треба вам сказати, що це був звичайний канал, через який випаровувалося його збудження, коли що‑небудь обурювало або вражало його, – особливо ж, коли висловлювалося судження, яке він вважав верхом безглуздості.
Оскільки жоден із наших логіків або їх коментаторів, наскільки я можу пригадати, не визнав потрібним дати назву цьому особливому аргументу, – я беру тут на себе сміливість зробити це сам, із двох міркувань. По‑перше, щоб уникнути всякої плутанини в суперечках, його завжди можна було так само ясно відрізнити від усіх інших аргументів, ніби argumentum ad verecundіam, ex absurdo, ex fortіorі і будь‑якого іншого аргументу, – і, по‑друге, щоб діти дітей моїх могли сказати, коли голова моя спочиватиме в могилі, – що голова їх вченого дідуся працювала колись так само плідно, як і голови інших людей, що він придумав і великодушно вніс до скарбниці Ars logіca назву для одного з найнеспростовніших аргументів у науці. Коли метою суперечки буває скоріше привести до мовчання, ніж переконати, то вони можуть додати, якщо їм завгодно, – і для одного з кращих аргументів.
Отже, я цим суворо наказую і велю, щоб аргумент цей відомий був під відмітним найменуванням argumentum fіstulatorіum і ніяк не інакше – і щоб він ставився віднині в ряд з argumentum baculіnum і argumentum ad crumenam і завжди трактувався в одному розділі з ними.
Що стосується argumentum trіpodіum, який вживається виключно жінками проти чоловіків, і argumentum ad rem, яким, навпаки, користуються тільки чоловіки проти жінок, – то оскільки їх обох по совісті достатньо для однієї лекції, – і позаяк, до того ж, один із них є кращою відповіддю на другий, – нехай вони теж будуть відособлені й викладаються окремо.

Розділ XXІІ

Учений єпископ Холл, – я маю на увазі знаменитого доктора Джозефа Холла, що був єпископом Ексетерським за правління короля Якова Першого, – говорить нам в одній зі своїх Декад, якими він завершує «Божественне мистецтво роздуму», надруковане в Лондоні 1610 року Джоном Білом, який мешкає в Олдерсгейт‑стріт, що немає нічого огиднішого за самовихваляння, і я абсолютно з ним згоден.
Але з іншого боку, якщо вам у чомусь вдалося досягти досконалості й ця обставина ризикує залишитися непоміченою, – я вважаю, що так же огидно позбутися почесті й зійти в могилу, забравши таємницю свого мистецтва.
Я перебуваю якраз у такому становищі.
Бо в цьому довгому відступі, до якого я випадково був залучений, так само як і в усі мої відступи (за єдиним винятком), є одна тонкість відступального мистецтва, достоїнства якого, боюся, досі уникали уваги мого читача, і не через брак прозорливості в нього, а тому, що цю чудову рису зазвичай не шукають і не припускають знайти у відступах: – полягає вона в тому, що хоча всі мої відступи, як ви бачите, правильні, чесні відступи – і хоча я ухиляюся від мого предмета не менше і не рідше, ніж будь‑який великобританський письменник, – однак я завжди прагну влаштуватися так, аби головна моя тема не стояла без руху за моєї відсутності.
Так, наприклад, я тільки зібрався було накидати вам основні риси вкрай химерної вдачі дядька Тобі, – як наткнувся на тітку Діну і кучера, які відвели нас за декілька мільйонів миль, у саме осереддя планетної системи. Незважаючи на це, ви бачите, що окреслення характеру дядька Тобі потихеньку тривало весь цей час; звичайно, проводилося воно не в основних своїх лініях, – це було б неможливо, – зате попутно, там і тут, намічалися деякі інтимні рисочки та легкі штришки, так що тепер ви вже набагато краще знайомі з дядьком Тобі, ніж раніше.
Завдяки такій будові вся внутрішня механіка мого твору дуже своєрідна: в нім узгоджено діють два протилежні рухи, що вважалися дотепер несумісними. Словом, твір мій відступальний, але й поступальний в один і той же час.
Ця обставина, сер, зовсім не схожа на добове обертання землі навколо своєї осі, що здійснюється одночасно з поступальною ходою по еліптичній орбіті, яка, здійснюючись у річному кругообігу, приводить із собою приємну різноманітність і зміну пір року; втім, мушу признатися, думка моя дістала поштовх саме звідси, – як, мені здається, й усі найбільші з прославлених наших винаходів і відкриттів породжені були такими ж буденними явищами.
Відступи, безперечно, подібні до сонячного світла; – вони становлять життя і душу читання. – Вилучіть їх, наприклад, із цієї книги, – вона втратить усяку ціну: – холодна, безпросвітна зима запанує на кожній її сторінці; віддайте їх авторові, й він виступає, як жених, – усім привітно всміхається, дбає про різноманітність страв і не дає зменшитись апетиту.
Усе мистецтво в тому, щоб уміло їх зготувати і подати так, аби вони слугували для вигоди не лише читача, але й письменника, безпорадність якого в цьому предметі воістину гідна жалості: адже варто йому тільки почати відступ, – і миттєво ввесь його твір зупиняється як укопаний, – а коли він рушить вперед із головною своєю темою, – тоді кінець усім його відступам.
– Нічого не варта така робота. Ось чому я, як ви бачите, із самого початку так перетасував основну тему і привхідні частини мого твору, так переплів і переплутав відступальні й поступальні рухи, зачепивши одне колесо за інше, що машина моя ввесь час працює вся цілком і, що важливіше за все, пропрацює так іще років сорок, якщо подавцеві здоров’я охота буде дарувати мені на такий термін життя й хороший настрій.

Розділ XXІІІ

Я відчуваю сильну схильність почати цей розділ найбезглуздішим чином і не маю наміру ставити перешкод своєї фантазії. Ось чому приступаю я так:
Якби в людські груди вправлено було скло, згідно з пропозицією лукавого критика Мома, – то звідси, поза сумнівом, виплив би, по‑перше, той безглуздий висновок, – що навіть наймудріші й найважливіші з нас мусили б до кінця життя платити тією або іншою монетою віконний збір.
І, по‑друге, що для ознайомлення з чиїм‑небудь характером нічого більше не вимагалося б, як, узявши портшез, потихеньку проїхати до місця спостереження, як ви б проїхали до прозорого вулика, – заглянути в скельце, – побачити в цілковитій голизні людську душу, – постежити за всіма її рухами, – всіма її таємними задумами, – прослідкувати всі її дивацтва від самого їх зародження і до повного дозрівання, – підстерегти, як вона на волі скаче й пустує; після чого, приділивши трохи уваги більш чинній її поведінці, що природно змінює такі пориви, – взяти перо й чорнило і зберегти на папері виключно лише те, що ви побачили й можете клятвено підтвердити. – Але на нашій планеті письменник не має цієї переваги, – на Меркурії вона (ймовірно) у нього є, можливо навіть, він там поставлений у ще вигідніші умови; – адже страшенна спека на цій планеті, що виникає від її близького сусідства з сонцем і перевершує, за обчисленнями астрономів, жар розпеченого до червоності заліза, – мабуть, давно вже перетворила на скло тіла тамтешніх жителів (як діюча причина), щоб їх пристосувати до клімату (що є причиною кінцевою); таким чином, перебуваючи в такому становищі, вмістилища їх душ від верху донизу є не що інше (оскільки найздоровіша філософія не в змозі довести протилежне), як тонкі прозорі тіла зі світлого скла (за винятком пупкового вузла); і ось, поки тамтешні жителі не постаріють і не вкриються зморшками, чому світлові промені, проходячи крізь них, зазнають жахливого заломлення, – або, відбиваючись од них, досягають ока по таких косих лініях, що побачити людину наскрізь неможливо, душі їх можуть (якщо тільки вони не надумаються дотримувати чисто зовнішню пристойність або скористатися нікчемним прикриттям, яке їм надає точка пупка) – можуть, повторюю я, з однаковим успіхом пустувати як усередині, так і поза своїм житлом.
Але, як я вже сказав вище, це не відноситься до мешканців землі, – душі наші не просвічують крізь тіло, – але закутані в темну оболонку не перетворених на скло плоті й крові; ось чому, якщо ми хочемо проникнути в характер наших ближніх, нам потрібно якось інакше приступити до цього питання.
Воістину різноманітні шляхи, по яких вимушений був попрямувати людський розум, аби дати його точне вирішення.
Деякі, наприклад, малюють усі свої характери за допомогою духових інструментів. – Вергілій користується цим способом в історії Дідони й Енея; але він такий же оманливий, як дихання слави, і, крім того, свідчить про обмежені здібності. Мені відомо, що італійці претендують на математичну точність в окресленнях одного характеру, що часто зустрічається серед них, за допомогою forte або pіano котрогось поширеного духового інструмента, який вони вважають непогрішним. Я не наважуюся навести тут назву цього інструмента: – досить буде, якщо я скажу, що він є і у нас, – але нам не спадає на думку користуватися ним для малювання. – Це звучить загадково, та і з розрахунком на загадковість, принаймні ad populum, ось чому прошу вас, мадам, коли ви дійдете до цього місця, читайте якнайшвидше і не зупиняйтеся для наведення яких‑небудь довідок.
Є, далі, такі, що при окресленні характеру якої‑небудь людини користуються тільки його виділеннями, не вдаючись більше ні до яких засобів: – але цей спосіб часто дає дуже неправильне уявлення, – якщо ви не робите одночасно нарису того, як ця людина наповнюється; в такому разі, поправляючи один малюнок по іншому, ви складаєте за допомогою їх обох цілком прийнятний образ.
Я б нічого не заперечував проти цього методу, – я тільки думаю, що він занадто виразно викриває муки творчості, – і здається ще педантичнішим тому, що примушує вас кинути погляд на інші non naturalіa людини. Чому найнатуральніші життєві відправлення людини мусять називатися ненатуральними – це інше питання.
Є, по‑четверте, ще й такі, які ставляться зневажливо до всіх цих вигадок, – не тому, що в них самих багата уява, але завдяки старанному застосуванню методів, що нагадують пристосування художників‑пентаграфістів щодо зняття копій. – Такі, хай буде вам відомо, великі історики.
Одного з них ви побачите таким, що малює характер на повний зріст проти світла: – це неблагородно, нечесно і несправедливо по відношенню до характеру людини, яка позує.
Інші, щоб виправити справу, знімають із вас портрет в камері‑обскурі: – це найгірше, – оскільки ви можете бути певні, що там вас зображуватимуть в одній із найсмішніших ваших поз.
Щоб уникнути всіх цих помилок при окресленні характеру дядька Тобі, я вирішив не вдаватися ні до яких механічних засобів, так само й олівець мій не підпадає під вплив ніякого духового інструмента, в який коли‑небудь дули як по цей, так і по той бік Альп, – я також не розглядатиму, чим він наповнюється і що з себе вивергає, не торкатимуся його non naturalіa, – коротше кажучи, я намалюю його характер на підставі його коника.

Розділ XXІV

Якби я не був внутрішньо переконаний, що читач горить нетерпінням довідатися нарешті про характер дядька Тобі, – я б заздалегідь постарався довести йому, що немає більш відповідного засобу для окреслення характерів, ніж той, на якому я зупинив свій вибір.
Хоча я не беруся стверджувати, що людина і її коник зносяться одне з одним таким самим чином, як душа й тіло, проте між ними поза сумнівом існує спілкування; і я схильний гадати, що в цьому спілкуванні є щось, що дуже нагадує взаємодію наелектризованих тіл, і здійснюється воно за допомогою розпаленої плоті вершника, яка входить в безпосереднє зіткнення із спиною коника. – Від тривалої їзди та сильного тертя тіло вершника під кінець наповнюється по самі вінця матерією коника: – так що коли тільки ви в змозі ясно описати природу одного з них, – ви можете скласти собі досить точне уявлення про здібності й характер іншого.
Коник, на якому завжди їздив дядько Тобі, по‑моєму, цілком гідний детального опису, хоч би тільки за незвичайну оригінальність і дивний свій вигляд; ви могли б проїхати від Йорка до Дувра, – від Дувра до Пензенса в Корнуельсі та від Пензенса назад до Йорка – і не зустріли б по шляху іншого такого коника; а якби зустріли, то, хоч як би ви поспішали, ви б неодмінно зупинилися, щоб його розглянути. Насправді, хода і вигляд його були такі дивні і увесь він, від голови до хвоста, був до такої міри несхожий на інших представників своєї породи, що часом здіймалася суперечка, – та чи точно він коник. Але, подібно до того філософа, який у суперечках зі скептиком, що заперечував реальність руху, як найпереконливіший аргумент ставав на ноги і проходжувався по кімнаті, – дядько Тобі на доказ того, що коник його дійсно коник, попросту сідав на нього і скакав, – надаючи кожному вирішувати питання на власний розсуд.
По правді кажучи, дядько Тобі сідав на свого коника з таким задоволенням і той віз дядька Тобі так добре, – що його дуже мало турбувало, що про це говорять або думають інші.
Проте давно пора дати вам опис цього коника. – Але треба триматися певного порядку, і тому дозвольте раніше розповісти вам, як дядько Тобі його придбав.

Розділ XXV

Рана в паху, яку дядько Тобі дістав при облозі Намюра, зробила його непридатним для служби, і йому залишалося тільки повернутися в Англію і там полікуватися.
Цілі чотири роки був він прикований – спочатку до свого ліжка, а потім до своєї кімнати, і під час лікування, що тривало ввесь цей термін, він терпів невимовні болі, – що виникали від послідовних відшаровувань os pubіs і зовнішнього краю тієї частини coxendіx, яка називається os іlіum – обидві названі кістки були у нього плачевним чином роздроблені, як внаслідок неправильної форми каменя, що, як я вам сказав, зірвався з бруствера, – так і внаслідок величини цього каменя (досить значної), – чому хірург, який лікує його, увесь час схилявся до думки, що сильні ушкодження, вчинені ним в паху дядька Тобі, зумовлені були скоріше вагою каменя, ніж його метальною силою, – і це було велике щастя для дядька Тобі, – часто говорив йому хірург.
Батько мій якраз у цей час починав справи в Лондоні та зняв будинок; а оскільки між двома братами були найсердечніші дружні стосунки й батько мій вважав, що дядько Тобі ніде не міг би отримати такого уважного та дбайливого догляду, як у нього в домі, – то він надав йому кращу кімнату. – Але ще красномовнішим знаком його дружніх почуттів було те, що варто було якому‑небудь знайомому або приятелеві ввійти навіщось до нього в дім, як він брав його за руку і вів нагору, неодмінно бажаючи, щоб гість провідав його брата Тобі й поговорив годинку біля узголів’я хворого.
Розповідь про отриману рану полегшує солдатові біль од неї: – так, принаймні, думали гості мого дядька, й часто, під час своїх щоденних візитів до нього, вони з чемності, що виникала з цього переконання, переводили розмову на його рану, – а від рани розмова звичайно переходила до самої облоги.
Бесіди ці були надзвичайно приємні, й дядько Тобі отримував від них велике полегшення; вони допомогли б йому ще більше, якби не залучали його до деяких непередбачених утруднень, які протягом цілих трьох місяців сильно затримували його лікування, так що, коли б не попався йому під руку засіб із них виплутатися, вони, напевно, звели б його в могилу.
У чому полягали утруднення дядька Тобі, – вам ні за що не відгадати; – якби було це вам під силу, – я б почервонів; не як родич, – не як чоловік, – навіть не як жінка, – ні, я б почервонів як автор, оскільки я ставлю собі в особливу заслугу саме те, що мій читач жодного разу ще не міг ні про що здогадатись. І в цьому відношенні, сер, я настільки педантичний і вередливий, що, коли б уважав я вас здатним скласти уявлення або хоч трохи вірогідне припущення, скільки‑небудь наближене до істини, про те, що станеться на наступній сторінці, – я б вирвав її з моєї книги.

Том ІІ

Ταράσσει τοὺζ ’Αυϑρῶπουζ ού τά Πράγματα,
’ Αλλά τά περί τῶν Πραγμάτων Δόγματα

Розділ І

Я почав нову книгу, щоб мати досить місця для пояснення природи утруднень, в які утягнений був дядько Тобі завдяки численним розмовам і розпитуванням відносно облоги Намюра, де він дістав свою рану.
Якщо читач читав історію воєн короля Вільгельма, то я мушу йому нагадати, а якщо не читав, – то я його повідомляю про те, що однією з найпам’ятніших атак у цю облогу була атака, здійснена англійцями та голландцями на вершину передового контрескарпа перед воротами Святого Миколая, який прикривав великий шлюз; у цьому місці англійці зазнавали страшного ущербу від вогню з контргарди та напівбастіону Святого Роха. Результат цієї гарячої сутички, двома словами, був такий: голландці закріпилися на контргарді, – англійці ж опанували прикритий шлях перед воротами Святого Миколая, незважаючи на відвагу французьких офіцерів, які, нехтуючи небезпекою, шпагами захищали гласіс.
Оскільки то була головна атака, очевидцем якої був дядько Тобі в Намюрі, – злиття Мааса і Самбри розділяло обложників таким чином, що операції однієї її частини були майже невидні для іншої, – то дядько Тобі зазвичай розповідав із особливим красномовством і подробицями саме про неї; і його утруднення виникали головним чином від майже непереборних перешкод, які він зустрічав при спробах зробити свою розповідь зрозумілою й дати настільки ясне уявлення про всі тонкі відмінності між ескарпом і контрескарпом, – гласисом і прикритим шляхом, – демілюном і равеліном, – щоб для слухачів його було абсолютно зрозуміло, що він має на увазі та про що веде мову.
Навіть фахівцям нерідко трапляється плутати ці терміни; – так що ви не мусите дивуватись, якщо при своїх стараннях пояснити їх і виправити численні помилкові уявлення дядько Тобі нерідко збивав з пантелику своїх гостей, а часом збивався і сам.
По правді кажучи, коли гість, якого батько запрошував нагору, не мав досить ясної голови або коли дядько Тобі був не в ударі, то всі його зусилля уникнути темряви в таких розмовах звичайно ні до чого не приводили.
Розповідь про цю справу виходила у дядька Тобі заплутаною особливо тому, – що при атаці на контрескарп перед воротами Святого Миколая, що тягнувся від берега Мааса до великого шлюзу, – місцевість була на всіх напрямках перетнута такою безліччю гребель, канав, струмків і шлюзів, – він так безнадійно серед них плутався й угрузав, що часто не в змозі був рушити ні вперед, ні назад, навіть для рятування свого життя; багато разів йому доводилось відмовлятися від атаки тільки з цієї причини.
Ці прикрі осічки заподіювали моєму дядькові Тобі Шенді більше хвилювань, аніж ви уявляєте; а оскільки батько, бажаючи зробити братові приємне, безперервно приводив до нього все нових і нових приятелів і цікавих, – бідоласі доводилося досить туго.
Без сумніву, дядько Тобі був людиною з великим самовладанням – і вмів зберігати пристойний вигляд, я гадаю, не гірше за інших; – але зрозуміло, якщо він не міг вибратися з равеліну, не потрапивши в демілюн, або зійти з прикритого шляху, не звалившись на контрескарп, не міг перейти греблю, не зісковзнувши в канаву, – зрозуміло, як за таких умов він мав внутрішньо дратуватися, він і дратувався, – і хоча ці маленькі щогодинні прикрості можуть здатися маловажними і не вартими уваги людині, що не читала Гіппократа, проте, хто читав Гіппократа або доктора Джеймса Макензі й розмірковував про дію пристрастей і душевного збудження на перетравлення їжі (чому не на перетравлення рани в такій же мірі, як і на перетравлення обіду?), – той легко зрозуміє, якого різкого загострення болю мусив відчувати дядько Тобі єдино тільки з цієї причини.
Дядько Тобі не в змозі був філософствувати із цього приводу; – досить було, що він так відчував, – і, натерпівшись болю і засмучень протягом трьох місяців уряд, він вирішив тим або іншим способом їх позбутися.
Одного дня вранці лежав він на спині у своєму ліжку, – природа його рани в паху і біль від неї не дозволяли йому лежати в іншому положенні, – як раптом його осяяла думка, що якби вдалося купити й наклеїти на дошку таку річ, як велика мапа міста і фортеці Намюра з околицями, то це, ймовірно, принесло б йому полегшення. Я відзначаю тут бажання дядька Тобі мати під рукою околиці міста і фортеці з тієї причини, що рану він дістав у одній із траверс, сажнів за тридцять від вхідного кута траншеї і проти вихідного кута напівбастіону Святого Роха; – таким чином, він був майже впевнений, що міг би ввіткнути шпильку в те саме місце, де він стояв, коли його вдарило каменем.
Бажання дядька Тобі здійснилось, і він, таким чином, не лише позбувся маси надокучливих пояснень, але отримав також, як ви побачите, щасливу можливість придбати собі коника.

Розділ ІІ

Витрачаючись на влаштування такого частування, ви зробите велику дурість, якщо так погано розпорядитеся, що дасте вашим критикам і панам з розбірливим смаком його вилаяти; а ви їх скоріше за все до цього спонукаєте, не пославши їм запрошення або, що анітрохи не менш образливо, зосередивши усю вашу увагу на інших гостях, неначе за столом у вас не було жодного (професійного) критика.
– Я тримаюся насторожі відносно обох цих помилок; насправді, я, по‑перше, навмисно залишив півдюжини вільних місць, – а по‑друге, я з ними з усіма надзвичайно ввічливий. – Джентльмени, ваш покірний слуга запевняє вас, що жодне товариство не могло б дати йому і половини такої втіхи, – бачить Бог, я радий вас прийняти, – прошу тільки вас бути як удома, сідайте без церемонії та споживайте здорові.
Я сказав, що залишив шість місць, і готовий був уже сягнути своєю люб’язністю ще далі, звільнивши для них також і сьоме місце, – те, біля якого стою я сам; – але тут один критик (не професійний, – а природний) сказав мені, що я непогано впорався зі своїми обов’язками, так що я негайно його займу, в надії, проте, що наступного року місць у мене буде значно більше.
– Але яким же чином, скажіть на милість, міг ваш дядько Тобі, який, мабуть, був військовим і якого ви зображуєте зовсім не безглуздим, – яким чином міг він бути в той же самий час такою плутаною, тупою, нетямущою людиною, як – переконаєтеся на власні очі.
Так, я міг би відповісти вам, сер критик, але я вважаю це нижче своєї гідності. – Це була б лайлива відповідь, – підходяща тільки для того, хто не в змозі дати ясний і задовільний звіт про предмет або проникнути досить глибоко в першопричини людського неуцтва й заплутаності наших думок. Крім того, така відповідь була б хороброю, і тому я її відкидаю: бо хоча вона якнайкраще личила б дядькові Тобі як солдатові, – і якби не набув він у таких атаках звички насвистувати Ліллібуллеро, – він би, напевно, і дав її, тому що був людиною хороброю; все‑таки відповідь ця для мене зовсім не годиться. Ви ж ясно бачите, що я пишу як людина вчена, що навіть мої порівняння, мої натяки, мої пояснення, мої метафори усі вчені, – і що я мушу належним чином витримати свою роль, а також належним чином її відтінити, – інакше що б зі мною сталося? Та я б загинув, сер! – У ту саму хвилину, коли я готуюся зачинити двері перед одним критиком, я впустив б до себе двох інших.
– Тому я відповідаю так:
Скажіть, будь ласка, сер, серед прочитаних вами за ваше життя книг чи попадався вам коли‑небудь «Досвід про людський розум» Локка? – Не відповідайте занадто поспішно, – адже багато, я знаю, посилаються на цю книгу, не прочитавши її, й багато хто її читав, нічого в ній не розуміючи. – Якщо ви належите до тих або інших, я двома словами – адже пишу я з освітньою метою – скажу вам, що це за книга. – Це історія. – Історія! Чия? Чого? Звідки? Відколи? – Не гарячкуйте. – Книга ця, сер, присвячена історії (і лише за це її можна порекомендувати кожному) того, що відбувається в людській думці; і якщо ви скажете про названу книгу тільки це і нічого більше, повірте, ви будете в метафізичних колах далеко не останньою людиною.
Але це мимохідь.
Тепер же, якщо ви наважуєтеся піти за мною далі й заглянути в самий корінь питання, то побачите, що причини темряви та плутанини в людській думці бувають трьох видів.
По‑перше, вельможний пане, притупленість органів чуття. По‑друге, слабкість і скороминущість вражень, вироблюваних предметами навіть у тих випадках, коли названі органи чуття не притуплені. І по‑третє, подібна до решета пам’ять, нездатна втримувати те, що вона отримує. – Гукніть Доллі, вашу покоївку, і я згоден віддати вам свій ковпак із дзвоником, якщо мені не вдасться подати справу цю з такою ясністю, що навіть Доллі все зрозуміє не гірше за Мальбранша.
– Ось Доллі написала лист Робіну і засунула руку в сумочку, що висить у неї на правому боці, – скористайтеся цим випадком і пригадаєте, що на світі немає нічого більш підходящого для образного уявлення та з’ясування діяльності наших органів чуття і здатностей сприйняття, ніж та дрібниця, яку відшукує рука Доллі. – Органи чуття у вас не настільки притуплені, щоб мені потрібно було підказувати вам, сер, що це – паличка червоного сургучу.
Якщо сургуч розтопився і крапнув на лист, а Доллі занадто довго нишпорить за наперстком, так що сургуч тим часом устигає застигнути, то наперсток не залишить на нім відбитку при помірному натиску, якого зазвичай буває досить. Прекрасно. Якщо Доллі, за відсутністю сургучу, побажає запечатати свій лист воском, або її сургуч виявиться занадто м’яким, – то хоча й вийде відбиток, проте він не збережеться – хоч як би сильно Доллі притискувала кінець наперстка; і, зрештою, якщо навіть сургуч і наперсток хороші, але Доллі поспішає та запечатує лист недбало, тому що лунає дзвінок її пані, – в усіх трьох випадках відбиток, залишений наперстком, буде так само мало схожий на свій зразок, як на мідний гріш.
А тепер звольте знати, що жодна з цих причин не була причиною плутанини в розмовах дядька Тобі; саме тому я, за прикладом великих фізіологів, так довго на них зупинявся, щоб показати, звідки вона не виникала.
А звідки вона виникала, я дав зрозуміти вище; це щедре джерело темряви – і завжди таким залишиться; – я розумію розпливчасте вживання слів, що плутало навіть найсвітліші та найпіднесеніші уми.
Десять проти одного (у Артура), що ви ніколи не читали літературних анналів минулих століть; – а якщо читали, – то знаєте, які страшні битви, іменовані логомахіями, породжені були цим розпливчастим слововживанням і тривали до безкінечності, супроводжуючись таким пролиттям жовчі й чорнила, що люди чуйні не можуть без сліз читати оповіді про них.
Доброзичливий критику! коли ти зважиш і візьмеш до уваги, як часто власні твої знання, розмови та бесіди розладнувались і заплутувалися в різний час із цієї, й тільки з цієї, причини; – який шум і гамір здіймався на соборах  із приводу ούσία і ύπόστασιζ, а в школах  учених – із приводу сили та з приводу духу, – з приводу есенцій і з приводу квінтесенцій, – із приводу субстанцій і з приводу простору; яка виходила плутанина на ще більших підмостках  через наймалозначніших і невизначених за змістом слів; – коли ти це згадаєш, – тебе перестануть дивувати утруднення дядька Тобі, – ти зрониш сльозу жалості на його ескарпи та контрескарпи, – на його гласиси та прикриті шляхи, – на його равеліни та демілюни. Зовсім не ідеї, – Боже! – небезпекою його життю загрожували слова.

Розділ ІІІ

Роздобувши мапу Намюра на свій смак, дядько Тобі негайно заходився найстараннішим чином її вивчати: а оскільки для нього найважливішим було одужати, одужання ж його залежало, як ви знаєте, від заспокоєння пристрастей і душевних хвилювань, то йому, зрозуміло, треба було постаратися настільки опанувати свій предмет, аби бути в змозі говорити про нього абсолютно спокійно.
Після двотижневих старанних і виснажливих занять, які, до речі сказати, не пішли на користь його рані в паху, – дядько Тобі здатний був, за допомогою деяких приміток на полях під текстом фоліанта й перекладеної з фламандської «Військової архітектури і піробалогії» Гобезія надати своїй мові досить ясності; а не минуло і двох місяців, – як він став просто‑таки красномовний і не лише міг повести у цілковитому порядку атаку на передовий контрескарп, – але, проникнувши за цей час у військове мистецтво набагато глибше, ніж було необхідно для його первинної мети, – дядько Тобі міг також переправитися через Маас і Самбру, здійснювати диверсії до самої лінії Вобана, абатства Сальсін і т. д. і давати своїм відвідувачам такий же чіткий опис усіх інших атак, як і атаки на ворота Святого Миколая, в який він мав честь дістати свою рану.
Але жадоба знань, подібно до жадоби багатств, росте разом із її вдоволенням. Чим більше дядько Тобі вивчав свою мапу, тим більше вона припадала йому до смаку, – через такий же процес електричної асиміляції, як і той, за допомогою якого, на мою думку, вже вам викладену, душі знавців, завдяки тривалому тертю й тісному зіткненню з предметом своїх занять, мають щастя стати під кінець здійсненими – картинними, – метеликовими, – скрипковими.
Чим більше пив дядько з цього солодкого джерела знання, тим більше пекучою і нестерпною робилася його спрага; отже не сплив іще до кінця перший рік його ув’язнення, а вже навряд чи було укріплене місто в Італії чи у Фландрії, плану якого він би не роздобув тим або іншим способом, – читаючи, у міру їх придбання, і ретельно зіставляючи між собою історії облог цих міст, їх руйнувань, перебудови та укріплення наново; все це робив він із такою глибокою увагою та насолодою, що забував себе, свою рану, своє ув’язнення та свій обід.
Наступного року дядько Тобі купив Рамоллі й Катанео в перекладі з італійської, – а також Стевіна, Мароліса, шевальє де Віля, Лоріні, Коєгорна, Шейтера, графа де Пагана, маршала Вобана і мсьє Блонделя разом із майже такою ж кількістю книг з військової архітектури, яку знайдено було у Дон Кіхота про рицарські подвиги, коли священик і цирульник учинили набіг на його бібліотеку.
На початок третього року, а саме в серпні шістсот дев’яносто дев’ятого року, дядько Тобі вважав за потрібне ознайомитися трохи з балістикою. – Розміркувавши, що краще всього почерпнути свої знання з першоджерела, він почав із Н. Тартальї, який перший, здається, відкрив помилковість думки, ніби гарматне ядро чинить свої спустошення, рухаючись по прямій лінії. – Н. Тарталья довів дядькові Тобі, що це річ неможлива.
– Немає кінця розшуку істини!
Ледве тільки дядько Тобі задовольнив свою допитливість щодо шляху, по якому не рухається гарматне ядро, як непомітно він був захоплений далі й вирішив подумки пошукати і знайти шлях, по якому воно рухається; для цього йому довелося знову вирушити в дорогу зі старим Мальтусом, якого він старанно простудіював. Далі він перейшов до Галілея і Торрічеллі та знайшов у них непогрішно доведеним за допомогою деяких геометричних викладень, що назване ядро в точності описує параболу – або, інакше, гіперболу – і що параметр, або latus rectum, конічного перерізу, по якому рухається ядро, перебуває в такому ж відношенні до відстані та дальності пострілу, як увесь пройдений ядром шлях до синуса подвійного кута падіння, утворюваного казенною частиною гармати на горизонтальній площині; і що напівпараметр – стоп! дорогий дядьку Тобі, – стоп! – ні кроку далі по цій тернистій і звивистій стежці, – небезпечний кожен крок далі! небезпечні закрути цього лабіринту! небезпечний клопіт, до якого втягне тебе гонитва за цією ваблячою примарою – Знанням! – Ах, милий дядьку, геть – геть – геть від нього, як від змії! – Ну хіба годиться тобі, добрий мій дядьку, просиджувати ночі безперервно з раною в паху і гарячити собі кров виснажливим безсонням? – Овва! вони загострять твої болі, – затримають виділення поту, – винищать твою бадьорість, – зруйнують твої сили, – висушать первинну твою вологу, – створять у тобі схильність до закрепів, – підірвуть твоє здоров’я, – викличуть завчасно всю старечу неміч. – Ах, дядьку! милий дядьку Тобі!

Розділ ІV

Я б фартінга не дав за мистецтво письменника, який не розуміє того, – що навіть найкраща у світі невибаглива історія, якщо її помістити відразу після цього зворушливого звернення до дядька Тобі, – здасться читачеві холодною та безбарвною; – тому я і обірвав попередній розділ, хоча ще далеко не закінчив своєї оповіді.
– Письменники мого складу тримаються одного спільного з живописцями правила. У тих випадках, коли рабське копіювання шкодить ефектності наших картин, ми обираємо менше зло, вважаючи більш вибачним схибити проти істини, ніж проти краси. – Це слід розуміти cum grano salіs але, хай там як, – паралель цю проведено тут, власне, тільки для того, щоб дати остигнути занадто гарячому зверненню, – і тому несуттєво, схвалює чи не схвалює її читач в якому‑небудь іншому відношенні.
Помітивши наприкінці третього року, що параметр і напівпараметр конічного перерізу роз’ятрюють його рану, дядько Тобі спересердя залишив вивчення балістики й увесь віддався практичній частині фортифікації, смак до якої, подібно до напруження закрученої пружини, повернувся до нього з подвоєною силою.
Цього року дядько вперше зрадив своїй звичці надівати щодня чисту сорочку, – почав відсилати від себе цирульника, не поголившись, – і ледве давав хірургові час перев’язати собі рану, про яку тепер так мало турбувався, що за сім перев’язок жодного разу не запитав про її стан. – Як раптом, – зовсім несподівано, бо зміна сталася з швидкістю блискавки, – він у тугу вдався після свого одужання, – почав скаржитися моєму батьку, гнівався на хірурга, – і одного дня вранці, почувши на сходах його кроки, закрив свої книги, відкинув геть інструменти і заходився обсипати його докорами за занадто тривале лікування, яке, – сказав він, – давно пора було закінчити. – Довго говорив він про перенесені ним страждання і про томливість чотирирічного сумного ув’язнення, – додавши, що коли б не привітні погляди та не дружні розради кращого з братів, – він би давно вже звалився під тягарем своїх нещасть. – Батько перебував тут же. Красномовство дядька Тобі викликало сльози у нього на очах, – настільки було воно несподіване. – Дядько Тобі за природою не був красномовний, – тим більше сильне враження справив його виступ. – Хірург зніяковів; – не через те, що не було причин для такого чи навіть більшого нетерпіння, – але і воно було несподіване: чотири роки доглядав він хворого, а ще жодного разу не траплялося йому бачити, щоб дядько Тобі так поводився; – жодного разу не мовив він жодного гнівного або невдоволеного слова; – він увесь був терпіння, – увесь покірність.
Виявляючи терплячість, ми іноді втрачаємо право на те, щоб нас пожаліли, – але частіше ми таким чином потроюємо силу жалості. – Хірург був уражений, – але він був просто приголомшений, коли дядько Тобі найрішучішим тоном зажадав, щоб його рану було вилікувано негайно, – а то він звернеться до мсьє Ронжа, лейб‑хірурга короля, щоб той заступив його місце.
Жадоба життя і здоров’я закладена в самій природі людини; – любов до свободи та простору її рідна сестра. Обидва ці почуття властиві були дядькові Тобі нарівні з усіма людьми – і кожного з них вистачало б, аби пояснити його палке бажання видужати і виходити з дому; – але я вже говорив, що в нашій сім’ї все робиться не так, як у людей; – і, подумавши про час і спосіб, яким це пристрасне бажання виявилося в цьому випадку, проникливий читач здогадається, що воно викликане було ще якоюсь причиною або дивацтвом у голові в дядька Тобі. – Це вірно, і предметом наступного розділу якраз і буде опис цієї причини або дивацтва. Треба з цим поспішити, тому що, признаюся, пора вже повернутися до містечка біля каміна, де ми покинули дядька Тобі посередині початої ним фрази.

Розділ V

Коли людина піддає себе під пануючу над ним пристрасть, – або, іншими словами, коли його коник закушує вудила, – прощавай тоді тверезий розум і обачність!
Рана дядька Тобі майже зовсім не давала про себе знати, і як тільки хірург відійшов од подиву і дістав можливість говорити, – він сказав, що її якраз почало затягувати і що коли не станеться нових відшаровувань, ніяких ознак яких не помічаються, – то через п’ять‑шість тижнів вона зовсім зарубцюється. Таке ж число олімпіад здалося б дядькові Тобі дванадцять годин тому коротшим терміном. – Тепер думки у нього змінювалися швидко; – він згоряв од нетерпіння здійснити свій задум; – ось чому, ні з ким більше не порадившись, – що, доречно зауважити, я вважаю правильним, коли ви заздалегідь вирішили не слухатися нічиїх порад, – він таємно наказав Тріму, своєму слузі, упакувати корпію та пластирі й найняти карету четвериком, розпорядившись, аби її було подано рівно о дванадцятій годині, коли мій батько, за відомостями дядьків, мав перебувати на біржі. – Потім, залишивши на столі банковий білет хірургові за його турботи і лист братові з висловленням сердечної вдячності, – дядько Тобі уклав свої мапи, книги з фортифікації, інструменти і т. д. – і, за підтримки милиці з одного боку і Тріма з іншою, – сів у карету і відбув у Шенді‑хол.
Причини цього раптового від’їзду, або, вірніше, приводи, до нього були такі:
– Стіл у кімнаті дядька Тобі, за яким він сидів напередодні перевороту, оточений своїми мапами і т. д., – був дещо замалий для нескінченної безлічі великих і малих наукових інструментів, які зазвичай захаращували його; – простягнувши руку за табакеркою, дядько ненавмисно звалив на підлогу циркуль, а нагнувшись, аби його підняти, зачепив рукавом готовальню та щипці для зняття нагару, – і позаяк йому зовсім не таланило, то при спробі спіймати щипці на льоту – він упустив зі столу мсьє Блонделя, а на нього графа де Пагана.
Такому каліці, як дядько Тобі, нічого було й думати про відновлення порядку самостійно, – він подзвонив своєму слузі Тріму. – Трім! – сказав дядько Тобі, – подивися, що я тут натворив. – Мені потрібно б придбати що‑небудь зручніше, Тріме. – Чи не можеш ти взяти лінійку і виміряти довжину та ширину цього столу, а потім замовити мені вдвічі більший? – Так точно, з дозволу вашої милості, – відповів із поклоном Трім, – а тільки я сподіваюся, що ваша милість незабаром настільки видужає, що зможе переїхати до себе в село, а там, – коли вашій милості так по серцю фортифікація, ми цю штуку розчистимо під горіх.
Мушу вас тут повідомити про те, що цей слуга дядька Тобі, відомий під ім’ям Тріма, служив капралом у роті дядька; – його справжнє ім’я було Джеймс Батлер, – але в полку його прозвали Трімом, і дядько Тобі, якщо тільки не бував дуже сердитий на капрала, ніколи інакше його не називав.
Рана від кулі мушкета, що влучила йому в ліве коліно в битві при Ландені за два роки до справи під Намюром, зробила бідолаху непридатним до служби; – але оскільки він користувався в полку загальною любов’ю і був до того ж майстер на всі руки, то дядько Тобі взяв його до себе служником, і Трім виявився надзвичайно корисним, виконуючи при дядькові Тобі в таборі і на квартирі обов’язки камердинера, стременного, цирульника, кухаря, кравця і прикажчика; він доглядав за дядьком і йому прислуговував із великою вірністю й відданістю в усьому.
За те і любив його дядько Тобі, особливо ж його прихиляла до свого слуги подібність їх знань. – Бо капрал Трім (як я його віднині називатиму), прислухаючись протягом чотирьох років до міркувань свого пана про укріплені міста і користуючись постійною можливістю заглядати і пхати носа в його плани, мапи і т. д., не лише перейняв дивацтва свого пана як його служник, хоча сам і не сідав на коника дядька, – зробив чималі успіхи у фортифікації і був в очах куховарки і покоївки не менш досвідченим у науці про фортеці, ніж сам дядько Тобі.
Мені залишається покласти ще один мазок для завершення портрета капрала Тріма, – єдина темна пляма на всій картині. – Чоловік любив давати поради, – або, вірніше, слухати власні розмови; але його манера триматися була незвичайно шаноблива, і ви без зусиль могли змусити його зберігати мовчання, коли ви цього хотіли; але варто було мові його завертітися, – і ви вже не в силах були його зупинити: – мова у капрала була надзвичайно проречиста. – Щедре оздоблення мови вашою милістю  і гранична шанобливість капрала Тріма говорили з такою силою на користь його проречистості, – що хоч як би вона вам докучала, – ви не могли серйозно розсердитися. Що ж до дядька Тобі, то він ставився до цього благодушно, – або, принаймні, цей недолік Тріма ніколи не псував стосунків між ними. Дядько Тобі, як я вже сказав, любив Тріма; – крім того, він завжди дивився на вірного служника – як на скромного друга, – він не міг би наважитися змусити його замовкнути. – Такий був капрал Трім.
– Смію просити дозволу подати вашій милості пораду, – вів далі Трім, – і сказати, як я думаю про цю справу. – Зроби послугу, Тріме, – відповів дядько Тобі, – говори, – говори, не боячись, що ти про це думаєш, дорогий мій. – Звольте, – відповів Трім (не з нахнюпленою головою і почухуючи потилицю, як неотесаний мужик, а) відкинувши назад волосся і стаючи навитяжку, точно перед своїм взводом.
– Я гадаю, – сказав Трім, виставляючи трохи вперед свою ліву, кульгаву ногу – і вказуючи розтисненою правою рукою на мапу Дюнкерка, пришпилену до драпіровки, – я думаю, – сказав капрал Трім, – покірно схиляючись перед найрозумнішою думкою вашої милості, що ці равеліни, бастіони, куртини і горнверки – жалюгідність і убозтво тут на папері, – дрібниця в порівнянні з тим, що ваша милість і я могли б спорудити, якби ми з вами були в селі й мали ми у своєму розпорядженні чверть або третину акра землі, на якій ми могли б господарювати як нам заманеться. Настає літо, – вів далі Трім, – і вашій милості можна буде виходити на повітря і давати мені нографію – (– Говори іхнографію, – зауважив дядько) – міста або фортеці, що вашій милості завгодно буде облягти, – і нехай ваша милість мене розстріляє на гласисі цього міста, якщо я не укріплю його, як захоче ваша милість. – Я не сумніваюся, що ти з цим впораєшся, Тріме, – мовив дядько. – Адже вашій милості, – продовжував капрал, – потрібно було б тільки намітити мені полігон і точно вказати лінії та кути. – Мені б це було не важко, – перебив його дядько. – Я б почав із фортечного рову, якби ваша милість захотіла вказати мені глибину та ширину. – Я їх тобі вкажу з усією точністю, – зауважив дядько. – По одну руку я б викидав землю до міста для ескарпа, а по іншу – до поля для контрескарпа. – Абсолютно правильно, Тріме, – мовив дядько Тобі. – І, влаштувавши укоси за вашим планом, – я, з дозволу вашої милості, виклав би гласис дерном, – як це заведено в кращих укріпленнях Фландрії, – стіни та бруствери я, як належить і як вашій милості відомо, теж обробив би дерном. – Кращі інженери називають його газоном, Тріме, – сказав дядько Тобі. – Газон або дерен, не важливо, – заперечив Трім, – вашій милості відомо, що це вдесятеро краще за облицювання цеглою чи каменем. – Я знаю, Тріме, що краще у багатьох відношеннях, – підтвердив дядько Тобі, кивнувши головою, – оскільки гарматне ядро заривається просто в газон, не руйнуючи стінок, які можуть засипати сміттям рів (як це сталося біля воріт Святого Миколая) і полегшити ворогові перехід через нього.
– Ваша милість розуміє ці справи, – відповів капрал Трім, – краще за всякого офіцера армії його величності; – але якщо б вашій милості забажалося скасувати замовлення столу та розпорядитися про наш від’їзд у село, я б запрацював як кінь за вказівками вашої милості й спорудив би вам такі укріплення, що пальчики оближеш, із батареями, критими ходами, ровами та палісадами, – словом, за двадцять миль кругом усі б приїжджали подивитися на них.
Дядько Тобі спалахнув, як вогонь, при цих словах Тріма: – але то не був рум’янець провини, – або сорому, – або гніву; – то був рум’янець радості; – його запалили проект і опис капрала Тріма. – Тріме! – вигукнув дядько Тобі. – Досить, замовкни. – Ми могли б почати кампанію, – вів далі Трім, – того самого дня, як виступлять у похід його величність і союзники, і руйнувати тоді місто за містом з тією ж швидкістю. – Тріме, – зупинив його дядько Тобі, – ні слова більше. – Ваша милість, – вів далі Трім, – могли б в гарну погоду сидіти у своєму кріслі (при цьому він показав пальцем на крісло) – і давати мені накази, а я б – Ні слова більше, Тріме, – мовив дядько Тобі. – Крім того, ваша милість не лише отримали б задоволення і приємно проводили час, але дихали б також свіжим повітрям, робили б моціон, нагуляли б здоров’я, – і в який‑небудь місяць зажила б рана вашої милості. – Досить, Тріме, – сказав дядько Тобі (опускаючи руку в кишеню своїх штанів), – проект твій мені страшенно подобається. – І коли захоче ваша милість, я зараз же піду куплю саперний заступ, який ми візьмемо з собою, та замовлю лопату й кирку разом із двома… – Більше ні слова, Тріме, – вигукнув дядько Тобі у нестямі від захоплення, підстрибнувши на одній нозі, – і, пхаючи гінею в руку Тріма, – Тріме, – мовив дядько Тобі, – більше ні слова, – а спустися, голубчику Тріме, зараз же вниз і миттю принеси мені повечеряти.
Трім збіг униз і приніс своєму панові повечеряти, – зовсім даремно: – план дій Тріма так міцно засів у голові дядька Тобі, що їжа не спадала йому на думку. – Тріме, – сказав дядько Тобі, – відведи мене в ліжко. – Знову ніякого пуття. – Картина, намальована Трімом, запалила його уяву, – дядько Тобі не міг зімкнути очей. – Чим більше він про неї думав, тим чарівливішою вона уявлялася йому; – так що ще за дві години до світанку він прийшов до остаточного рішення і в усіх подробицях обдумав план спільного від’їзду з капралом Трімом.
У селі Шенді, біля якого розташований був маєток мого батька, у дядька Тобі був власний привітний будиночок, заповіданий йому одним старим дядьком разом із невеликою ділянкою землі, яка приносила близько ста фунтів річного доходу. До будинку прилягав город площею півакра, – а в глибині городу, за високим живоплотом із тисових дерев, був лужок якраз такої величини, як хотілося капралові Тріму. – Ось чому, ледве тільки Трім вимовив слова: «чверть або третина акра землі, на якій ми могли б господарювати як нам заманеться», – як цей самий лужок миттю сплив у пам’яті й спалахнув живими барвами перед уявним поглядом дядька Тобі; – це й було матеріальною причиною появи рум’янцю на його щоках, або, принаймні, яскравості цього рум’янцю, про яку сказано було вище.
Ніколи коханець не поспішав до своєї коханої з більш палкими надіями, ніж дядько Тобі до свого лужка, щоб насолодитися ним наодинці; – говорю: наодинці, – бо він схований був від будинку, як уже сказано, високою загорожею з тисових дерев, а з трьох інших боків його захищали від поглядів усіх смертних дикий гостролист і густі квітучі кущі; – таким чином, думка, що його тут ніхто не бачитиме, не в малій мірі підвищувала очікуване дядьком Тобі задоволення. – Химерна мрія! Хоч які б густі насадження оточували цей лужок, – хоч яким би здавався він затишним, – треба бути занадто наївним, милий дядьку Тобі, збираючись насолоджуватися річчю, що займає цілу третину акра, – так, щоб ніхто про це не знав!
Як дядько Тобі й капрал Трім впоралися з цією справою, – і як проходили їх кампанії, які зовсім не були бідні подіями, – це може скласти цікавий епізод у зав’язці та розвитку справжньої драми. – Але зараз сцена має змінитись – і перенести нас до містечка біля каміна у вітальні Шенді.

Розділ VІ

– Що у них там твориться, братику? – запитав мій батько. – Я гадаю, – відповів дядько Тобі, вийнявши, як сказано, при цих словах з рота люльку та витрушуючи з неї попіл, – я думаю, братику, – відповів він, – що нам не погано було б подзвонити.
– Послухай, Обадіє, що означає цей гуркіт у нас над головою? – запитав батько. – Ми з братом ледве чуємо власні слова.
– Сер, – відповів Обадія, роблячи поклін у бік свого лівого плеча, – пані моїй стало дуже кепсько. – А куди це мчить через сад Сузанна, мовби її зібралися ґвалтувати? – Сер, – відповів Обадія, – вона біжить найкоротшим шляхом у місто за старою повитухою. – Так сідлай коня і скачи зараз же до лікаря Слопа, акушера, засвідч йому нашу повагу – і скажи, що у пані твоєї почалися пологи – і що я прошу його якнайскоріше прибути сюди з тобою.
– Дуже дивно, – сказав батько, звертаючись до дядька Тобі, коли Обадія зачинив двері, – що за наявності поблизу такого досвідченого лікаря, як доктор Слоп, – дружина моя до останньої миті не бажає відмовитися від свого безглуздого дивацтва довірити щоб то не було життя моєї дитини, з якою вже сталось одне нещастя, неуцтву якоїсь старої; – і не лише життя моєї дитини, братику, – але також і власне життя, а з нею разом життя всіх дітей, яких я міг би ще мати від неї в майбутньому.
– Можливо, братику, – відповів дядько Тобі, – моя невістка поступає так із економії. – Це – економія на недоїдках пудингу, – заперечив батько: – докторові однаково доведеться платити, чи буде він приймати дитину, чи ні, – в останньому випадку навіть більше, – щоб не виводити його з терпіння.
– У такому разі, – сказав дядько Тобі в простоті серця, – поведінка її не може бути пояснена нічим іншим, – як тільки соромливістю. – Моя невістка, ймовірно, – продовжував він, – не хоче, щоб чоловік перебував так близько біля неї. – Я не скажу, чи закінчив на цьому свою фразу дядько Тобі, чи ні; – в його інтересах припустити, що закінчив, – оскільки, я гадаю, він не міг би додати жодного слова, яке її б поліпшило.
Якщо, навпаки, дядько Тобі не довів свого періоду до самого кінця, – то світ зобов’язаний цим люльці мого батька, яка несподівано зламалась, – один із прекрасних прикладів тієї фігури, що слугує до прикраси ораторського мистецтва, яку ритори іменують умовчанням. – Господи Боже! Як росо pіù і росо menо італійських художників – нечутливе більше  або менше  визначає вірну лінію краси в пропозиції, так само як і в статуї! Як легкий натиск різця, пензля, пера, смичка et caetera дає ту істинну повноту вираження, що служить джерелом істинного задоволення! – Ах, милі співвітчизники! – будьте вимогливі; – будьте обережні в розмовах своїх, – і ніколи, ах! ніколи не забувайте, від яких нікчемних частинок залежить ваше красномовство та ваша репутація.
– Мабуть, моя невістка, – сказав дядько Тобі, – не хоче, щоб чоловік перебував так близько біля її… Поставте тут тире – вийде замовчання. – Приберіть тире – і напишіть: заду, – вийде непристойність. – Закреслюйте: заду і поставте: критого ходу, – ось вам метафора; – а оскільки дядько Тобі забив собі голову фортифікацією, – то я думаю, що якби йому було надано що‑небудь додати до своєї фрази, – він вибрав би якраз це слово.
Чи був у нього такий намір, чи ні, – і чи випадково зламалася в критичну хвилину люлька мого батька, чи він сам у гніві зламав її, – з’ясується свого часу.

Розділ VІІ

Хоча батько мій був чудовим натурфілософом, – у нім було також щось од мораліста; ось чому, коли його люлька розламалася навпіл, – йому б потрібно було тільки – як таке – взяти два шматки та спокійно кинути їх у вогонь. – Але він цього не зробив; – він їх шпурнув з усієї сили; – і щоб надати своєму жесту ще більше виразності, – він схопився на ноги.
Було трохи схоже на те, що він розлютився; – характер його відповіді дядькові Тобі показав, що так воно і сталося.
– Не хоче, – сказав батько, повторюючи слова дядька Тобі, – щоб чоловік перебував так близько біля її… Їй‑богу, братику Тобі! ви виснажили б терпіння Іова; – а я, і не маючи його терпіння, несу, здається, всі покарання, що спіткали його.
– Яким чином? – Де? – В чому? – Чому? – З якого приводу? – мовив дядько Тобі в щонайповнішому нерозумінні. – Подумати тільки, – відповів батько, – щоб чоловік дожив до вашого віку, братику, і так мало знав жінок! – Я їх зовсім не знаю, – заперечив дядько Тобі, – і думаю, – вів далі він, – що афронт, якого я зазнав у справі з удовою Водмен через рік після руйнування Дюнкерка, – зазнав, як ви відаєте, лише завдяки цілковитому незнанню прекрасної статі, – афронт цей надає мені повне право сказати, що я нічогісінько не розумію в жінках і в усьому, що їх стосується, і не претендую на таке розуміння. – Мені здається, братику, – заперечив батько, – вам би годилося, принаймні, знати, з якого краю треба підступати до жінки.
У шедеврі Аристотеля сказано, що «коли людина думає про що‑небудь минуле, – вона опускає очі в землю; – але коли вона думає про майбутнє, то підводить їх до неба».
Дядько Тобі, мабуть, не думав ні про те, ні про інше, – тому що погляд його спрямований був горизонтально. – «З якого краю», – мовив дядько Тобі й, повторюючи подумки ці слова, машинально зупинив очі на тріщині, утвореній в облицюванні каміна погано припасованими кахлями. – З якого краю підступати до жінки! – Дійсно, – оголосив дядько, – я так само мало це знаю, як людина з місяця; і якби навіть, – вів далі дядько Тобі (не відриваючи погляду від погано припасованих кахлів), – я роздумував цілий місяць, однаково я б не міг нічого придумати.
– У такому разі, братику Тобі, – відповів батько, – я вам скажу.
– Всяка річ на світі, – вів далі батько (набиваючи нову люльку), – всяка річ на світі, дорогий братику Тобі, має два руків’я. – Не завжди, – мовив дядько Тобі. – Принаймні, – заперечив батько, – у кожного з нас є дві руки, – що зводиться до того ж самого. – Так от, коли всядешся спокійно і розміркуєш відносно вигляду, форми, будови, доступності й відповідності всіх частин, які складають тварину, звану жінкою, та порівняєш їх аналогічно… – Я ніколи як слід не розумів значення цього слова, – перебив його дядько Тобі. – Аналогія, – відповів батько, – є деяка спорідненість і схожість, які різні… Тут страшенний стукіт у двері розламав навпіл визначення мого батька (подібно до його люльки) – і в той же самий час обезголовив найчудовіше і найцікавіше міркування, що коли‑небудь зароджувалось у надрах умоглядної філософії; – минуло кілька місяців, перш ніж батькові випала нагода благополучно ним розродитися; – нині ж уявляється таким же проблематичним, як і предмет цього міркування (зважаючи на занедбаність і тяжкий стан домашніх наших справ, у яких невдача громадиться на невдачі), – чи вдасться мені знайти для нього місце в третьому томі, чи ні.

Розділ VІІІ

Минуло години півтори неквапливого читання, відколи дядько Тобі подзвонив і Обадія дістав наказ сідлати коня та їхати за лікарем Слопом, акушером; – ніхто тому не має права стверджувати, ніби, поетично кажучи, а також зважаючи на важливість доручення, я не дав Обадії досить часу на те, щоб з’їздити туди й назад; – хоча, кажучи прозаїчно і реалістично, він за цей час навряд чи навіть устиг взути чоботи.
Якщо занадто суворий критик, ґрунтуючись на цьому, вирішить узяти маятник і виміряти істинний проміжок часу між дзеленчанням дзвоника і стукотом у двері – і, виявивши, що він дорівнює двом хвилинам і тринадцяти і трьом п’ятим секунди, – надумається чіплятися до мене за таке порушення єдності або, вірніше, правдоподібності, часу, – я йому нагадаю, що ідея тривалості й простих її модусів отримана єдино тільки з дотримання і зміни наших уявлень – і є найточнішим ученим маятником; – і ось, як учений, я хочу, щоб мене судили в цьому питанні згідно з його свідченнями, – з обуренням відкидаючи юрисдикцію всіх інших маятників на світі.
Я б, отже, попросив мого критика взяти до уваги, що від Шенді‑холу до будинку лікаря Слопа, акушера, всього вісім жалюгідних миль, – і що, поки Обадія їздив до лікаря й назад, я переправив дядька Тобі з Намюра через усю Фландрію в Англію, – протримав його хворим майже чотири роки, – а потім одвіз у кареті четвериком разом із капралом Трімом майже за двісті миль від Лондона в Йоркшир. – Усе це, разом узяте, мало приготувати уяву читача до виходу на сцену лікаря Слопа – не гірше (сподіваюся), ніж танець, арія чи концерт в антракті п’єси.
Якщо мій суворий критик продовжує стояти на своєму, стверджуючи, що дві хвилини і тринадцять секунд назавжди залишаться тільки двома хвилинами і тринадцятьма секундами, – хоч що б я про них говорив; – і що хоч би мої аргументи рятували мене драматургічно, вони мене гублять як життєописувача, перетворюючи з цієї хвилини мою книгу на типовий роман, тоді як раніше вона була книгою в сенсі жанру відреченою. – Що ж, коли мене приперли таким чином до стінки, – я разом кладу край усім запереченням і суперечкам мого критика, – доводячи до його відома, що, не від’їхав іще Обадія шістдесяти ярдів од стайні, як зустрів лікаря Слопа; і точно, він надав брудний доказ своєї зустрічі з ним – і ледве не надав також доказу трагічного.
Уявіть собі… Але краще буде почати з цього новий розділ.

Розділ ІX

Уявіть собі маленьку, приземкувату, мішкувату фігуру лікаря Слопа, зростом близько чотирьох з половиною футів, із такою широкою спиною та випнутим на півтора фути черевом, що вони зробили б честь сержантові кінної гвардії.
Такий був зовнішній вигляд лікаря Слопа. – Якщо ви читали «Аналіз Краси» Хогарта (а не читали, так раджу вам прочитати), – то ви маєте знати, що карикатуру на таку зовнішність і уявлення про неї можна з такою ж вірністю дати трьома штрихами, як і трьома сотнями штрихів.
Уявіть же собі таку фігуру – бо такий, повторюю, був зовнішній вигляд лікаря Слопа, – що повільно, тихою ходою шкандибає по грязюці на хребцях маленького миршавого поні, – приємної масті, – але сили, – на жаль! – ледве достатньої для того, щоб дріботати ногами під такою ношею, якби навіть дороги були в стерпному стані. – Вони в нім не перебували. – Уявіть тепер Обадію, що вибрався на могутнє чудовисько – каретного коня – і скаче щодуху галопом назустріч.
Прошу вас, сер, приділіть хвилину уваги картині, яку я вам намалюю.
Якби лікар Слоп за милю примітив Обадію, що мчить із такою жахливою швидкістю просто на нього по вузькій дорозі, – що пірнає, як біс, у драговини та болота й усе обдає грязюкою при своєму наближенні, хіба такий феномен, разом із вихором грязюки та води, що рухається навколо його осі, – не став би для лікаря Слопа в його становищі предметом більш законного страху, ніж гірша з комет Вістона? – Про ядро й говорити нічого, тобто про самого Обадію і його каретного коня. – На мій погляд, лише здійнятого ними вихору було б достатньо, щоб завертіти й понести з собою якщо не лікаря, то, принаймні, його поні. Так от ви уявляєте собі, – наскільки сильними мали бути жах і страх перед морем води, що їх відчував лікар Слоп, читаючи (а зараз ви саме це зробите), що він їхав не кваплячись у Шенді‑хол і перебував уже за шістдесят ярдів од будинку і за п’ять ярдів од крутого повороту, утвореного гострим кутом садової огорожі, – на найбруднішій ділянці брудної дороги, – як раптом із‑за цього кута вилітають скаженим галопом – бац – прямо на нього Обадія зі своїм каретним конем! – Здається, у всьому світі неможливо припустити нічого страшнішого за таке зіткнення – такий безпорадний був лікар Слоп! так погано підготовлений до того, щоб витримати цей нищівний удар!
Що йому було робити? – Він перехрестився. – Дуже безглуздо! – Але лікар, сер, був папіст. – Однаково, – краще б він тримався за луку сідла. – Зрозуміло; – а ще краще, як показали події, якби він зовсім нічого не робив; – бо, хрестячись, він упустив хлист, – і при спробі упіймати його між колінами та сідлом, коли хлист туди ковзнув, він утратив стремено, – а втративши стремено, втратив рівновагу; – на довершення всіх цих утрат (які, до речі сказати, показують, як мало користі приносить покладання хреста на собі) нещасний лікар втратив самовладання. Тому, не чекаючи наскоку Обадії, він надав поні своєї долі, полетівши з нього сторчака, на кшталт і за способом пакунка шерсті, і без всяких інших наслідків від цього падіння, крім того що (знову ж таки як пакунок шерсті) дюймів на дванадцять зарився в грязюку найширшою своєю частиною.
Обадія двічі зняв шапку перед лікарем Слопом: – раз, коли той падав, – і вдруге, коли він побачив його сидячим. – Несвоєчасна чемність! – Хіба не краще було йому зупинити коня, зіскочити на землю й допомогти лікареві? – Сер, він зробив усе, що міг зробити у своєму становищі; – проте інерція бігу упряжного коня була така велика, що Обадія не в змозі був зробити це відразу; – тричі описав він коло біля лікаря Слопа, перш ніж йому вдалося зупинити свого коня; коли ж йому нарешті це вдалося, то вчинив таке виверження грязюки, що краще б Обадії перебувати за милю звідти. Словом, ніколи ще не бував лікар Слоп такий загиджений і такий переісточений, відколи переісточення увійшли в моду.

Розділ X

Коли лікар Слоп увійшов до вітальні, де мій батько і дядько Тобі міркували про природу жінок, – важко сказати, що їх більше вразило: вигляд лікаря Слопа чи його поява; річ у тому, що нещастя сталося з ним так близько від будинку, що Обадія не вважав за потрібне знову посадовити його на поні – і привів у кімнату такого, яким він був: не обтертого, не причепуреного, не умащеного, всього вкритого плямами та грудками грязюки. – Нерухомий і безмовний, як примара з «Гамлета», цілі півтори хвилини стояв лікар у дверях вітальні (Обадія все ще тримав його за руку) в усій величі грязюки. Спина його і зад, на які він впав, були абсолютно забруднені, – а всі інші частини так ґрунтовно забризкані вчиненим Обадією виверженням, що ви сміливо могли б присягнутися (без усяких уявних обмовок), що жодна грудочка грязюки не пропала дарма.
Тут дядькові Тобі трапилася прекрасна нагода відігратись і взяти гору над моїм батьком; – бо жоден смертний, який побачив лікаря Слопа в цьому соусі, не сперечався б із дядьком Тобі, принаймні відносно того, «що його невістка, мабуть, не хотіла, аби такий суб’єкт, як лікар Слоп, перебував так близько біля її…». Але то був argumentum ad homіnem, і ви можете подумати, що дядько Тобі не хотів до нього вдаватися, тому що був у нім не дуже майстерний. – Ні; істинна причина полягала в тому, – що завдавати образи було не в його характері.
Поява лікаря Слопа в цю хвилину була не менш загадкова, ніж спосіб його появи; хоча моєму батькові варто було б тільки хвилину подумати, і він, напевно, розгадав би загадку; бо всього тиждень тому він дав знати лікареві Слопу, що мати моя на східних днях; а оскільки відтоді лікар не отримував більше ніяких звісток, то з його боку було природно, а також дуже політично зробити поїздку в Шенді‑хол, що він і зробив, просто для того, щоб подивитися, як там ідуть справи.
Але при розв’язуванні задачі, що постала перед ним, думки мого батька пішли, як на лихо, по помилковому шляху; як і думки згаданого вище суворого критика, вони всі крутилися навколо дзеленчання дзвоника і стукоту в двері, міряли відстань між ними і настільки прикували всю увагу батька до цієї операції, що він не в змозі був думати ні про що інше, – звичайна слабкість найбільших математиків, які так старанно працюють над доведенням своїх положень і настільки при цьому виснажують усі свої сили, що вже не здатні ні на яке практично корисне застосування доведеного.
Дзеленчання дзвоника і стукіт у двері сильно подіяли також і на сенсорії дядька Тобі, – але вони дали його думкам зовсім інший напрям: – ці два несумісні струси повітря негайно пробудили у свідомості дядька Тобі думку про великого інженера Стевіна. – Яке відношення мав Стевін до цієї історії – задача надзвичайно важка, – її потрібно буде розв’язати, але не в найближчому розділі.

Розділ XІ

Писання книг, коли воно робиться вміло (а я не сумніваюся, що в моєму випадку справа йде саме так), рівносильне бесіді. Як жодна людина, що знає, як поводитися в хорошому товаристві, не наважиться висловити все, – так і жоден письменник, який усвідомлює істинні межі пристойності й вихованості, не дозволить собі все обдумати. Кращий спосіб зробити пошану розумові читача – поділитися з ним дружньо своїми думками, надавши деяку роботу також і його уяві.
Що ж до мене, то я постійно роблю йому цю ласку, докладаючи всіх зусиль до того, щоб тримати його уяву в такому ж діяльному стані, як і моя власна.
Тепер його черга; – я дав йому детальний опис непривабливого падіння лікаря Слопа та його непривабливої появи у вітальні; – нехай же тепер уява читача працює деякий час без сторонньої допомоги.
Нехай читач уявить, що лікар Слоп розповів свою пригоду, – такими словами і з такими перебільшеннями, як буде до вподоби його фантазії. – Нехай припустить він, що Обадія теж розповів, що з ним сталося, супроводжуючи свою розповідь такими жалісними гримасами удаваного співчуття, які, на думку читача, найбільш підходять для протиставлення двох цих фігур. – Нехай він уявить, що батько мій піднявся нагору дізнатися про стан моєї матері; – і, для завершення цієї роботи фантазії, – нехай він уявить собі лікаря вмитого, – вичищеного, – такого, що вислухав співчуття, поздоровлення, – озутого в капці Обадії – який прямує до дверей із наміром зараз же приступити до справи.
Тихенько! – тихенько, поважний лікарю Слопе! – утримай твою родопомічну руку; – засунь її обережно за пазуху, щоб вона залишалася теплою; – ти недостатньо ясно знаєш, які перешкоди, – невиразно уявляєш собі, які приховані причини заважають її маніпуляціям! – чи був ти, лікарю Слопе, – чи був ти добре обізнаний із таємними статтями урочистого договору, який привів тебе сюди? Чи відомо тобі, що в цю саму хвилину дочка Люцини зайнята своєю справою у тебе над головою? Овва! – це довершена істина. – Крім того, великий син Пілумна, що ти в змозі зробити? – Ти прийшов сюди неозброєним; – ти залишив удома tіre‑tête, – нещодавно винайдені акушерські щипці, – крошет, – шприц і всі інструменти порятунку та звільнення, що належать тобі. – Боже! у цю хвилину вони висять у зеленому байковому мішку, між двома пістолетами, біля узголів’я твого ліжка! – Дзвони; клич; – вели Обадії сісти на каретного коня та скакати за ними щодуху.
– Поквапся, Обадіє, – мовив мій батько, – я дам тобі крону! – А я другу, – сказав дядько Тобі.

Розділ XІІ

– Ваше раптове та несподіване прибуття, – сказав дядько Тобі, звертаючись до лікаря Слопа (вони сиділи втрьох біля каміна, коли дядько Тобі почав говорити), – негайно ж навело мені на думку великого Стевіна, який, треба вам сказати, один із улюблених моїх письменників. – У такому разі, – заявив мій батько, вдаючись до аргументу, ad crumenam, – ставлю двадцять гіней проти однієї крони (яку отримає Обадія, коли повернеться), що цей Стевін був яким‑небудь інженером, – або писав що‑небудь – прямо або побічно – про мистецтво фортифікації.
– Це правда, – відповів дядько Тобі. – Я так і знав, – сказав батько, – хоч я, присягаюся, не бачу, який може бути зв’язок між раптовим приходом лікаря Слопа і трактатом про фортифікацію: – проте я цього побоювався. – Про що б ми не говорили, братику, – нехай предмет розмови буде найчужішим і непідходящим для вашої улюбленої теми, – ви неодмінно на неї зіб’єтеся. Я не бажаю, братику Тобі, – продовжував батько, – рішуче не бажаю до такої міри засмічувати собі голову куртинами і горнверками. – О, я в цьому переконаний! – вигукнув лікар Слоп, перебиваючи його, і голосно розреготався, задоволений своїм каламбуром.
Навіть критик Денніс не відчував такої глибокої відрази, як мій батько, до каламбурів і до всього, що їх нагадувало, – вони його завжди дратували; – але перервати каламбуром серйозне міркування було, за його словами, однаково що дати щигля в ніс; – він не бачив ніякої різниці.
– Сер, – сказав дядько Тобі, звертаючись до лікаря Слопа, – куртини, про які говорить мій брат Шенді, не мають ніякого відношення до ліжок, – хоч, я знаю, дю Канж говорить, що «від них, ймовірно, дістали свою назву гардини біля ліжка»; – так само горнверки, або рогаті укріплення, про які він говорить, не мають абсолютно нічого спільного з рогатою прикрасою обдуреного чоловіка. – Куртина, сер, є термін, яким ми користуємося у фортифікації для позначення частини стіни або валу, що розташована між двома бастіонами та їх сполучає. – Обложники рідко наважуються спрямовувати свої атаки безпосередньо на куртини з тієї причини, що останні завжди добре фланковані. (Так само йде справа і з гардинами, – зі сміхом сказав лікар Слоп.) Проте, – продовжував дядько Тобі, – для більшої надійності ми зазвичай будуємо перед ними равеліни, стараючись їх по можливості виносити за фортечний fossé, або рів. – Люди невійськові, які мало тямлять у фортифікації, змішують равелін із демілюном, – хоча це речі абсолютно різні; – не за виглядом своєму чи конструкцією, – ми їх будуємо абсолютно однаково: – вони завжди складаються з двох фасів, що утворюють висунений у поле кут, з горжами, проведеними не по прямій лінії, а у формі півмісяця. – В чому ж тоді різниця? (запитав батько з деяким роздратуванням). – В їх розташуванні, братику, – відповів дядько Тобі: – коли равелін стоїть перед куртиною, тоді він равелін; коли ж равелін стоїть перед бастіоном, тоді равелін уже не равелін; – тоді він демілюн; – так само демілюн є демілюн, і нічого більше, коли він стоїть перед бастіоном; – але якби йому довелося змінити місце й розташуватися перед куртиною, – він би не був більше демілюном: демілюн у цьому разі не демілюн; він усього тільки равелін. – Я гадаю, – сказав батько, – що ваша благородна наука оборони має свої слабкі сторони, – як і всі інші науки.
– Що ж до горнверків (ох‑ох! – зітхнув батько), про які заговорив мій брат, – вів далі дядько Тобі, – то вони становлять дуже істотну частину зовнішніх укріплень; – французькі інженери називають їх ouvrages à cornes, і ми їх зазвичай споруджуємо для прикриття найбільш слабких, на наше припущення, пунктів; – вони утворюються двома земляними насипами, або напівбастіонами, і на вигляд дуже красиві; – якщо ви нічого не маєте проти маленької прогулянки, я беруся вам показати один горнверк, що вартий того, щоб на нього подивитися. – Не можна заперечувати, – вів далі дядько Тобі, – що увінчані вони набагато сильніші; але тоді вони обходяться дуже дорого і займають надто багато місця; таким чином, на мою думку, вони особливо корисні для прикриття або захисту передньої частини укріпленого табору; інакше подвійний теналь… – Присягаюся матір’ю, яка нас народила, – вигукнув батько, не в силах довше стримуватися, – ви і святого вивели б із терпіння, братику Тобі; – адже ви не лише, не розумію яким чином, знову поринули в улюблений ваш предмет, але голова ваша так забита цими проклятими укріпленнями, що в цю хвилину, коли дружина моя мучиться пологами, – і до вас доносяться її крики, – ви знати нічого не знаєте і неодмінно хочете відвести повивача. – Акушера, якщо ваша ласка, – поправив батька лікар Слоп. – Із задоволенням, – відповів батько, – мені однаково, як вас називають, – я тільки хочу послати до дідька всю цю фортифікацію з усіма її винахідниками; – вона звела в могилу тисячі людей – і врешті‑решт зведе мене. – Я не бажаю, братику Тобі, засмічувати собі мізки сапами, мінами, бліндами, турами, палісадами, равелінами, демілюнами й іншим чортовинням, хоч би мені подарували Намюр із усіма фламандськими містами на додачу.
Дядько Тобі терпляче зносив образи; – не за браком хоробрості, – я вже говорив вам у п’ятому розділі цієї другої книги, що він був чоловік хоробрий, – а тут додам, що в критичних випадках, коли хоробрість вимагалася обставинами, я не знаю людину, під чиїм захистом я б усвідомлював себе в більшій безпеці. Це відбувалося й не від бездушності чи від тупості його розуму; – бо він сприймав нанесену йому батьком образу так само гостро, як і найчутливіша людина; – але він був лагідної, миролюбної вдачі, – в нім не містилося ні крапля сварливості; – все в нім дихало такою добротою! У дядька Тобі не знайшлося б жорстокості помститися навіть мусі.
– Забирайся геть, – сказав він одного дня за столом величезній мусі, що дзижчала у нього під носом і страшенно його мучила протягом усього обіду, – доки нарешті йому вдалося, після багатьох безуспішних спроб, упіймати її на льоту; – я тобі не зроблю боляче, – сказав дядько Тобі, встаючи зі стільця і переходячи через усю кімнату з мухою в руці, – я не торкну жодної волосинки на голові в тебе: – забирайся геть, – сказав він, піднімаючи віконце і розтискаючи руку, щоб її випустити; – забирайся з богом, бідолахо, навіщо мені тебе кривдити? – Світ великий, у ньому знайдеться доволі місця і для тебе, і для мене.
Мені було всього десять років, коли це сталось; – але чи сам вчинок дядьків більше гармоніював із душевним моїм станом у цьому схильному до жалості віці, так що вся істота моя миттєво завмерла в блаженному трепеті; – чи на мене подіяло те, як і з яким виразом був він здійснений, – і в якій мірі й через яке таємне чаклунство – зігріті добротою тон голосу та гармонія рухів знайшли доступ до мого серця, – я не знаю; – знаю тільки, що урок доброзичливості до всіх живих істот, викладений тоді дядьком Тобі, так міцно запав мені в душу, що й досі не згладився з пам’яті. Ніскільки не бажаючи зменшувати значення всього, що дали мені в цьому сенсі lіtterae humanіores, якими я займався в університеті, або заперечувати користь, принесену мені вихованням, що дорого коштувало, як удома, так і в чужих краях, – я все ж часто думаю, що половиною мого людинолюбства завдячую я цьому випадковому враженню.
Розказаний випадок може замінити батькам і вихователям цілі томи, написані на цю тему.
Я не міг покласти цей мазок на портрет дядька Тобі тим же пензлем, який написав інші його частини, – ті частини передавали в нім лише те, що відносилося до його коника , – тоді як у цьому разі йдеться про рису його моральної вдачі. Відносно терплячого перенесення обрáз батько мій, як, мабуть, давно вже помітив читач, зовсім не був схожий на брата; він відзначався набагато гострішою та жвавішою чутливістю, можливо, навіть дещо дратівливою: щоправда, вона його ніколи не доводила до стану, скільки‑небудь схожого на злість, – проте, у разі маленьких незлагод і прикростей, якими таке багате життя, схильна була виявлятись у формі забавного й дотепного буркотіння. – Проте чоловік він був відкритий і благородний, – повсякчас готовий дослухатися до голосу переконання; причому під час цих маленьких нападів роздратування проти інших, особливо ж проти дядька Тобі, якого батько щиро любив, – сам він зазвичай мучився вдесятеро більше, ніж заподіював мук своїм жертвам (виняток становила тільки історія з тіткою Діною та випадки, коли бувала зачеплена яка‑небудь його гіпотеза).
Характери двох братів, при такому їх протиставленні, взаємно освітлювали один одного, особливо ж вигідно в цьому зіткненні з приводу Стевіна.
Мені немає потреби говорити читачеві, якщо він завів якого‑небудь коника, – що коник є найвідчутніша царина і що ці незаслужені удари по коникові дядька Тобі не могли залишитися ним непоміченими. – Ні, – як вище було сказано, дядько Тобі їх відчував, і відчував дуже гостро.
Що ж він сказав, сер? – Як вчинив? – О, сер, – він виявив істинну велич! Як тільки батько перестав ображати його коника, – він без щонайменшого хвилювання відвернувся від лікаря Слопа, до якого звернена була його мова, і подивився батькові у вічі з виразом такої доброти на обличчі, – так лагідно, так по‑братськи, – з такою невимовною ніжністю, – що погляд його проник батькові в саме серце. Поспішно підвівшись із крісла, він схопив дядька Тобі за обидві руки і сказав: – Братику Тобі, – винен перед тобою; – вибач, будь ласка, цю гарячність, вона дісталася мені від матері. – Милий мій, милий брате, – відповів дядько Тобі, теж встаючи за підтримки батька, – ні слова більше про це; – прощаю вам від щирого серця, навіть якщо б ви сказали вдесятеро більше, брате. – Проте ж неблагородно, – заперечив батько, – ображати людину, – особливо брата; – але ображати такого покірливого брата, – такого плохенького, – такого незлобивого, – це ницість, присягаюся небом, це підлість. – Прощаю вам від щирого серця, брате, – сказав дядько Тобі, – навіть якби ви сказали в п’ятдесят разів більше. – Та і яке мені діло, дорогий мій Тобі, – вигукнув батько, – яке мені діло до ваших розваг чи до ваших задоволень? Добро б ще, я був у змозі (а я не в змозі) помножити їх число.
– Брате Шенді, – відповів дядько Тобі, пильно подивившись йому в вічі, – ви дуже помиляєтесь із цього приводу; – адже ви даєте мені величезну втіху, зроджуючи у вашому віці дітей для сім’ї Шенді. – Але цим, сер, – зауважив лікар Слоп, – містер Шенді дає втіху також і собі самому. – Ні крапельки, – сказав батько.

Розділ XІІІ

– Мій брат робить це, – сказав дядько Тобі, – з принципу. – Як хороший сім’янин, я вважаю, – сказав лікар Слоп. – Фе! – вигукнув батько, – не варто про це говорити.

Розділ XІV

Наприкінці останнього розділу батько і дядько Тобі продовжували стояти, як Брут і Касій у завершальній частині тієї сцени, де вони зводять між собою рахунки.
Вимовивши три останні слова, – батько сів; – дядько Тобі рабськи наслідував його приклад, але тільки перед тим, як опуститися на стілець, він подзвонив і звелів капралові Тріму, що чекав наказів у передпокої, сходити додому за Стевіном: будинок дядька Тобі був зовсім близько, по інший бік вулиці.
Інший би припинив розмову про Стевіна; – але дядько Тобі не таїв злості в серці своєму, і тому продовжував говорити на ту ж тему, бажаючи показати батькові, що він не гнівається.
– Ваша раптова поява, лікарю Слоп, – сказав дядько, повертаючись до перерваної розмови, – негайно ж привела мені на думку Стевіна. (Батько мій, можете бути певні, не пропонував більше тримати парі про те, хто такий цей Стевін.) – Річ у тому, – вів далі дядько Тобі, – що знаменитий вітрильний віз, що належав принцові Моріцу і побудований з таким чудовим мистецтвом, що півдюжини пасажирів могли в ньому зробити тридцять німецьких миль за якесь зовсім нікчемне число хвилин, – було винайдено великим математиком і інженером Стевіном.
– Ви могли б, – сказав лікар Слоп, – поберегти вашого служника (адже він, бідолаха, у вас кульгавий) і не посилати за Стевіновим описом цього воза, тому що по дорозі назад із Лейдена через Гааґу я зробив добрих дві милі гаку, звернувши в Шевенінг із метою його оглянути.
– Це дрібниці, – заперечив дядько Тобі, – в порівнянні з тим, що зробив учений Пейрескія, пройшовши пішки п’ятсот миль, рахуючи від Парижа до Шевенінга і назад, тільки для того, щоб його побачити, – більше ні для чого.
Деякі люди терпіти не можуть, щоб їх обганяли.
– Ну й дурень він, – заперечив лікар Слоп. Одначе зверніть увагу, що сказав він це зовсім не з презирства до Пейрескії, – а тому, що невтомна мужність цього вченого, що пройшов пішки такий далекий шлях єдино з любові до знання, зводила до нуля подвиг самого лікаря Слопа в цій справі. – Ну й дурень цей Пейрескія, – повторив він. – Чому ж? – заперечив батько, беручи сторону брата, не лише з метою скоріше загладити завдані йому образи, які все не виходили у батька з голови, – але частково й тому, що розмова починала його серйозно цікавити. – Чому ж? – сказав він, – чому треба лаяти Пейрескію чи кого‑небудь іншого за бажання поласувати тим чи іншим шматочком справжнього знання? Сам я хоч і нічого не розумію в цьому вітрильному возі, – вів далі він, – але в його винахідника, напевно, були великі здібності до механіки; певна річ, я не в силах розібратись, якими філософськими принципами він керувався, – все‑таки його машина побудована на принципах дуже ґрунтовних, хоч які б вони були, інакше вона не могла б мати тих якостей, про які говорив мій брат.
– Вона їх мала, якщо тільки не була ще досконалішою, – сказав дядько Тобі; – адже, як витончено висловлюється Пейрескія, кажучи про швидкість її руху: Tam cіtus erat, quam erat ventus, що означає, якщо я не забув моєї латині: вона була швидка, як вітер.
– А дозвольте дізнатися, лікарю Слоп, – мовив батько, перебивши дядька (і вибачившись перед ним за свою нечемність), – на яких принципах рухався цей віз? – На дуже хитрих принципах, можете бути певні, – відповів лікар Слоп; – і я часто дивувався, – вів далі він, обходячи питання, – чому ніхто з наших поміщиків, які живуть на великих рівнинах, на зразок нашої (я особливо маю на увазі тих, чиї дружини ще здатні народжувати дітей), – не спробує якого‑небудь подібного засобу пересування; адже не лише воно припало б надзвичайно до речі в екстрених випадках, до яких схильна прекрасна стать, – аби вітер був попутний, – але скільки також коштів зберегло б застосування вітру, який нічого не коштує і якого не треба годувати, замість коней, які (біс би їх дер) і коштують і жеруть жах скільки.
– Якраз із цієї причини, – заперечив батько, – тобто тому, що «вітер нічого не коштує і його не треба годувати», – пропозиція ваша нікуди не годиться; – адже саме споживання наших продуктів разом із їх виробництвом дає хліб голодним, пожвавлює торгівлю, – приносить гроші та піднімає ціну наших земель; – признатись, якби я був принцом, я щедро нагородив би вчену голову, що вигадала такі механізми, – проте я б суворо заборонив їх вживати.
Тут батько потрапив у свою стихію – і пустився було так само розводитися про торгівлю, як дядько Тобі міркував перед цим про фортифікацію; – але, до великого збитку для науки, доля розпорядилася, щоб жодне вчене міркування, до якого приступав того дня мій батько, не було ним доведено до кінця, – бо, ледве тільки розкрив він рот, аби почати наступну фразу, ‑

Розділ XV

як вбіг капрал Трім зі Стевіном. – Але він запізнився: – предмет був повністю вичерпано за його відсутності, й розмова пішла по іншому шляху.
– Можеш віднести книгу додому, Тріме, – сказав дядько Тобі, кивнувши йому.
– Постій, капрале, – сказав батько, бажаючи пожартувати, – розкрий її спочатку та подивися, чи не знайдеш ти в ній чого‑небудь про вітрильний віз.
Капрал Трім за час перебування на військовій службі навчився слухатися, не міркуючи; – поклавши книгу на столик біля стіни, він почав її перегортати. – Не в гнів будь сказано вашій милості, – мовив Трім, – не можу знайти нічого схожого на такий віз; – все‑таки, – вів далі капрал, у свою чергу бажаючи трохи пожартувати, – я хочу в цьому переконатися, з дозволу вашої милості. – З цими словами, взявши книгу обома руками за половинки палітурки і відігнувши їх назад, так що аркуші звісилися вниз, він гарненько її струсив.
– Е, та либонь щось випало, з дозволу вашої милості, – сказав Трім, – тільки не віз і не схоже на віз. – Так що ж тоді, капрале? – з усмішкою запитав батько. – Я гадаю, – відповів Трім, нагнувшись, аби підібрати те, що впало, – річ ця більше схожа на проповідь, – оскільки починається вона з тексту з Писання, з вказівкою глави та вірша, – і їде далі, не як віз, – а як справжня проповідь.
Усі всміхнулися.
– Зрозуміти не можу, – мовив дядько Тобі, – яким чином якась проповідь могла потрапити в мого Стевіна.
– Я гадаю, це проповідь, – стояв на своєму Трім; – почерк чіткий, так, з дозволу ваших милостей, я вам прочитаю одну сторінку; – бо, треба вам сказати, Трім любив слухати своє читання майже так само, як і свою промову.
– Я завжди відчував сильний потяг, – сказав батько, – розбиратися в речах, що перетинають мені дорогу, зважаючи на ось такий дивний збіг обставин; – а оскільки робити нам більше нічого, принаймні до повернення Обадії, то я був би вам дуже вдячний, братику, якби ви, – лікар Слоп, сподіваюся, заперечувати проти цього не буде, – звеліли капралові прочитати нам одну або дві сторінки зі знайденої проповіді, – якщо у нього є стільки ж уміння, скільки він виявляє бажання. – Смію доповісти вашій милості, – сказав Трім, – я цілі дві кампанії у Фландрії виконував обов’язки причетника при полковому священику. – Він прочитає не гірше за мене, – сказав дядько Тобі. – Трім, запевняю вас, був кращим грамотієм у мене в роті й у першу ж чергу отримав би алебарду, коли б не скоїлося з бідолахою нещастя. – Капрал Трім приклав руку до серця і низько вклонився своєму панові; – потім, опустивши свій капелюх на підлогу й узявши проповідь у ліву руку, щоб права залишалася вільною, – він виступив, без найменшого вагання, на середину кімнати, де міг краще бачити своїх слухачів і вони його також.

Розділ XVІ

– Якщо у вас є які‑небудь заперечення… – сказав батько, звертаючись до лікаря Слопа. – Зовсім ніяких, – відповів лікар Слоп; – адже ми не знаємо, на чиєму боці автор цієї проповіді; – її міг вигадати богослов нашої церкви з такою ж вірогідністю, як і ваші богослови, – так що ми піддаємося однаковому ризику. – Вона не на нашому і не на вашому боці, – сказав Трім, – тому що в ній ідеться тільки про совість, смію доповісти вашим милостям.
Аргумент Тріма розвеселив слухачів, – тільки лікар Слоп, обернувшись лицем до Тріма, подивився на нього трохи сердито.
– Починай, Тріме, – і читай виразно, – сказав батько. – Хвилину, з дозволу вашої милості, – відповідав капрал, відважуючи поклін своїм слухачам і привертаючи їх увагу легким рухом правої руки.

Розділ XVІІ

– Але перш ніж капрал почне, я мушу вам описати його позу, – інакше ваша уява легко може подати вам його у змушеному положенні, – підібраним, – витягнутим у струнку, – з розподілом ваги свого тіла на обох ногах рівномірно; – з очима, втупленими в одну точку, як на караулі; – з виглядом рішучим, затиснувши проповідь в лівій руці, мов рушницю. – Словом, ви були б схильні намалювати Тріма так, як ніби він стояв у своєму взводі, готовий іти в атаку. – Насправді поза його не мала нічого спільного з щойно вами уявленою.
Він стояв перед своїми слухачами, зігнувши тулуб і нахиливши його вперед якраз настільки, щоб він утворив кут вісімдесят п’ять з половиною градусів до площини горизонту; – всі хороші оратори, до яких я зараз звертаюся, прекрасно знають, що це і є найпереконливіший кут падіння; – ви можете говорити і проповідувати під будь‑яким іншим кутом; – ніхто в цьому не сумнівається; – та так воно й буває щодня; – але з яким результатом, – надаю судити про це кожному!
Необхідність саме цього кута вісімдесят п’ять з половиною градусів, виміряного з математичною точністю, – хіба не показує нам, зауважу мимохідь, – яку братську допомогу надають одне одному науки і мистецтва?
Яким дивом капрал Трім, що не вмів навіть відрізнити гострого кута від тупого, потрапив просто в точку; – був то випадок чи природна здатність, вірне чуття чи наслідування, чи що‑небудь інше, – все це буде роз’яснено в тій частині справжньої енциклопедії наук і мистецтв, де піддаються обговоренню допоміжні засоби красномовства в сенаті, на церковній кафедрі, в суді, в кав’ярні, у спальні й біля каміна.
Він стояв, – я це повторюю для цілісності картини, – зігнувши тулуб і трохи нахиливши його вперед; – права його нога стояла просто під ним, несучи на собі сім восьмих усієї його ваги; – ступня ж його лівої ноги, вада якої не заподіювала ніякого збитку його позі, була трохи висунена, – не вбік і не вперед, а навскоси; – коліно було зігнуте, – але не круто, – а так, щоб уміститися в межах лінії краси – і, додам, лінії наукової також: – бо зверніть увагу, що нога мусила підтримувати восьму частину його тулуба; – таким чином, положення ноги було в цьому випадку суворо визначене, – тому що ні ступня не могла бути висунена далі, ні коліно зігнуте більше, ніж це допустимо за законами механіки для того, щоб підтримувати восьму частину його ваги, – а також нести її.
Сказане рекомендую увазі художників і, – чи потрібно додавати? – ораторів. Гадаю, що не потрібно; адже якщо вони не дотримуватимуться цих правил, – то неодмінно гепнуться носами в землю.
Ось усе, що я хотів сказати про тулуб і ноги капрала Тріма. – Він вільно, – але не недбало, – тримав проповідь у лівій руці, трохи вище живота і трохи відставивши її від грудей; – права його рука невимушено висіла на боці, як те наказували природа і закони тяжіння, – долоня її, проте, була відкрита і повернена до слухачів, готова, у разі потреби, прийти на допомогу почуттю.
Очі та лицьові м’язи капрала Тріма перебували в повній гармонії з іншими частинами його тіла; – погляд його був відкритий, невимушений, – досить упевнений, – але зовсім не зарозумілий.
Нехай критики не запитують, яким чином капрал Трім міг дійти до таких тонкощів; адже я вже сказав їм, що все це дістане пояснення. – В усякому разі, так стояв він перед моїм батьком, дядьком Тобі й лікарем Слопом, – так нахиливши тулуб, так розставивши ноги й настільки надавши собі вигляду оратора, – що міг би слугувати відмінною моделлю для скульптора; – більш того, я сумніваюся, щоб найученіший кандидат богослов’я – і навіть професор єврейської мови – здатні були внести тут скільки‑небудь істотні поправки.
Трім вклонився і прочитав таке:

Проповідь
Послання до євреїв, XІІІ, 18

– Бо ми впевнені, що маємо добру совість. – «Упевнені! – Упевнені, що маємо добру совість»!
– Чесне слово, Тріме, – сказав батько, перебиваючи капрала, – ти надаєш цій фразі вкрай непідходящого виразу; ти морщиш ніс, голубе, і вимовляєш її таким глузливим тоном, начебто проповідник мав намір знущатися з апостола.
– Він і має намір, з дозволу вашої милості, – відповідав Трім. – Фе! – вигукнув, усміхнувшись, батько.
– Сер, – сказав лікар Слоп, – Трім без сумніву має рацію; бо автор проповіді (який, я бачу, протестант) своєю колючою манерою розривати текст апостола ясно показує, що він має намір знущатися з нього, – якщо тільки сама ця манера не є вже знущання. – Але з чого ж, – здивувався батько, – ви так швидко зробили висновок, лікарю Слоп, що автор проповіді належить до нашої церкви? – наскільки я можу судити на підставі сказаного, – він може належати до будь‑якої церкви. – З того, – відповідав лікар Слоп, – що якби він належав до нашої, – він би не посмів дозволити собі таку вільність, – як не посмів би схопити ведмедя за бороду. – Якби в нашій церкві, сер, хто‑небудь надумався образити апостола, – святого, – або хоч би тільки відрізаний ніготь святого, – йому б очі видряпали. – Невже сам святий? – запитав дядько Тобі. – Ні, – відповів лікар Слоп, – його б помістили в один старий будинок. – А скажіть, будь ласка, – запитав дядько Тобі, – інквізиція – це стара будівля чи в нинішньому смаку? – В архітектурі я нічого не розумію, – відповідав лікар Слоп. – З дозволу ваших милостей, – сказав Трім, – інквізиція – це наймерзенніша… – Будь ласка, позбав нас від її опису, Тріме, мені осоружне саме ім’я її, – сказав батько. – Це нічого не означає, – відповів лікар Слоп, – у неї є свої достоїнства; я хоч не великий її захисник, а все‑таки у випадку, про який ми говоримо, той, що провинився, скоро навчився б краще поводитись; і я йому можу сказати, що коли він не вгамується, так буде відданий інквізиції за свої витівки. – Допоможи йому Боже! – сказав дядько Тобі. – Амінь, – додав Трім; – бо Господь знає, що у мене є бідолаха брат, який чотирнадцять років знемагає в її в’язницях. – Уперше чую, – жваво мовив дядько Тобі. – Як він туди потрапив, Тріме? – Ах, сер, у вас серце кров’ю обіллється, коли ви почуєте цю сумну історію, – як воно вже тисячу разів обливалось у мене; – але історія ця занадто довга для того, щоб розповідати її зараз; – ваша милість почує її як‑небудь від початку до кінця, коли я працюватиму біля вас над нашими укріпленнями; – в коротких словах: – брат мій Том вирушив на посаді служителя в Лісабон – і там одружився з однією вдовою єврея, що тримала крамничку і торгувала ковбасою, що і було, не знаю вже як, причиною того, що його підняли серед ночі з ліжка, де він спав із дружиною та двома маленькими дітьми, і потягли просто в інквізицію, де, допоможи йому Боже, – вів далі Трім із зітханням, – що вирвалося з глибини його серця, – бідолашний, ні в чому не повинний хлопець знемагає до цього дня; – чеснішої за нього, – додав Трім (дістаючи носову хустку), – людини на світі не було.
– Сльози так рясно полилися по щоках Тріма, що він не встигав їх утирати. – Декілька хвилин у кімнаті стояла мертва тиша. – Вірний доказ співчуття!
– Годі, Тріме, – мовив батько, коли побачив, що у бідолашного хлопця трохи відлягло від серця, – читай далі, – і викинь із голови цю сумну історію; – не ображайся, що я тебе перебив; – тільки почни, будь ласка, проповідь спочатку: – якщо її перша фраза, як ти кажеш, містить знущання, то мені б дуже хотілося знати, який для цього привід подав апостол.
Капрал Трім утер обличчя, поклав хустку в кишеню і, вклонившись, – почав знову.

Проповідь
Послання до євреїв, XІІІ, 18

– Бо ми впевнені, що маємо добру совість. – «Упевнені! упевнені, що маємо добру совість! Зрозуміло, якщо в нашому житті є що‑небудь, на що ми можемо покластись і пізнання чого здатні досягти на основі найбезперечніших свідчень, так саме те, – маємо ми добру совість чи ні».
– Я таки маю рацію, – сказав лікар Слоп.
«Якщо ми взагалі мислимо, у нас не може бути ніяких сумнівів із цього приводу; ми не можемо не усвідомлювати наших думок і наших бажань; – ми не можемо не пам’ятати минулих наших вчинків і не мати достовірного знання істинних пружин і мотивів, що керували зазвичай нашими вчинками».
– Ну, вже це нехай він залишить, я його розіб’ю без чиєї‑небудь допомоги, – сказав лікар Слоп.
«У інших речах ми можемо бути обдурені помилковою видимістю; бо, як скаржиться мудрець, насилу будуємо ми правильні припущення про те, щó існує на землі, та з зусиллям знаходимо те, що лежить перед нами . Але тут розум в собі самому містить усі факти й усі дані, що можуть слугувати доказом; – усвідомлює тканина, яку він виткав; – йому відомі її щільність і чистота, а також точна частка участі кожної пристрасті у вишиванні різних візерунків, намальованих перед ним доброчесністю або вадою».
– Мова добра, і Трім, як на мене, читає чудово, – сказав батько.
«А оскільки совість є не що інше, як властиве розуму знання всього цього в поєднанні зі схвальним судженням або таким, що гудить, яке він неминуче виносить про всі вчинки, що послідовно здійснювалися нами, – то ясно, скажете ви, з самих наших передумов ясно, що кожного разу, коли це внутрішнє свідчення показує проти нас і ми виступаємо самообвинувачами, – ми неодмінно маємо бути винні. – І, навпаки, коли свідчення ці для нас сприятливі й серце наше не засуджує нас, – то ми не просто впевнені, як стверджує апостол, – а знаємо достовірно, як незаперечний факт, що совість у нас добра і серце, отже, теж добре».
– У такому разі, апостол абсолютно неправий, я так думаю, – сказав лікар Слоп, – а має рацію протестантський богослов. – Майте терпіння, сер, – відповів йому батько, – бо, я гадаю, незабаром виявиться, що апостол Павло і протестантський богослов тримаються однієї і тієї ж думки. – Вони так само далекі один від одного, як схід і захід, – сказав лікар Слоп; – усьому провиною тут, – вів далі він, здійнявши руки, – свобода друку.
– У гіршому разі, – заперечив дядько Тобі, – всього тільки свобода проповіді; адже ця проповідь, мабуть, не надрукована, та навряд чи коли й буде надрукована.
– Продовжуй, Тріме, – сказав батько.
«З першого погляду може здатися, що такий і є істинний стан справи; і я не сумніваюся, що пізнання добра і зла так міцно збережене в нашій думці, – що якби совісті нашій ніколи не траплялося непомітно грубіти від довгої звички до гріха (як про те свідчить Писання) – і, подібно до деяких ніжних частин нашого тіла, поступово втрачати від крайньої напруги та постійної важкої роботи ту тонку чутливість і сприйнятливість, якою її наділили Бог і природа; – якби цього ніколи не траплялось; – або якби вірно було те, що себелюбство ніколи не чинить анінайменшого впливу на наші судження; – або що дрібні ниці інтереси ніколи не спливають нагору, не збивають з пантелику наші вищі здібності й не закутують їх туманом і густим мороком; – якби таким почуттям, як прихильність і ласка, закритий був доступ у цей священний трибунал; – якби дотепність гребувала там хабарами – або соромилася виступати захисником недозволених насолод; якби, зрештою, ми були впевнені, що під час розбору справи користь завжди стоїть осторонь – і пристрасть ніколи не сідає на суддівське крісло й не ухвалює вироку замість розуму, якому завжди личить бути керівником і вершителем справи; – якби все це було дійсно так, як ми мали припустити у своєму запереченні, – то релігійні та моральні якості наші були б, без сумніву, в точності такими, як ми самі їх собі уявляємо; – і для оцінки винності або невинності кожного з нас не було б, загалом, кращого мірила, ніж міра нашого самосхвалення або самоосуду.
«Я згоден, що в одному випадку, а саме, коли совість нас викриває (бо в цьому відношенні вона помиляється рідко), ми дійсно винні, і, якщо тільки тут не замішані іпохондрія та меланхолія, ми можемо з певністю сказати, що в таких випадках звинувачення завжди досить обґрунтоване.
«Але речення зворотне не буде істинним, – а саме: кожного разу, як здійснено провину, совість неодмінно виступає викривачем; якщо ж вона мовчить, значить, ми невинні. – Це невірно. – Ось чому улюблена втіха, до якої щогодини вдаються інші добрі християни, – кажучи, що вони, слава Богу, вільні від побоювань, що, значить, совість у них чиста, оскільки вона спокійна, – вкрай оманлива; – і хоча висновок цей у великому ходу, хоча правило це здається з першого погляду непогрішним, все‑таки, коли ви придивитеся до нього ближче й перевірите його істину буденними фактами, – ви побачите, до яких серйозних помилок призводить неґрунтовне його застосування; – як часто перекручується принцип, на якому воно будується, – як безслідно втрачається, іноді навіть винищується все його значення, та на додаток іще таким негідним чином, що на підтвердження цієї думки боляче наводити приклади з навколишнього життя.
«Візьмімо чоловіка порочного, наскрізь розбещеного у своїх переконаннях; – якого поводження в товаристві догани варте; чоловіка, що забув сором і що відкрито вдається до гріха, для якого немає ніяких розумних виправдань; – гріха, за допомогою якого, наперекір усім природним імпульсам, він назавжди губить обдурену співучасницю свого злочину; – викрадає кращу частину її посагу, і не лише їй особисто наносить ганьбу, але разом із нею повергає в горе і соромить усю її доброчесну сім’ю. – Певна річ, ви подумаєте, що совість отруїть життя такому чоловікові, – що її докори не дадуть йому спокою ні вдень, ні вночі.
«Овва! Совість мала весь цей час достатньо іншого клопоту, їй ніколи було порушувати його спокій (як докоряв Ілія бога Ваала) – цей домашній бог, можливо, замислився, або зайнятий був чим‑небудь, або перебував у дорозі, а можливо, спав і не міг прокинутися.
«Можливо, вона виходила в товаристві Честі битися на дуелі, – заплатити який‑небудь картковий борг; – або внести наложниці брудні гроші, обіцяні Похіттю. А можливо, весь цей час Совість його зайнята була вдома, розпинаючись проти дрібних крадіжок і громлячи жалюгідні злочини, оскільки своїм багатством і громадським становищем сам він застрахований од усякої спокуси поважитися на них; ось чому живе він так само весело (Ну, коли б належав він до нашої церкви, – сказав лікар Слоп, – він не став би особливо веселитися), – спить у себе в ліжку так само міцно, – і на закінчення зустрічає смерть так само безтурботно, – як дай Бог людині найдоброчеснішій».
– Усе це у нас неможливо, – сказав лікар Слоп, обертаючись до мого батька; – такі речі не могли б статися в нашій церкві. – Ну, а в нашій, – відповів батько, – трапляються часто‑густо. – Припустимо, – сказав лікар Слоп (трохи присоромлений відвертим визнанням батька), – чоловік може жити так само погано і в римській церкві; – зате він не може так спокійно померти. – Ну, що за важниця, – заперечив батько з байдужим виглядом, – як помирає мерзотник. – Я маю на увазі, – відповів лікар Слоп, – що йому буде відмовлено в добродійній допомозі останніх таїнств. – Скажіть, будь ласка, скільки їх усіх у вас, – поставив питання дядько Тобі, – вічно я забуваю. – Сім, – відповів лікар Слоп. – Гм! – мовив дядько Тобі, – але не згідливим тоном, – а надавши своєму вигуку той особливий вираз здивування, який буває нам властивий, коли, заглянувши в ящик комода, ми знаходимо там більше речей, аніж очікували. – Гм! – мовив у відповідь дядько Тобі. Лікар Слоп, слух у якого був тонкий, зрозумів мого дядька так само добре, начебто той написав цілу книгу проти семи таїнств. – Гм! – мовив, у свою чергу, лікар Слоп (застосовуючи аргумент дядька Тобі проти нього ж), – що ж тут особливого, сер? Адже є сім основних доброчесностей? – Сім смертних гріхів? – Сім золотих свічників? – Сім небес? – Цього я не знаю, – заперечив дядько Тобі. – Є сім чудес світу? – Сім днів творіння? – Сім планет? – Сім страт? – Так, є, – сказав батько з удаваною серйозністю. – Але, будь ласка, Тріме, – вів далі він, – продовжуй читати твої характеристики.
«А ось вам корисливий, безжальний» (тут Трім змахнув правою рукою), «безсердечний себелюбець, не здатний до дружби, ні до товариських почуттів. Зверніть увагу, як він проходить повз убитих горем вдову і сироту й дивиться на всі лиха, до яких схильне життя людини, без єдиного зітхання, без єдиної молитви». – З дозволу ваших милостей, – вигукнув Трім, – я думаю, що цей негідник гірший, ніж перший.
«Невже Совість не прокинеться і не почне його мучити в таких випадках? – Ні; слава Богу, для цього немає приводу. – Я плачý кожному все, що йому належить, – немає в мене на совісті ніякого перелюбства, – неповинний я в порушеннях слова і в клятвопорушеннях, – я не спокусив нічию дружину або дочку. – Дяка Богові, я не такий, як інші люди, перелюбники, кривдники або навіть як цей розпусник, який стоїть переді мною.
«Третій – хитрун і інтриган за природою своєю. Розгляньмо все його життя, – все воно лише спритне плетіння темних підступів і обманних хитрощів із розрахунку на те, щоб ницим чином обійти істинний зміст законів – і не дати нам чесно володіти і спокійно насолоджуватися різними видами нашої власності. – Ви побачите, як такий пролаза розкидає свої сіті для спіймання невідання та безпорадності бідняків і убогих; як він збиває собі статки, користуючись недосвідченістю молодика або безпечністю приятеля, готового довірити йому навіть життя.
«Коли ж приходить старість і Розкаяння закликає його озирнутися на цей чорний рахунок і знову відзвітувати перед своєю Совістю, – Совість нашвидку дає собі раду зі Зведенням законів, – не знаходить там жодного закону, який явно порушувався б його вчинками, – переконується, що йому не загрожують ніякі штрафи або конфіскації рухомого і нерухомого майна, – не бачить ні бича, піднятого над його головою, ні темниці, що відчиняє перед ним свої ворота. – Так чого ж страшитися його Совісті? – Вона міцно окопалася за Буквою закону і сидить собі невразлива, з усіх боків настільки захищена прецедентами і рішеннями , – що ніяка проповідь не в змозі вибити її звідти».
Тут капрал Трім і дядько Тобі переглянулися між собою. – Так, – так, Тріме! – мовив дядько Тобі, похитавши головою, – жалюгідні це укріплення, Тріме. – О, зовсім паскудна робота, – відповів Трім, – у порівнянні з тим, що ваша милість і я вміємо споруджувати. – Характер цього останнього чоловіка, – сказав лікар Слоп, перебиваючи Тріма, – огидніший, ніж характери обох попередніх, – він неначе списаний із одного з ваших кляузників, які бігають по судах. – У нас совість людини не могла б так довго перебувати в засліпленні, – адже принаймні тричі на рік кожен з нас мусить ходити до сповіді. – Хіба це повертає людині зір? – запитав дядько Тобі. – Продовжуй, Тріме, – сказав батько, – інакше Обадія повернеться раніше, ніж ти дійдеш до кінця проповіді. – Вона дуже коротка, – заперечив Трім. – Мені б хотілося, щоб вона була довша, – сказав дядько Тобі, – тому що вона мені страшенно подобається. – Трім вів далі:
«Четвертий позбавлений навіть такого притулку, – він відкидає геть усі ці формальності повільного крутійства, – зневажає сумнівні махінації секретних підступів і обережних ходів для здійснення своїх цілей. – Подивіться на цього розв’язного нахабу, як він шахраює, бреше, приносить брехливі клятви, грабує, вбиває! – Жахливо! – Але нічого кращого і не можна було чекати в цьому разі: – бідолаха жив у темряві! – Совість цього чоловіка взяв на своє піклування його священик; – а всі повчання останнього обмежувалися тим, що треба вірити в папу; – ходити до обідні; – хреститися; – почитувати молитви, перебираючи чотки; – бути хорошим католиком, – і що цього аж надто досить, аби потрапити на небо. Як? – навіть переступаючи клятви? – Що ж, – адже вони супроводжувалися гаданими обмовками. – Але якщо це такий запеклий негідник, як ви його зображуєте, – якщо він грабує, – якщо він убиває, – невже при кожному з таких злочинів не наносить він рани своїй Совісті? – Певна річ, – але ж він приводив її на сповідь; – рана там нариває, очищається і в короткий час абсолютно виліковується за допомогою відпущення. – Ах, папізм! яку несеш ти відповідальність! – Не задовольняючись тим, що людське серце щодня і на кожному кроці мимоволі фатальним чином діє зрадницьки по відношенню до самого себе, – ти ще умисне відчинив навстіж широкі ворота обману перед цим необачним подорожнім, – що і без того, прости Господи, легко збивається з дороги, – і впевнено обіцяєш мир душі його там, де немає ніякого миру.
«Приклади, взяті мною з буденного життя для ілюстрації сказаного, занадто загальновідомі, щоб потрібні були подальші докази. Якщо ж хто‑небудь у них сумнівається або вважає неймовірним, щоб людина могла в такій мірі стати жертвою самообману, – я попрошу такого скептика хвилиночку розміркувати, після чого зважуся довірити рішення його власному серцю.
«Нехай він тільки візьме до уваги, як різні міри його відрази до низки аморальних вчинків, за природою своєю однаково поганих і порочних, – і для нього скоро стане зрозуміло, що ті з них, до яких його спонукали сильний потяг або звичка, бувають зазвичай прикрашені всілякою мішурою, яку тільки в змозі надіти на них поблажлива й улеслива рука; – інші ж, до яких він не відчуває ніякої прихильності, виступають раптом голими і потворними, оточеними всіма атрибутами безрозсудності й безчестя.
«Коли Давид застав Саула сплячим у печері й відрізав край від його верхнього одягу, – серцю його, читаємо ми, стало боляче, що він це зробив. – Але в історії з Урією, коли вірний і хоробрий слуга його, якого він мав би любити і шанувати, поліг, аби звільнити місце його похоті, – коли совість мала значно більше підстав підняти тривогу, – серцю його не було боляче. – Минув майже рік після цього злочину до того дня, як Натана було послано докорити його; і ми нізвідки не бачимо, щоб за весь цей час він хоч раз засмутився або засмучувався серцем з приводу скоєного.
«Таким чином, совість, цей спочатку тямущий порадник, – якого Творець призначив на високу посаду нашого справедливого та безстороннього судді, через нещасний збіг причин і перешкод часто так погано помічає те, що відбувається, – справляє свою службу так недбайливо, – іноді навіть так нечисто, – що довірятись їй одній неможливо; і ми вважаємо необхідним, абсолютно необхідним, приєднати до неї другий принцип, щоб він їй допомагав і навіть нею керував у її рішеннях.
«Ось чому, якщо ви бажаєте скласти собі правильне судження про те, щодо чого для вас надзвичайно важливо не помилитись, – а саме, як іде справа з вашою справжньою цінністю, як чесної людини, як корисного громадянина, як вірного підданого нашого короля або як щирого слуги вашого Бога, – кличте собі на допомогу релігію та моральність. – Подивися, – що написане в законі Божому? – Що ти читаєш там? – Звернися за порадою до спокійного розуму та непорушних положень правди й істини; – що вони говорять?
«Нехай совість виносить свою ухвалу на підставі цих свідчень; – і тоді, якщо серце твоє тебе не засуджує, – цей випадок і припускає апостол, – а правило твоє непогрішне» (тут лікар Слоп заснув), – «ти можеш мати уповання на Бога, – тобто мати достатні підстави для віри в те, що судження твоє про себе є судження Боже і являє не що інше, як передбачення того праведного вироку, який буде колись виголошено над тобою істотою, якій ти змушений будеш насамкінець дати звіт у твоїх вчинках.
«Тоді дійсно, як говорить автор Книги Ісуса, сина Сірахового: Блаженна людина, якій не докучає безліч гріхів її. – Блаженна людина, серце якої не засуджує її. Чи багата вона, чи бідна, – якщо у неї серце добре (серце таким чином кероване і напучуване), повсякчас на обличчі її буде радість, – розум її скаже їй більше, ніж сім стражів, які сидять на вершині башти». – Башта не має ніякої сили, – сказав дядько Тобі, – якщо вона не фланкована. – «Із найтемніших сумнівів виведе він її впевненіше, ніж тисяча казуїстів, і надасть державі, в якій вона живе, кращу поруку за її поведінку, ніж усі обмовки і обмеження, які наші законодавці вимушені множити без кінця, – вимушені, говорю я, при нинішньому стані речей; адже людські закони не є із самого початку справою вільного вибору, але породжені були необхідністю захисту проти зловмисних дій людей, совість яких не носить у собі ніякого закону; вони ставлять собі за мету, шляхом численних попереджувальних заходів – в усіх таких випадках розбещеності й ухилень зі шляху істини, коли правила та заборони совісті не в змозі нас утримати, – надати їм силу і змусити нас їм підкорятися погрозами в’язниць і шибениць».
– Мені абсолютно ясно, – сказав батько, – що проповідь ця призначалася для виголошення в Темплі, – або на виїзній сесії суду присяжних. – Мені подобається в ній аргументація, – і шкода, що лікар Слоп заснув раніше, ніж вона довела йому помилковість його припущення; – адже тепер ясно, що священик, як я і думав із самого початку, не завдавав апостолові Павлу анінайменших образ; – і що між ними, братику, не було анінайменшої розбіжності. – Велика важниця, якби навіть вони і розійшлися в думках, – заперечив дядько Тобі; – найкращі друзі у світі можуть іноді посваритися. – Твоя правда, брате Тобі, – сказав батько, потиснувши йому руку, – ми наб’ємо собі люльки, братику, а потім Трім може читати далі.
– Ну, а ти що про це думаєш? – сказав батько, звертаючись до капрала Тріма, після того, як дістав свою табакерку.
– Я думаю, – відповів капрал, – що сім стражів на башті, які, либонь, у них там вартові, – це більше, з дозволу вашої милості, ніж було потрібно; – адже якщо продовжувати таким чином, то можна розшарпати увесь полк, чого ніколи не зробить командир, який любить своїх солдатів, якщо він може без цього обійтись; адже двоє вартових, – додав капрал, – цілком замінюють двадцять. – Я сам разів сто розводив караули, – вів далі Трім, вирісши на цілий дюйм при цих словах, – але за весь час, як я мав честь служити його величності королю Вільгельму, хоча мені доводилося змінювати найвідповідальніші пости, жодного разу не поставив я більше двох вартових. – Абсолютно правильно, Тріме, – сказав дядько Тобі, – але ти не враховуєш, Тріме, що башти в дні Соломона були не такі, як наші бастіони, фланковані та захищені іншими укріпленнями; – все це, Тріме, винайдено було вже після смерті Соломона, а в його час не було ні горнверків, ні равелінів перед куртиною, – ні таких ровів, як ми прокладаємо, з кюветом посередині та з прикритими шляхами і обнесеними палісадом контрескарпами по всій їх довжині, щоб забезпечити себе проти несподіваних нападів; таким чином, сім вартових на башті були, ймовірно, караульним загоном, поставленим там не лише для дозору, але і для захисту башти. – З дозволу вашої милості, загін цей усе‑таки не міг бути більше ніж капральським постом. – Батько сам до себе всміхнувся, – але не подав знаку: – тема розмови між дядьком Тобі й Трімом, зважаючи на те, що сталося, була занадто серйозна й не допускала ніяких жартів. – Ось чому, засунувши до рота щойно розкурену люльку, – він обмежився наказом Тріму продовжувати читання. Той прочитав таке:
«Мати завжди страх Божий і завжди керувати в наших взаємних стосунках вічними мірилами добра та зла – ось дві скрижалі, перша з яких містить релігійні обов’язки, а друга – моральні; вони так тісно між собою пов’язані, що їх неможливо розділити, навіть подумки (а тим більше насправді, незважаючи на численні спроби, які робилися в цьому напрямі), не розбивши їх і не завдавши збитку як одній, так і другій.
«Я сказав, що такі спроби робилися багато разів, – і це правда; – дійсно, що може бути звичайніше людини, позбавленої всякого почуття релігії, – і настільки при цьому чесної, щоб не удавати, ніби воно у неї є, яка, одначе, сприйняла б за жорстоку образу, якби ви надумалися хоч скільки‑небудь запідозрити її моральні якості, – або припустити в ній хоч щонайменшу недобросовісність або нерозбірливість.
«Коли у нас є який‑небудь привід для такого припущення, – то хоч як неприємно ставитися з недовірою до такої милої доброчесності, як моральна чесність, – все‑таки, якби в цьому разі нам довелося дістатися її коріння, я переконаний, що ми б знайшли мало причин заздрити благородству спонукань такої людини…
«Хоч як би пишномовно ораторствувала вона на цю тему, все‑таки насамкінець виявиться, що вони зводяться всього лише до її вигод, її гордості, її благополуччя або якої‑небудь швидкоплинної жалюгідної пристрасті, яка здатна дати нам лише слабку упевненість, що вона залишиться на висоті у разі серйозних випробувань.
«Я поясню мою думку прикладом.
«Мені відомо, що ні банкір, із яким я маю справу, ні лікар, до якого я зазвичай звертаюся» (Немає ніякої потреби, – вигукнув, прокинувшись, лікар Слоп, – звертатися в таких випадках до лікаря), – «не є людьми набожними: їх кепкування над релігією та зневажливі відгуки про всі її приписи, які я чую щодня, не залишають із цього приводу ніяких сумнівів. Проте я вручаю мої статки першому, – і довіряю моє життя, ще дорогоцінніше моє надбання, чесному мистецтву другого.
«Тепер дозвольте мені розібрати причини моєї необмеженої довіри до цих людей. – По‑перше, я вважаю неймовірним, аби хто‑небудь із них використав мені на шкоду владу, яку я їм доручаю; – на мій погляд, чесність є непоганий засіб для досягнення практичних цілей у світі; – я знаю, що успіх людини в житті залежить від незаплямованості її репутації. – Словом, я переконаний, що вони не можуть мені зашкодити, не заподіявши собі самим ще більшої шкоди.
«Але припустимо, що справа йде інакше, саме, що їх вигода полягала б у протилежному способі дій; що за відомих обставин банкір міг би, не псуючи своєї репутації, присвоїти мої статки і пустити мене по світу, – а лікар міг би навіть відправити на той світ і після моєї смерті заволодіти моїм майном, не знеславивши ні себе, ні свого ремесла. – На що ж у них можу я в таких випадках покластися? – Релігія, найпотужніший із усіх двигунів, відпадає. – Особиста вигода, друге по силі спонукання, діє рішуче проти мене. – Що ж залишається мені кинути на іншу чашу терезів, аби переважити цю спокусу? – Овва! У мене немає нічого, – нічого, окрім речі, яка легша за мильну бульбашку, – я мушу покластися на милість честі або іншого подібного до неї непостійного почуття. – Слабка порука за два дорогоцінні мої блага: – власність мою і моє життя!
«Якщо, виходить, ми не можемо покластися на моральність, не підкріплену релігією, – то, з іншого боку, нічого кращого не можна чекати від релігії, не пов’язаної з моральністю. Проте зовсім не рідкість побачити людину, що стоїть на дуже низькому моральному рівні, яка все‑таки надзвичайно високої думки про себе як про людину релігійну.
«Вона не лише пожадлива, мстива, невблаганна, – але не така як слід навіть щодо простої чесності. – Проте, оскільки вона громить невіру нашого часу, – ревно виконує деякі релігійні обов’язки, – по двічі на день ходить до церкви, – шанує таїнства – і розважається деякими допоміжними засобами релігії, – вона обманює свою совість, вважаючи себе на цій підставі людиною релігійною, що виконує всі свої обов’язки по відношенню до Бога. Завдяки цьому самообману така людина в духовній своїй гордості дивиться зазвичай зверху вниз на інших людей, у яких менше показної набожності, – хоча, можливо, вдесятеро більше моральної чесності, ніж у неї.
«Це теж тяжкий гріх під сонцем , і я гадаю, що жодне помилкове переконання не наробило свого часу більше зла. – На доказ розгляньте історію римської церкви». (– Що ви під цим маєте на увазі? – закричав лікар Слоп.) – «Пригадайте, скільки жорстокості, вбивств, пограбувань, кровопролиття» (– Нехай звинувачують власну впертість, – закричав лікар Слоп) – «освячено було релігією, не керованою суворими вимогами моральності.
«У яких тільки країнах на світі…» (При цих словах Трім почав робити правою рукою коливальні рухи, то наближаючи її до проповіді, то простягаючи на всю довжину, і зупинився тільки після закінчення фрази.)
«У яких тільки країнах на світі не чинив спустошень хрестоносний меч збитого з пантелику мандрівного рицаря, що не щадив ні віку, ні заслуг, ні статі, ні громадського становища; б’ючись під прапорами релігії, що звільняла його від підпорядкування законам справедливості й людинолюбства, він не виявляв ні тієї, ні другого, безжально топтав їх ногами, – не зважаючи на крики нещасних і не знаючи співчуття до їх лих».
– Я бував у багатьох битвах, з дозволу вашої милості, – сказав із зітханням Трім, – але в таких жахливих, як це, мені бути не доводилось. – У мене рука не піднялася б навести рушницю на беззахисних людей, – хоч би мене зробили генералом. – Та що ви розумієте в таких справах? – сказав лікар Слоп, подивившись на Тріма з презирством, на яке зовсім не заслуговувало чесне серце капрала. – Що ви розумієте, приятелю, в битві, про яку говорите? – Я знаю те, – відповів Трім, – що ніколи в житті не відмовляв у пощаді людям, які мене про неї просили; – а щодо жінок і дітей, – вів далі Трім, – то перш ніж у них прицілитись, я б тисячу разів позбувся життя. – Ось тобі крона, Тріме, можеш випити сьогодні з Обадією, – сказав дядько Тобі, – а Обадія отримає від мене іншу крону. – Нехай Бог благословить вашу милість, – відповів Трім, – а я вважав би за краще віддати свою крону цим бідним жінкам і дітям. – Ти у мене молодчина, Тріме, – сказав дядько Тобі. – Батько кивнув головою, – наче бажаючи сказати – так, він молодець. –
– А тепер, Тріме, – сказав батько, – закінчуй, – я бачу, що в тебе залишився всього аркуш чи два.
Капрал Трім вів далі:
«Якщо свідчення минулих століть недостатньо, – подивіться, як прибічники цієї релігії нині думають служити й догоджати Богові, здійснюючи щодня справи, що вкривають їх безчестям і ганьбою.
«Щоб у цьому переконатись, увійдіть на хвилину зі мною до в’язниць інквізиції«. (Хай допоможе Бог моєму бідолашному братові Тому.) – «Погляньте на цю Релігію , із закутими в ланцюги біля ніг її Милосердям  і Справедливістю , – страшна, як привид, сидить вона в чорному суддівському кріслі, підпертому дибами та знаряддями тортур. – Слухайте! – Чуєте цей жалібний стогін?» (Тут обличчя Тріма зробилося попелясто‑сірим.) – «Погляньте на бідолашного страждальника, який його видає», – (тут сльози покотились у нього) – «його щойно привели, щоб завдати мук цього лжесудилища і найвитонченіших тортур, які в змозі була винайти обдумана система жорстокості». – (Будь вони всі прокляті! – вигукнув Трім, обличчя якого тепер почервоніло.) – «Погляньте на цю беззахисну жертву, видану катам, – тіло її так змучено скорботою і ув’язненням…» (– Ах, це брат мій! – вигукнув бідолашний Трім у страшенному збудженні, впустивши на підлогу проповідь і сплеснувши руками, – боюся, що це бідолаха Том. – Батько і дядько Тобі пройнялися співчуттям до горя бідолашного хлопця, – навіть Слоп виявив до нього жалість. – Годі, Тріме, – сказав батько, – ти читаєш зовсім не історію, а тільки проповідь; – будь ласка, почни – фразу знову.) – «Погляньте на цю беззахисну жертву, видану катам, – тіло її так змучено скорботою і ув’язненням, що кожен нерв і кожен мускул виразно говорить, як він страждає.
«Спостерігайте останній рух цієї страшної машини!» – (– Я б скоріше заглянув у жерло гармати, – сказав Трім, тупнувши ногою.) – «Дивіться, в які судороги вона його кинула! – Роздивіться положення, в якому він тепер простягнутий, – яких витончених тортур він зазнає!» – (– Сподіваюся, що це не в Португалії.) – «Більших мук природа не в змозі винести! – Боже милосердний! Дивіться, як змучена душа його ледве тримається на тремтячих устах!» – (– Ні за що у світі не прочитаю далі ні рядка, – мовив Трім. – Боюся, з дозволу вашої милості, що все це відбувається в Португалії, де тепер мій бідолашний брат Том. – Повторюю тобі, Тріме, – сказав батько, – це не опис дійсної події, – а вигадка. – Це тільки вигадка, шановний, – сказав Слоп, – у ній немає ні слова правди. – Ну, ні, я не те хотів сказати, – заперечив батько. – Однак читання так хвилює Тріма, – жорстоко було б змушувати його читати далі. – Дай сюди проповідь, Тріме, – я дочитаю її за тебе, а ти можеш іти. – Ні, я бажав би залишитись і дослухати, – відповів Трім, – якщо ваша милість дозволить, – але сам не погоджуся читати навіть за платню полковника. – Бідолашний Трім! – сказав дядько Тобі. Батько вів далі:)
«– Роздивіться положення, в якому він тепер простягнутий, – яких витончених тортур він зазнає! – Більших мук природа не в змозі витерпіти! – Боже милосердний! Дивіться, як змучена душа його ледве тримається на тремтячих устах, – що готова відлетіти, – але не дістає на це дозволу! – Погляньте, як нещасного страждальника відводять назад у його темницю!» (– Ну, слава Богу, – сказав Трім, – вони його не вбили.) – «Дивіться, як його знову дістають звідти, щоб кинути у вогонь і в передсмертну хвилину обсипати образами, породженими тим забобоном, – тим страшним забобоном, що може існувати релігія без милосердя». – (Ну, слава Богу, – він помер, – сказав Трім, – тепер він уже для них недосяжний, – гірше для нього вже залишилося позаду. – Ах, панове! – Замовкни, Тріме, – сказав батько, продовжуючи проповідь, аби перешкодити Тріму сердити лікаря Слопа, – інакше ми ніколи не закінчимо.)
«Найвірніший спосіб визначити ціну якого‑небудь спірного положення – розглянути, наскільки узгоджуються з духом християнства наслідки, що випливають із нього. – Це просте і вирішальне правило, залишене нам Спасителем нашим, варте тисячі яких завгодно аргументів. – По плодах їх упізнаєте їх.
«На цьому я і закінчую мою проповідь, додавши тільки два чи три коротенькі самостійні правила, які з неї випливають.
«По‑перше . Коли хто‑небудь розпинається проти релігії, – завжди слід підозрювати, що не розум, а пристрасті взяли гору над його Вірою . – Погане життя і добра віра незлагідні і сварливі сусіди, й коли вони розлучаються, повірте, що це робиться єдино заради спокою.
«По‑друге . Коли ось така людина каже вам із якого– небудь приватного приводу, що така‑то річ відразлива його совісті, – ви можете завжди бути впевнені, що це зовсім однаково начебто вона сказала, що така‑то річ відразлива їй на смак: – в обох випадках істинною причиною її відрази зазвичай є відсутність апетиту.
«Словом, – ні в чому не довіряйте людині, яка не керується совістю в кожній справі своїй.
«А вам самим я скажу: пам’ятайте просту істину, нерозуміння якої погубило тисячі людей, – що совість ваша не є закон. – Ні, закон створений Богом і розумом, які вселили у вас совість, аби вона виносила ухвали, – не так, як азіатський каді, залежно від припливу і відпливу пристрастей своїх, – а як британський суддя в нашій країні свободи і розсудливості, який не вигадує нових законів, а лише чесно застосовує існуючі».

Fіnіs

– Ти читав проповідь чудово, Тріме, – сказав батько. – Він би читав набагато краще, – заперечив лікар Слоп, – якби утримався від своїх зауважень. – Я б читав удесятеро краще, сер, – відповів Трім, – якби серце моє не було таке переповнене. – Якраз із цієї причини, Тріме, – заперечив батько, – ти читав проповідь так добре. Якби духовенство нашої церкви, – вів далі батько, звертаючись до лікаря Слопа, – вкладало стільки почуття у проголошувані ним проповіді, як цей бідолашний хлопець, – то, оскільки проповіді ці складені прекрасно, – (– Я це заперечую, – сказав лікар Слоп) – я стверджую, що наше церковне красномовство, та ще на такі хвилюючі теми, – зробилося б зразком для всього світу. – Але, на жаль! – вів далі батько, – із сумом мушу признатися, сер, що в цьому відношенні воно схоже на французьких політиків, які вигране ними в кабінеті зазвичай утрачають на полі битви. – Жаль було б, – сказав дядько, – якби проповідь ця загубилася. – Мені вона дуже подобається, – сказав батько, – вона драматична, – і в цьому літературному жанрі, принаймні в майстерних його зразках, є щось захоплююче. – У нас часто так проповідують, – сказав лікар Слоп. – Так, так, я знаю, – сказав батько, – але його тон і вираз обличчя при цьому настільки ж не сподобалися лікареві Слопу, наскільки приємною йому була б проста згода батька. – Але наші проповіді, – вів далі трохи зачеплений лікар Слоп, – дуже вигідно відзначаються тим, що коли вже ми вводимо в них дійових осіб, то тільки таких, як патріархи, або дружини патріархів, або мученики, або святі. – У проповіді, яку ми щойно прослухали, є декілька дуже поганих характерів, – сказав батько, – але вони, по‑моєму, ніскільки її не псують. – Проте чия б вона могла бути? – запитав дядько Тобі. – Як могла вона потрапити в мого Стевіна? – Щоб відповісти на друге запитання, – сказав батько, – треба бути таким же великим чарівником, як Стевін. – Перше ж, – по‑моєму, – не таке важке: – адже якщо мені не занадто зраджує моя кмітливість, – я знаю автора: звичайно, проповідь цю написав наш парафіяльний священик.
Основою для цього припущення була схожість прочитаної проповіді за стилем і манерою з проповідями, які батько постійно чув у своїй парафіяльній церкві, – воно доводило так незаперечно, як тільки взагалі апріорний Аргумент здатний довести таку річ філософському розуму, – що автором її був Йорик і ніхто інший. – Здогадка ця отримала також і апостеріорний доказ, коли наступного дня Йорик прислав за нею до дядька Тобі слугу свого.
Мабуть, Йорик, що цікавився всіма видами знання, колись брав Стевіна у дядька Тобі; через неуважність він засунув у книгу свою проповідь, коли написав її, і, через властиву йому забудькуватість, відіслав Стевіна по приналежності, а заразом із ним і свою проповідь.
– Злощасна проповідь! Після того, як тебе знайшли, ти була повторно втрачена, прослизнувши через непомічену діру в кишені твого вигадника за роздерту зрадницьку підкладку, – ти глибоко була втоптана в бруд лівою задньою ногою його Росінанта, що нелюдяно наступив на тебе, коли ти впала; – пролежавши таким чином десять днів, – ти була підібрана жебракам, продана за півпенні одному сільському причетнику, – поступилася ним своєму парафіяльному священикові, – назавжди втрачена для її вигадника – і повернена неспокійним його манам тільки у цю хвилину, коли я розповідаю світу її історію.
Чи повірить читач, що цю проповідь Йорика виголошено було під час сесії суду присяжних у Йоркському соборі перед тисячею свідків, готових клятвено це підтвердити, одним пребендарієм названого собору, який не посоромився потім її надрукувати, – і це сталось усього лише через два роки і три місяці після смерті Йорика! – Щоправда, з ним і за життя ніколи краще не обходились! – а все‑таки було трохи безцеремонно отак його пограбувати, коли він уже лежав у могилі.
Проте, запевняю вас, я б не став анекдот цей розголошувати, – бо джентльмен, який учинив так, був у найкращих стосунках із Йориком – і, керуючи духом справедливості, надрукував лише невелику кількість примірників, призначених для безкоштовної роздачі, – а крім того, мені говорили, міг би й сам вигадати проповідь не гірше, якби вважав це за потрібне; – і розповідаю я про це зовсім не з метою зашкодити репутації згаданого джентльмена чи його церковній кар’єрі; – надаю це іншим; – ні, мене спонукає два міркування, яким я не в силах опиратися.
Перше полягає в тому, що, виправляючи несправедливість, я, можливо, принесу спокій тіні Йорика, – що, як думають сільські – й інші – люди, – дотепер блукає по землі.
Друге моє міркування те, що розголос цієї історії слугує мені зручним приводом повідомити: якби характер священика Йорика і цей зразок його проповідей припали кому‑небудь до смаку, – що у розпорядженні родини Шенді є й інші його проповіді, які могли б скласти добрячий том до послуг публіки, – і принести їй велику користь.

Розділ XVІІІ

Обадія безперечно заслужив дві обіцяні йому крони; бо в ту саму хвилину, коли капрал Трім виходив із кімнати, з’явився він, брязкаючи інструментами, вміщеними у згаданий вже зелений байковий мішок, який висів у нього через плече.
– Тепер, коли ми в змозі зробити деякі послуги місіс Шенді, – сказав (просяявши) лікар Слоп, – було б не погано, я гадаю, дізнатися про її здоров’я.
– Я наказав старій повитусі, – відповів батько, – зійти до нас при щонайменшому утрудненні; – бо треба вам сказати, лікарю Слоп, – вів далі батько зі збентеженою усмішкою, – що через особливий договір, урочисто укладений між мною і моєю дружиною, вам належить у цій справі тільки підсобна роль, та й то лише в тому разі, якщо ця сухорлява стара не впорається без вашої допомоги. – У жінок бувають дивні чудасії, й у таких випадках, – вів далі батько, – коли вони несуть увесь тягар і терплять жорстокі муки для блага наших сімей і всього людського роду, – вони вимагають собі права вирішувати en souveraіnes у чиїх руках і яким чином вони воліли б їх винести.
– Вони цілковито мають рацію, – сказав дядько Тобі. – Проте, сер, – заявив лікар Слоп, не надаючи ніякого значення думці дядька Тобі й звертаючись до батька, – краще б вони розпоряджались іншими речами; і батькові сім’ї, що бажає продовження свого роду, краще, по‑моєму, помінятися з ними прерогативами та поступитись їм іншими правами замість цього. – Не знаю, – відповів батько з деякою різкістю, яка показувала, що він недостатньо зважує свої слова, – не знаю, – сказав він, – якими ще правами могли б ми поступитися за право вибору того, хто прийматиме наших дітей при появі їх на світ, – хіба тільки правом робити їх. – Можна поступитися чим завгодно, – зауважив лікар Слоп. – Даруйте, будь ласка, – відповів дядько Тобі. – Ви будете вражені, сер, – вів далі лікар Слоп, – дізнавшись, яких удосконалень домоглися ми за останні роки в усіх галузях акушерського мистецтва, особливо ж щодо швидкого і безпечного виймання плоду, – на одну цю операцію пролито тепер стільки нового світла, що я (тут він підніс руки) буквально дивуюсь, як це досі… – Бажав би я, – сказав дядько Тобі, – щоб ви бачили, які величезні армії були у нас у Фландрії.

Розділ XІX

Я опускаю на хвилину завісу над цією сценою, – аби дещо вам нагадати – і дещо повідомити.
Те, про що я збираюся повідомити вас, признатися, трохи несвоєчасно, – бо мало бути сказано на сто п’ятдесят сторінок раніше, але я тоді вже передбачав, що це доречно буде сказати потім, і краще за все тут, а не де‑небудь у іншому місці. – Письменники неодмінно мусять заглядати вперед, інакше не буде життя і зв’язності в тому, що вони розповідають.
Коли те й інше буде зроблено, – завіса знову підніметься, і дядько Тобі, батько і лікар Слоп вестимуть далі почату розмову, не зустрічаючи більше ніяких перешкод.
Отже, скажу спочатку про те, що я хочу вам нагадати. – Своєрідність поглядів мого батька, показана на прикладі вибору християнських імен і ще раніше на іншому прикладі, – мені здається, привела вас до висновку (я, певне, вже говорив про це), що батько мій тримався таких же надзвичайних і ексцентричних поглядів на десятки інших речей. Дійсно, не було такої події в людському житті, починаючи від зачаття – і закінчуючи штаньми, що бовтаються, і капцями другого дитинства, з приводу якого він не склав би своєї улюбленої думки, такої ж скептичної і такої ж далекої від заїжджених шляхів думки, як і два розглянуті вище.
– Містер Шенді, батько мій, сер, на все дивився зі своєї точки зору, не так, як інші; – він освітлював усяку річ по‑своєму; – він нічого не зважував на звичайних терезах; – ні, – він був занадто витончений дослідник, аби піддатися такому грубому обману. – Якщо бажаєте отримати істинну вагу речі на науковому безміні, точка опори, – говорив він, – має бути майже невидимою, щоб уникнути всякого тертя з боку ходячих поглядів; – без цього філософські дрібниці, які завжди мають що‑небудь означати, виявляться такими, що зовсім не мають ваги. – Знання, подібно до матерії, – стверджував він, – ділимо до безкінечності; – грани і скрупули становлять таку ж законну частину його, як тяжіння цілого світу. – Словом, – говорив він, – помилка є помилка, – однаково, хоч де б вона сталася, – в золотнику – чи у фунті, – і там і тут вона однаково згубна для істини, і остання так само неминуче утримується на дні своєї криниці промахом у відношенні порошинки на крилі метелика, – як і відносно диска сонця, місяця й усіх світил небесних, разом узятих.
Часто бідкався він, що єдино від недоліку належної уваги до цього правила й умілого застосування його як до практичного життя, так і до умоглядних істин на світі стільки непорядків, – що державний корабель дає крен; – і що підриті самі основи чудової нашої конституції, церковної та цивільної, як стверджують люди досвідчені.
– Ви кричите, – говорив він, – що ми загиблий, кінчений народ. – Чому? – запитував він, користуючись соритом, або силогізмом Зенона і Хрісіппа, хоча і не знаючи, що він їм належав. – Чому? Чому ми загиблий народ? – Тому що ми продажні. – В чому ж причина, вельможний пане, того, що ми продажні? – В тому, що ми бідуємо; – не наша воля, а наша бідність погоджується брати хабарі. – А чому ж, – вів далі він, – ми бідуємо? – Від зневаги, – відповідав він, – до наших пенсів і півпенсів. Наші банкові білети, сер, наші гінеї, – навіть наші шилінги самі себе бережуть.
– Те ж саме, – говорив він, – відбувається в усьому циклі наук; – великі, загальновизнані їх положення не піддаються нападкам. – Закони природи самі за себе постоять; – але помилка – (додавав він, пильно дивлячись на мою матір) – помилка, сер, прокрадається через дрібні свердловини, через вузенькі щілини, які людська природа залишає такими, що не охороняються.
Так от про цей напрям думок мого батька я й хотів вам нагадати. – Що ж до того, про що я хотів вас повідомити і що приберіг для цього місця, то ось воно: в числі багатьох чудових аргументів, за допомогою яких батько мій переконував мою матір віддати перевагу допомозі лікаря Слопа над допомогою старої, – був один дуже своєрідний; обговоривши з нею питання як християнин і збираючись знову обговорити його з нею як філософ, він уклав у цей аргумент усю свою силу, розраховуючи на нього як на якір порятунку. – Аргумент підвів його; не тому, що мав який‑небудь недолік; але, хоч як батько бився, йому так і не вдалося розтлумачити матері всю його важливість. – От безглузде становище! – сказав він собі одного дня ввечері, вийшовши з кімнати після півторагодинних безплідних спроб переконати свою дружину, – от безглузде становище! – сказав він, кусаючи собі губи, коли зачиняв двері, – володіти мистецтвом щонайтонших міркувань, – і мати при цьому дружину, якій неможливо втовкмачити в голову простого силогізму, хоч би від цього залежав порятунок душі твоєї.
Аргумент цей хоча і не подіяв ніяк на мою матір, – мав, проте, в очах батька більше сили, ніж усі його інші аргументи, разом узяті. – Постараюся через те віддати йому належне, – виклавши його з усією ясністю, на яку я здатний.
Батько виходив із двох таких безперечних аксіом:
По‑перше , що одна унція свого розуму коштує більше тонни розуму чужого, і
По‑друге  (аксіома ця, зауважимо в дужках, була основою першою, – хоча прийшла йому в голову пізніше), що розум кожного з нас має брати початок у власній душі, – а не запозичуватися в інших.
А оскільки батькові ясно було, що всі душі за природою рівні – і що величезна відмінність між найбільш гострими та найбільш тупими умами – зовсім не зумовлена первинною гостротою чи тупістю однієї мислячої субстанції в порівнянні з іншою, – а виникає єдино від вдалої або невдалої будови тіла в тій його частині, яку душа переважно обрала для свого перебування, – то він поставив завданням своїх досліджень відшукати це місце.
На підставі кращих робіт, які йому вдалося дістати з цього предмета, він переконався, що місцем цим не може бути верхівка шишкоподібної залози в мозку, як гадав Декарт; бо, міркував батько, вона являє подушку завбільшки всього з горошину; хоча, по правді сказати, здогадка ця була не погана, – оскільки у вказаному місці закінчується така безліч нервів; – так що батько, ймовірно, припустився б помилки точнісінько так, як і цей великий філософ, коли б не дядько Тобі, який їй запобіг, розповівши йому випадок із одним валлонським офіцером, який позбувся головного мозку, одну частину якого віднесено було кулею мушкета в битві при Ландені, – а іншу видалено французьким хірургом; – і проте він видужав і цілком справно ніс службу без мозку.
– Якщо смерть, – міркував сам собі батько, – є не що інше, як відділення душі від тіла; – і якщо правда, що люди можуть ходити назад і вперед і виконувати свої обов’язки без мозку, – то, звичайно, сідниця душі розташована не там. Q.E.D.
Що ж до того тонкого, ніжного і надзвичайно пахучого соку, який, як стверджує знаменитий міланський лікар Кольонісімо Боррі у листі до Бертоліні, був ним відкритий у клітинах потиличних частин мозочка і який, за його ж твердженням, є головною сідницею розумної душі (бо ви маєте знати, що в останні освічені століття в кожній живій людині є дві душі, – з яких одна, згідно з великим Метеглінгієм, називається anіmus, а інша anіma); – що стосується, кажу, цієї думки Боррі, – то батько ніяким чином не міг до нього приєднатись; одна думка про те, що така благородна, така витончена, така безтілесна й така піднесена істота, як anіma, або навіть anіmus, обирає для свого перебування і цілісінький день, літо і зиму, борсається, мов пуголовок, у брудній калюжі, – або взагалі в рідині, хоч би найгустішій чи найефірнішій, – сама ця думка, – говорив він, – ображає його уяву; він і чути не хотів про таку безглуздість.
Таким чином, менше всього заперечень, здавалося йому, викликає та гіпотеза, що головний сенсорій, або головна квартира душі, куди надходять усі повідомлення і звідки виходять усі її розпорядження, – міститься всередині мозочка або поблизу від нього, або, вірніше, де‑небудь біля medulla oblongata, куди, на загальну думку голландських анатомів, сходяться всі щонайтонші нерви від органів усіх семи чуттів, як вулиці та звивисті провулки на площу.
Досі думка мого батька не містила в собі нічого особливого, – він ішов рука в руку з кращими філософами всіх часів і всіх країн. – Але тут він обирав власний шлях, споруджуючи на цих наріжних каменях, закладених ними для нього, свою, Шендієву гіпотезу , – таку гіпотезу, яка однаково залишалася в силі, залежала субтильність і тонкість душі від складу й чистоти згаданої рідини чи від делікатнішої будови самого мозочка; батько мій більше схилявся до цієї останньої думки.
Він стверджував, що після належного уваги, яку слід приділити акту продовження роду людського, що вимагає найбільшої зосередженості, оскільки в нім закладається основа того незбагненного поєднання, в якому сполучені розум, пам’ять, фантазія, красномовство і те, що зазвичай позначається словами «хороші природні здібності», – що зараз же після цього і після вибору християнського імені, які дві речі є основними і найдієвішими причинами всього; – що третьою причиною або, вірніше, тим, що в логіці називається causa sіne qua non і без чого все, що було зроблено, не має ніякого значення, – є оберігання цієї ніжної та тонкої тканини від ушкоджень, що зазвичай заподіюються їй сильним стисненням і пом’яттям голови новонародженого, якого вона незмінно зазнає при безглуздому способі виведення нас на світло названим органом уперед.
– Це вимагає пояснення.
Батько мій, що любив порпатись у всяких книгах, заглянувши одного дня в Lіthopaedus Senonensіs de partu dіffіcіlі, видану Адріаном Смельфготом, виявив, що м’якість і податливість голови дитини при пологах, коли кістки черепа ще не скріплені швами, такі, – що завдяки потугам породіллі, які у важких випадках дорівнюють, середнім числом, тиску на горизонтальну площину чотирьохсот сімдесяти комерційних фунтів, – вищезгадана голова в сорока дев’яти випадках із п’ятдесяти сплющується й набуває форми довгастого конічного шматка тіста, на зразок тих балабушок, із яких кондитери роблять пироги. – Боже милосердний! – вигукнув батько, – які жахливі руйнування мусить це виробляти в нескінченно тонкій і ніжній тканині мозочка! Або якщо існує той сік, про який говорить Боррі, – хіба цього не достатньо, щоб перетворити прозору на світі рідину на каламутну бурду?
Але страхи його зросли ще більше, коли він дізнався, що сила ця, яка діє просто на верхівку голови, не лише ушкоджує сам мозок або cerebrum, – але неодмінно також тисне і пхає його у напрямку мозочка, тобто просто до сідниці розуму. – Ангели і сили небесні, обороніть нас! – закричав батько, – хіба в змозі чия‑небудь душа витримати такий струс? – Не мудро, що розумова тканина така розірвана й роздерта, як ми це спостерігаємо, і що стільки наших ліпших голів не кращі за сплутані мотки шовку, – така всередині у них мішанина, – такий бедлам.
Але коли батько почав читати далі й дізнався, що, перевернувши дитину догори ногами, – річ неважка для досвідченого акушера, – і витягнувши її за ноги, – ми створимо умови, за яких уже не мозок тиснутиме на мозочок, а навпаки, мозочок на мозок, од чого шкоди не буде, – Господи боже! – вигукнув він, – та либонь увесь світ у змові, щоб вибити даровану нам Богом дрібку розуму, – в змову залучені навіть професори повивального мистецтва. – Чи не однаково, яким кінцем з’явиться на світ мій син, аби потім усе йшло благополучно і його мозочок уникнув ушкоджень!
Така вже природа гіпотези: як тільки людина її придумала, вона з усього добуває для себе поживу і з самого свого зародження зазвичай зміцнюється за рахунок усього, що ми бачимо, чуємо, читаємо або розуміємо. Річ великої важливості.
Батько виношував вищевикладену гіпотезу всього тільки місяць, а вже майже не було такого вияву дурості чи геніальності, якого він не міг би без утруднення пояснити з її допомогою; – йому стало, наприклад, зрозуміло, чому старші сини бувають зазвичай найтупоголовішими в сім’ї. – Нещасні, – казав він, – їм довелося прокладати шлях для здібностей молодших братів. – Його гіпотеза розкривала загадку існування дурнів і потворних голів, – показуючи a prіorі, що інакше й бути не могло, – якщо тільки… не знаю вже що. Вона чудово пояснювала гостроту азіатського генія, а також більшу жвавість розуму й більшу прозорливість, спостережувані в більш теплих кліматах; не за допомогою розпливчатих і заяложених посилань на ясніше небо, на більшу кількість сонячного світла і тому подібне – бо все це, звідкіля знати, могло б своєю крайністю викликати також розрідження та розслаблення душевних здібностей, звести їх до нуля, – на зразок того як у холодніших поясах, унаслідок протилежної крайності, здібності наші важчають; – ні, батько брав вихідним пунктом першоджерело цього явища; – показував, що в тепліших кліматах природа обійшлася ласкавіше з прекрасною половиною роду людського, – щедріше нагородивши її радощами, – і більшою мірою позбавивши від страждань, унаслідок чого тиск і протидія верхівки черепа бувають там такі нікчемні, що мозочок залишається абсолютно неушкодженим; – він навіть думав, що за нормальних пологів жодна ниточка в нім не розривається і не заплутується, – значить, душа може поводитись, як їй подобається.
Коли батько дійшов до цього часу, – яке яскраве світло пролили на його гіпотези відомості про кесарів розтин і про великих геніїв, які благополучно з’явилися на світ із його допомогою! – Тут ви бачите, – казав він, – абсолютно неушкоджений сенсорій; – відсутність усякого тиску тазу на голову; – ніяких поштовхів мозку на мозочок ні з боку os pubіs, ні з боку os coxygіs, – а тепер, запитую я вас, які були щасливі наслідки? Чого вартий, сер, один Юлій Цезар, що дав цій операції своє ім’я; – або Гермес Трісмегіст, який народився в такий спосіб навіть раніше, ніж її було найменовано; – або Сципіон Африканський; – або Манлій Торкват; – або наш Едуард Шостий, який, коли б прожив він довше, зробив би таку ж честь моїй гіпотезі. – Люди ці, разом із безліччю інших, що посідають високе місце в анналах слави, – всі з’явилися на світ, сер, бічним шляхом.
Надріз черевної порожнини або матки шість тижнів не виходив із голови мого батька; – він десь вичитав і перейнявся переконанням, що рани під ложечку і в матку не смертельні; – таким чином черево матері відмінно може бути розітнуто, щоб вийняти дитину. – Одного дня він заговорив про це з моєю матір’ю, – просто так, узагалі; – але, побачивши, що вона зблідла, як полотно, лише при згадці про таку річ, – визнав за краще припинити з нею розмову, незважаючи на величезні надії, що покладалися ним на цю операцію; – досить буде, – вирішив він, – захоплюватися нишком тим, що марно було, на його думку, пропонувати іншим.
Така була гіпотеза містера Шенді, мого батька; відносно цієї гіпотези мені залишається тільки додати, що братик мій Бобі робив їй стільки ж честі (я змовчу про те, скільки честі робив він нашій сім’ї), як і будь‑який із щойно перерахованих великих героїв. – Річ у тому, що він не лише був хрещений, як я вам казав, але й народився у відсутність батька, що від’їжджав до Епсома, – до того ж був первістком у моєї матері, – з’явився на світ головою вперед – і виявився потім хлопчиком напрочуд нетямущим, – усе це не могло не зміцнити батька на його думці; зазнавши невдачі при підході з одного кінця, він вирішив підступитися з іншого.
Тут нічого було чекати допомоги від стану повитух, які не люблять звертати з уторованого шляху, – не дивно, що батько схилився на користь людини науки, з якою йому легше було порозумітися.
З усіх людей на світі лікар Слоп був найбільш підходящим для цілей мого батька; – бо хоча випробуваною його зброєю були нещодавно винайдені ним щипці, що були, за його твердженням, найнадійнішим інструментом для допомоги при пологах, – проте він, мабуть, упустив у своїй книзі декілька слів на користь речі, яка так сильно займала уяву мого батька; – щоправда, кажучи про витягання немовляти за ноги, він мав на увазі не благо душі його, яке передбачала теорія мого батька, – а керувався чисто акушерськими міркуваннями.
Сказаного вистачатиме для пояснення коаліції між батьком і лікарем Слопом у подальшій розмові, яка досить різко спрямована була проти дядька Тобі. – Яким чином неписьменна людина, керуючись тільки здоровим глуздом, могла встояти проти двох мужів науки, що об’єдналися, – майже незбагненно. – Ви можете будувати із цього приводу припущення, якщо хочете, – і позаяк уже уява ваша розігралося, ви можете ще більше її пришпорити і надати право їй відкрити, через які причини та дії, за яких законів природи могло статися, що дядько Тобі завдячував своєю соромливістю рані в паху. – Ви можете побудувати яку завгодно гіпотезу для пояснення втрати мною носа внаслідок шлюбного договору між моїми батьками – і показати світу, як могло статися, що мені випало нещастя називатися Трістрамом, наперекір гіпотезі мого батька і бажанню всієї нашої сім’ї, не виключаючи хрещених батьків і матерів. – Усі ці ще не розплутані питання, разом із п’ятьма десятками інших, ви можете спробувати вирішити, якщо у вас є час; – але я заздалегідь кажу вам, що це буде марна праця, – бо ні мудрий Алкіз, чарівник із Дона Бельяніса Грецького, ні не менш знаменита Урганда, його чарівниця дружина (якби вони були живі) не могли б і на милю підійти до істини.
Нехай тому читач зволить почекати повного роз’яснення всіх цих питань до майбутнього року, – коли відкриється ряд речей, про які він і не підозрює.

Том ІІІ

Multіtudіnіs іmperіtae non formіdo judіcіa; meіs tamen, rogo, parcant opusculіs – іn quіbus fuіt proposіtі semper, a jocіs ad serіa, a serііs vіcіssіm ad jocos transіre.
Іoan. Saresberіensіs, Epіscopus Lugdun

Розділ І

– Бажав би я, лікарю Слоп, – мовив дядько Тобі (повторюючи лікареві Слопу своє бажання з великим жаром і жвавістю, ніж він його висловив уперше) – бажав би я, лікарю Слоп, – мовив дядько Тобі, – щоб ви бачили, які величезні армії були у нас у Фландрії.
Бажання дядька Тобі зробило лікареві Слопу погану послугу, чого ніколи і в помислах не було у мого дядька, – воно його збентежило, сер, – думки доктора спершу змішалися, потім утекли, так що він був абсолютно безсилий знову їх зібрати.
У всяких суперечках, – між чоловіками або між жінками, – стосуються вони честі, вигоди чи любові, – нічого немає небезпечніше, мадам, аніж бажання, що приходить ось так ненавмисно звідкись зі сторони. Найвірніший, узагалі кажучи, спосіб знесилити таке адресоване вам бажання полягає в тому, щоб цю ж хвилину стати на ноги – і, у свою чергу, побажати хотію́ що‑небудь рівноцінне. – Швидко вирівнявши таким чином рахунок, ви залишаєтесь як були, – часом навіть придбаєте вигідніше положення для нападу.
Це буде повністю мною роз’яснено в розділі про бажання. –
Лікареві Слопу цей спосіб захисту був незрозумілий, – лікар був збитий з пантелику, і суперечка припинилася на цілі чотири хвилини з половиною; п’ять хвилин були б для нього згубні. – Батько помітив небезпеку, – суперечка ця була однією з найцікавіших суперечок у світі: «З головою або без голови народиться немовля, предмет його молитов і турбот»? – він мовчав до останньої секунди, чекаючи, щоб лікар Слоп, до якого адресовано було бажання, скористався своїм правом його повернути; але примітивши, повторюю, що лікар зніяковів і втупився розгубленими, порожніми очима, як це властиво буває збитим з пантелику людям, – спочатку в дядька Тобі – потім у нього самого – потім угору – потім униз – потім на схід – потім на північний схід і так далі, – пробіг поглядом уздовж плінтуса стінної обшивки, аж поки досяг протилежного румба компаса, – після чого почав рахувати мідні цвяшки на ручці свого крісла, – примітивши це, батько розсудив, що не можна більше втрачати час із дядьком Тобі, і поновив бесіду таким чином.

Розділ ІІ

«– Які величезні армії були у нас у Фландрії!»
– Брате Тобі, – заперечив батько, знімаючи з голови перуку правою рукою, а лівою витягаючи з правої кишені свого каптана смугасту індійську хустку, щоб утирати нею голову під час обговорення питання з дядьком Тобі. –
– Спосіб дій мого батька в цьому випадку заслуговував, мені здається, великого осуду; ось вам мої міркування із цього приводу.
Питання, на вигляд не важливіші, ніж питання: «Правою чи лівою рукою батько мав зняти свою перуку»? – сіяли смуту в найбільших державах і хитали корони на головах монархів, які ними управляли. – Чи треба, одначе, говорити вам, сер, що обставини, якими оточена кожна річ на цьому світі, дають кожній речі на цьому світі величину та форму, – і, стискуючи її або даючи їй простір, то сяк, то так, роблять річ тим, що вона є, – великою – маленькою – гарною – поганою – байдужою або не байдужою, як прийдеться?
Оскільки індійська хустка мого батька лежала в правій кишені його каптана, то він жодним чином не мусив давати яку‑небудь роботу правій своїй руці: навпаки, замість того щоб знімати нею перуку, йому б слід було доручити це лівій руці; тоді, якби цілком зрозуміла потреба витерти собі голову спонукала його взяти хустку, йому варто було б тільки опустити праву руку в праву кишеню каптана й вийняти хустку; – він це міг би зробити без усякого зусилля, без щонайменшого потворного напруження яких‑небудь сухожиль або м’язів на обличчі своєму й на всьому тілі.
У цьому випадку (хіба тільки батько мій надумався б поставити себе в смішне становище, судорожно затиснувши перуку в лівій руці – або роблячи ліктем чи під передпліччям який‑небудь безглуздий кут) – уся його поза була б спокійною – природною – невимушеною: сам Рейнолдс, який так сильно і приємно пише, міг би його написати у такому вигляді.
Ну, а так, як розпорядився собою мій батько, – ви тільки подивіться, як диявольськи перекосив усю свою фігуру мій батько.
– Наприкінці правління королеви Анни, на початку правління короля Георга Першого – «кишені прорізувалися дуже низько на полах каптанів» . – Мені нічого до цього додати – сам батько зла, хоч би він потрудився цілий місяць, і той не міг би придумати гіршої моди для людини в становищі мого батька.

Розділ ІІІ

Не легка це справа за правління якого завгодно короля (хіба тільки ви такий же худий підданий, як і я) добратися лівою рукою по діагоналі через усе ваше тіло до дна вашої правої кишені каптана. – А тисяча сімсот вісімнадцятого року, коли це сталося, зробити це було надзвичайне важко; отже дядькові Тобі, коли він помітив косі зигзаги апрошів мого батька у напрямку до кишені, миттєво спали на думку зигзаги, які сам він проробляв, за службовим обов’язком, перед воротами Святого Миколая. – Думку ця до такої міри відвернула його увагу від предмета суперечки, що він простягнув уже праву руку до дзвоника, щоб викликати Тріма і послати його за мапою Намюра, а також звичайним і пропорційним циркулем, так йому захотілося виміряти вхідні кути траверсів цієї атаки, – особливо ж той, біля якого він дістав свою рану в паху.
Батько нахмурив брови, і коли він їх нахмурив, уся кров його тіла, здавалось, кинулася йому в обличчя – дядько Тобі миттєво зіскочив із коня.
– А я й не знав, що ваш дядько Тобі сидів верхи. –

Розділ ІV

Тіло людини та її душа, я це кажу з найбільшою до них пошаною, в точності схожі на камзол і підкладку камзола; – зімніть камзол, – ви зімнете його підкладку. Є, проте, один безперечний виняток із цього правила, а саме, коли вам пощастило придбати камзол із проклеєної тафти з підкладкою з тонкого флорентійського або перського шовку.
Зенон, Клеанф, Діоген Вавилонський, Діонісій Гераклеот, Антипатр, Панецій і Посидоній серед греків; – Катон, Варрон і Сенека серед римлян; – Пантен, Климент Александрійський і Монтень серед християн, та десятків три дуже добрих, чесних і безтурботних шендіанців, імені яких не згадаю, – всі стверджували, що камзоли їхні зшиті саме так; – ви можете м’яти і зім’яти у них верх, складати його вздовж і впоперек, шарпати і розшарпати на шматки; – словом, можете з нього знущатися скільки вам заманеться, підкладка при цьому нітрохи не постраждає, хоч що б ви з ним витворяли.
Я гадаю по совісті, що і мій камзол зшитий як‑небудь так: – адже ніколи нещасному камзолу стільки не діставалося, скільки витерпів мій за останні дев’ять місяців; – а тим часом я заявляю, що підкладка його, – скільки я можу тямити в цій справі, – ні на три пенси не втратила своєї ціни; – трахтах, бух‑бах, дінь‑дон, як вони мені його обробили спереду і ззаду, косо й криво, вздовж і впоперек! – коли б у моїй підкладці було хоч трохи клейкості, – Господи Боже! давно б уже її було протерто й розтерзано до нитки.
– Ви, панове щомісячні оглядачі! – Як зважилися ви настільки пошматувати і почикрижити мій камзол? – Звідкіля ви знали, що не пошматуєте також і його підкладки?
Від щирого серця і від усієї душі доручаю я вас і діла ваші заступництву істоти, яка нікому з нас зла не зробить, – так хай благословить вас Бог; – а тільки якщо хто‑небудь із вас у найближчому місяці вискалить зуби і почне рвати і метати, ганьблячи мене, як робили інші в минулому травні (коли, пам’ятається, погода була дуже жарка), – не прогнівайтеся, якщо я знову спокійно пройду повз вас, – бо я твердо вирішив, поки я живий і пишу (що для мене одне і те ж), ніколи не звертатися до поважних джентльменів із грубішими розмовами або побажаннями, ніж ті, з якими колись дядько Тобі звернувся до мухи, що дзижчала у нього під носом протягом усього обіду: – «Забирайся, – забирайся з богом, бідолахо, – сказав він, – навіщо мені тебе кривдити? Світ великий, у ньому знайдеться доволі місця і для тебе і для мене».

Розділ V

Кожна людина, що розсудливо міркує, мадам, помітивши надзвичайний приплив крові до обличчя мого батька, – внаслідок якого (бо вся кров його тіла, здавалось, як я вже сказав, кинулася йому в обличчя) він почервонів, художницьки й науково висловлюючись, на шість з половиною тонів, якщо не на цілу октаву, густіше натурального свого кольору; – кожна людина, мадам, за винятком дядька Тобі, помітивши це, а також суворо нахмурені брови мого батька та химерно викривлене його тіло під час цієї операції, – дійшла б висновку, що батько мій розлючений; а дійшовши такого висновку, – якщо він любитель гармонії, що її створюють два такі інструменти, настроєні в один тон, – миттю підкрутив би свої струни; – а коли вже сам біс вирвався б на волю – всю п’єсу, мадам, було б зіграно подібно до сіксти Авізона‑Скарлатті – con furіa – у нестямі. – Змилосердьтеся! – Яке може мати відношення до гармонії con furіa, – con strepіto – або інше сум’яття, хоч як би воно називалося?
Кожна людина, повторюю, мадам, за винятком дядька Тобі, що по доброті сердечній тлумачив кожен рух тіла в найсприятливішому сенсі, який тільки воно допускало, дійшов би висновку, що батько мій розгніваний, і на додачу засудив би його. Дядько Тобі засудив тільки кравця, що зробив так низько кишеню; – ось чому він спокійно сидів, аж поки батькові моєму вдалося дістати хустку, і ввесь час із невимовною доброзичливістю дивився йому в обличчя, – мій батько нарешті заговорив, ведучи далі свою мову.

Розділ VІ

«Які величезні армії були у вас у Фландрії!»
– Брате Тобі, – сказав мій батько, – я вважаю тебе чесною людиною, добрішої і прямодушнішої якої Бог іще не створював; – і не твоя провина, що всі діти, які були, будуть, можуть бути або мають бути зачаті, з’являються на світ головою вперед; – але повір мені, дорогий Тобі, випадковостей, які неминуче їх підстерігають у хвилину зачаття, – хоча вони, по‑моєму, цілком заслуговують на уважне ставлення, – а також небезпек і перешкод, якими бувають оточені наші діти після того, як вони вийшли на світ, більш ніж достатньо, – немає чого тому піддавати їх непотрібним небезпекам ще і в той час, коли вони туди виходять. – Хіба ці небезпеки, – сказав дядько Тобі, кладучи батькові руку на коліно й допитливо дивлячись йому у вічі, очікуючи відповіді, – хіба ці небезпеки нині збільшилися, брате, в порівнянні з минулим часом? – Братику Тобі, – відповів батько, – тільки б дитина була чесно зачата, народилася живою та здоровою й мати оклигала після пологів, – а далі предки наші ніколи не заглядали. – Дядько Тобі миттєво прибрав руку з коліна мого батька, м’яко відкинувся на спинку крісла, задер голову настільки, щоб бачити карниз біля стелі, після чого, наказавши ланитним своїм м’язам уздовж щік і кільцевому м’язу навколо губ виконати їх обов’язок, – став насвистувати Ліллібуллеро.

Розділ VІІ

Поки дядько Тобі насвистував моєму батькові Ліллібуллеро, лікар Слоп несамовито тупав ногами, на всі заставки лаючи та проклинаючи Обадію. – Вам було б дуже корисно його послухати, сер, це назавжди б вас вилікувало від паскудної звички лаятися. – Ось чому я вирішив розповісти вам усе, як було.
Служниця лікаря Слопа, вручаючи Обадії зелений байковий мішок з інструментами свого пана, дуже настійно просила просунути голову й одну руку через вірьовки, так, аби в дорозі мішок висів у нього через плече; для цього, розв’язавши петлю, щоб подовжити вірьовки, вона без подальшого клопоту допомогла його приладнати. Проте отвір мішка виявився тоді якоюсь мірою незахищеним; побоюючись, аби при тій швидкості, яку Обадія погрожував розвинути, скачучи назад, що‑небудь не випало з мішка, вони вирішили знову його зняти і з великою ретельністю й сумлінністю міцно зв’язали обидва кінці вірьовки (стягнувши ними спочатку отвір мішка) за допомогою півдюжини тугих вузлів, кожен із яких Обадія для більшої надійності закрутив і затягнув з усієї сили.
Мети, яку собі поставили Обадія і служниця, було таким чином досягнуто, але це не допомогло проти інших зол, ні ним, ні нею не передбачених. Хоч як туго зав’язаний був зверху мішок, проте (завдяки його конічній формі) для інструментів залишалося на дні його досить місця, щоб рухатися назад і вперед, і ледве тільки Обадія пустився з ним риссю, як tіre‑tête, щипці й шприц так відчайдушно заторохтіли, що, напевно, перелякали б і змусили б тікати Гіменея, якби той надумався прогулятися в цих краях; а коли Обадія додав ходу і спробував підняти упряжного коня з рисі на повний галоп, – Боже ти мій, сер, яке неймовірне здійнялося дзвоніння!
Оскільки Обадія був одружений і мав трьох дітей – мерзенність розпусти і багато інших поганих політичних наслідків цього деренчання жодного разу не спали йому на думку, – однак у нього було своє заперечення, особистого характеру, яке він вважав особливо вагомим, як це часто буває з найбільшими патріотами, – «Бідолашний хлопець, сер, не в змозі був чути власний свист» .

Розділ VІІІ

Над усією інструментальною музикою, яку він із собою віз, Обадія віддавав перевагу музиці духовій, – тому йому довелося ґрунтовно поміркувати, придумуючи, як би поставити себе в такі умови, щоб можна було нею насолоджуватися.
В усіх утрудненнях (за винятком музичних), із яких можна виплутатися за допомогою шматка вірьовки, – ніщо не спадає нам на думку з такою легкістю, як шнурок на нашому капелюсі: – філософія цього явища цілком очевидна – я не вважаю за потрібне в неї заглиблюватися.
Оскільки випадок Обадії був мішаний, – зауважте, панове, – я кажу: мішаний; бо він був гінекологічний, – кошільічний, клістиричний, папістичний і – оскільки в справі брав участь упряжний кінь – кабалістичний – і лише частково мелодичний, – Обадія без усякого вагання скористався першим засобом, що нагодився йому: – схопивши однією рукою мішок із інструментами і міцно його затиснувши в ній, він уклав у зуби великим і вказівним пальцями іншої руки кінчик шнурка зі свого капелюха і спустив цю руку до середини шнурка, – після чого міцно перев’язав мішок навхрест із одного кінця до другого (як ми ув’язуємо скриню) такою безліччю переплутаних на всі боки оборотів з тугими вузлами скрізь, де шнурки схрещувалися, – що лікарю Слопу знадобилося б, принаймні, три п’ятих терпіння Іова, щоб усе це розмотати. – Я по совісті гадаю, що якби тільки Природа виявила, як із нею це буває, спритність і схильна була до такого змагання – і лікар Слоп чесно почав би його разом із нею, – немає на світі людини, яка, бачачи мішок і все, що з ним проробив Обадія, – а також знаючи, яку величезну швидкість здатна розвинути, коли вона вважає за потрібне, ця богиня, – зберіг би в думці своїй щонайменший сумнів – хто з них вийде переможцем. Моя мати, мадам, безумовно розродилась би скоріше, ніж зелений мішок, – на двадцять вузлів принаймні. – Іграшка нікчемних випадковостей – ось хто ти, Трістрам Шенді! і завжди таким будеш! Якби змагання це для блага твого відбулось, а було п’ятдесят шансів проти одного, що воно відбудеться, – справи твої не були б такі придавлені (принаймні, внаслідок придавленості твого носа), як вийшло насправді; так само благополуччя дому твого та можливості його домогтися, що так часто тобі випадали протягом твого життя, не були б так часто, так прикро, так ганебно, так безповоротно упущені, – як ти вимушений був їх упустити; – але все це закінчено, – все, окрім звіту про них, який, проте, не може бути зроблено допитливим читачам, аж поки я з’явлюся на світ.

Розділ ІX

Великі уми сходяться: ледве тільки лікар Слоп кинув погляд на свій мішок (що він зробив не перш, ніж суперечка з дядьком Тобі про повивальне мистецтво йому про нього нагадала) – як ця сама думка прийшла йому в голову. – Слава Богу, – сказав він (сам до себе), – що місіс Шенді так важко доводиться, – інакше вона встигла б сім разів народити раніше, ніж половина цих вузлів могла бути розв’язана. – Але тут потрібно розрізняти – думка ця тільки плавала в голові лікаря Слопа, без вітрил і без баласту, як просте припущення, мільйони таких думок, як відомо вашій милості, щодня спокійно плавають у тонкій рідині людського розуміння, не виносячись ні вперед, ні назад, аж поки який‑небудь легкий порив пристрасті або користі прижене їх до того чи іншого краю.
Раптовий тупіт у кімнаті нагорі, біля ліжка моєї матері, зробив припущенню доктора послугу, про яку я говорю. – От нещастя, – мовив лікар Слоп; – якщо я не покваплюся, зі мною дійсно так і станеться, як я припустив.

Розділ X

У випадку вузлів , – я передусім не бажав би бути зрозумілим так, ніби я під ними маю на увазі затяжні петлі, – тому що впродовж «мого життя і думок» – думки мої про них доречніше буде висловити, коли я торкнуся катастрофи з моїм двоюрідним дідом, містером Гаммондом Шенді, – маленькою людиною, – але з багатою фантазією: – він уплутався в змову герцога Монмута; – я також не маю тут на увазі вузлів того особливого виду, які називаються бантами; – для їх розв’язування вимагається так мало спритності, мистецтва або терпіння, що говорити про них було б нижче моєї гідності. – Ні, під вузлами, про які я веду мову, повірте мені, ваші преподобія, я розумію добротні, чесні, диявольськи тугі, міцні вузли, затягнуті bona fіde, як це зробив Обадія, – вузли, в яких немає ніякої хитрості, на зразок здвоювання вірьовки та протягування обох її кінців через annulus чи петлю, утворену вторинним їх сплетенням, – аби їх можна було спустити і розв’язати за допомогою – Сподіваюся, ви мене розумієте.
Отже, у випадку цих вузлів і різних перешкод, які, з дозволу ваших преподобій, вони кидають нам під ноги на життєвому шляху, – кожна нетерпляча людина може вихопити свій складаний ніж і їх розрізати. – Це неправильно. Повірте, панове, найбездоганніший спосіб, приписуваний нам і розумом і совістю, – прикласти до них наші зуби або наші пальці. – Лікар Слоп утратив свої зуби, – улюблений його інструмент, коли він одного дня, при важких пологах, витягаючи його, невірно направив або погано приладнав, – улюблений його інструмент, невдало ковзнувши, вибив докторові руків’ям три кращі зуби; – він спробував було пустити в хід пальці – та ба! нігті на його вказівних і великих пальцях були коротко обстрижені. – Дідько б його забрав! Я ніяк не можу з ним упоратися, – закричав лікар Слоп. – Тупіт над головою біля ліжка моєї матері посилився. – Чума б його напала, цього неробу! Ні за що мені не розплутати цих вузлів. – Моя мати застогнала. – Позичте мені ваш складаний ніж – треба ж мені нарешті розрізати ці вузли – фе! – тьху! – Господи, я розрізав собі великий палець до самої кістки! – Прокляття цьому бовдурові – якщо немає іншого акушера на п’ятдесят миль кругом – мене доведено до непридатності цього разу – щоб цього мерзотника повісили – щоб його розстріляли – щоб усі чорти в пеклі взялися за цього телепня. –
Мій батько ставився до Обадії з великою повагою і терпіти не міг слухати, коли його лаяли таким чином, – він, крім того, ставився з деякою пошаною до самого себе – і теж не переносив, коли з ним обходились образливо.
Якби обрізав собі лікар Слоп що‑небудь інше, тільки не великий палець – батько залишив би це без уваги – взяла б гору його розсудливість; але у становищі, що склалося, він вирішив узяти реванш.
– Малі прокляття, лікарю Слоп, при великих невдачах, – сказав батько (висловивши спершу лікареві співчуття з нагоди нещастя, що спіткало його), – лише марна трата наших сил і душевного здоров’я. – Я з вами згоден, – відповів лікар Слоп. – Це однаково що стріляти бекасинником по бастіону, – зауважив дядько Тобі (переставши насвистувати). – Такі прокляття, – вів далі батько, – тільки хвилюють вашу кров – не приносячи нам ніякого полегшення; – що стосується мене, то я рідко сварюсь або проклинаю – я вважаю, що це погано, – але якщо вже ненароком це зі мною трапляється, я зазвичай настільки зберігаю цілковите самовладання (– Правильно, – сказав дядько Тобі), що примушую лайку служити моїм цілям – тобто я сварюся, аж поки відчую полегшення. Втім, людина мудра та справедлива завжди намагатиметься розміряти кількість жовчі, якій вона дає таким чином вихід, не лише з мірою свого збудження – але також із величиною та зловмисністю обрáзи, на яку жовч її має вилитися. – Тільки умисні обрáзи завдають болю , – зауважив дядько Тобі. – З цієї причини, – вів далі батько з істинно сервантесівською поважністю, – я сповнений найбільшої пошани до одного джентльмена, який, не покладаючись на свою помірність у цій справі, сів і вигадав (на дозвіллі, звичайно) формули проклять, відповідних для будь‑якого випадку, з яким міг він зустрітися, починаючи від найнезначніших і до найтяжчих із образ, – формули ці були ним ретельно зважені, і він міг на них покластися, чому і тримав завжди під рукою на каміні, готовими до вживання. – Я ніколи не припускав, – мовив лікар Слоп, – щоб така річ могла кому‑небудь спасти на думку, – а ще менш, аби вона була ким‑небудь здійснена. – Даруйте, будь ласка, – відповів батько: – ще сьогодні вранці я читав один із таких творів братові Тобі, коли він розливав чай, – щоправда, я ним не скористався – він лежить онде на полиці над моєю головою; – але якщо пам’ять мене не зраджує, річ ця занадто сильна для порізу пальця. – Зовсім ні, – сказав лікар Слоп. – Дідько б забрав цього неробу. – У такому разі, – відповів батько, – документ увесь до ваших послуг, лікарю Слоп, – за умови, що ви його прочитаєте вголос. – З цими словами він підвівся і дістав формулу відлучення римської церкви (батькові моєму, аматорові колекціонувати курйози, вдалося дістати копію з неї з церковної книги Рочестерського собору), написану єпископом Ернульфом. – З виразом граничної серйозності в погляді та в голосі, здатним розчулити самого Ернульфа, – він вручив її лікареві Слопу. – Лікар Слоп обмотав свій палець кутиком носової хустки і з перекошеним обличчям, але ні про що не підозрюючи, прочитав уголос таке – дядько Тобі тим часом з усієї сили насвистував Ліллібуллеро.

Розділ XІ

Textus de Ecclesіa Roffensі, per Ernulfum Epіscopum 

CAPUT XXV

Excommunіcatіo

Рочестерська збірка, складена єпископом Ернульфом
Відлучення

«Владою всемогутнього Бога, Отця, Сина і Духа Святого, й усіх святих, святої і непорочної Богородиці Діви Марії». Я гадаю, немає необхідності читати вголос, – сказав лікар Слоп, опускаючи папір собі на коліна і звертаючись до мого батька, – адже ви його зовсім нещодавно читали, сер, – а капітан Шенді, мабуть, не дуже схильний слухати – я спокійно можу тому прочитати його сам собі. – Це суперечить нашій домовленості, – не погодився батько, – а крім того, там є щось настільки навіжене, особливо в останній частині, що мені було б шкода позбутися задоволення прослухати повторно. – Лікареві Слопу це зовсім не подобалося, – але оскільки дядько Тобі висловив у цю хвилину готовність припинити свист і прочитати документ сам, – то лікар Слоп вирішив, що краще вже він читатиме під прикриттям свисту дядька Тобі – ніж надасть це дядькові Тобі без такого супроводу; – і ось, піднявши папір вище і тримаючи його на рівні обличчя, щоб приховати свою досаду, – він прочитав уголос таке – а дядько Тобі продовжував насвистувати Ліллібуллеро, хоча і не так голосно, як раніше.
«Владою всемогутнього Бога, Отця, Сина і Духа Святого, і непорочної Богородиці Діви Марії, й усіх небесних сил, ангелів, архангелів, престолів, панувань, володарювань, херувимів і серафимів, і всіх святих патріархів, пророків, і всіх святих апостолів і євангелістів, і святих праведників, які одні тільки удостоєні співати перед лицем Агнця новий гімн, і святих мучеників, і святих сповідників, і святих дів, і всіх святих і обранців Божих, – нехай буде він (Обадія) проклятий (за те, що зав’язав ці вузли). – Відлучаємо лиходія і грішника та проклинаємо і виганяємо за поріг святої церкви всемогутнього Бога, аби його віддано було на вічні муки з Дафаном і Авіроном і з усіма, хто говорить Господові Богові: одійди від нас, бо ми не хочемо знати шляхів твоїх. І як вогонь загашається водою, так нехай загасне світло його до скону віків, якщо він (Обадія) не покається (у тому, що зав’язав вузли) і не загладить (провини своєї). Амінь.
«Нехай прокляне його Бог Отець, що створив людину! – Нехай прокляне його Син Божий, що постраждав за нас! – Нехай прокляне його (Обадію) Дух Святий, посланий нам у святому хрещенні! – Нехай прокляне його святий хрест, на який зійшов заради нашого порятунку Христос, восторжествувавши над ворогом своїм!
«Нехай прокляне його свята Богородиця і Приснодіва Марія! – Нехай прокляне його святий Михайло, заступник святих душ! – Нехай проклянуть його всі ангели і архангели, начала і влада й усі воїнства небесні». (Наші воїнства у Фландрії були ач які вдатні на прокляття, – вигукнув дядько Тобі, – але їх прокляття ніщо в порівнянні з цим. – У мене б не вистачило духу проклясти таким чином навіть собаку.)
«Нехай прокляне його преславний сонм патріархів і пророків! – Нехай проклянуть його святий Іван Предтеча і хреститель Господній, і святі Петро і Павло, і святий Андрій, і всі Христові апостоли, й інші учні його, а також чотири євангелісти, що проповіддю своєю навернули до істинної віри всесвіт! – Нехай прокляне його (Обадію) чудова рать мучеників і сповідників, які догодили Богові добрими своїми справами!
«Нехай прокляне його хор священних дів, які заради слави Христової знехтували суєту мирську! – Нехай проклянуть його всі святі, що від початку світу і до скону віку здобули благовоління Боже!
«Нехай проклянуть його (Обадію) або її (чи будь‑кого, хто доклав руку до зав’язування цих вузлів) небеса і земля й усе, що на них є святого!
«Нехай буде він (Обадія) проклятий, хоч де б він перебував – у будинку чи в стайні, в саду чи в полі, на великій дорозі чи на глухій стежині, в лісі, чи у воді, чи в храмі! ‑
«Нехай буде він проклятий за життя і в хвилину смерті!» (Тут дядько Тобі, скориставшись половинною нотою в другому такті своєї арії, тримав її безперервно до самого кінця фрази, – тоді як лікар Слоп весь цей час виводив густим басом свою руладу проклять.) «Нехай буде він проклятий за їжею і за питвом, голодний, спраглий, постувальник, засипущий, сплячий, безсонний, ходячий, стоячий, сидячий, лежачий, працюючий, відпочиваючий, такий, що мочиться, випорожнюється і кровоточить!
«Нехай буде він (Обадія) проклятий в усіх здатностях свого тіла!
«Нехай буде він проклятий зовні й усередині!
«Нехай буде він проклятий у волоссі голови своєї! – Нехай буде він проклятий у мозку своєму і в тім’ї» (– Це важке прокляття, – зауважив мій батько), «у скронях, у лобі, у вухах, у бровах, ув очах, у щоках, у щелепах, у ніздрях, у зубах, як передніх, так і кутніх, у губах, у гортані, у плечах, у зап’ястках, у руках і в кистях рук, у пальцях!
«Нехай буде він проклятий у вустах своїх, у грудях, у серці і в усіх нутрощах до самого шлунка!
«Нехай буде він проклятий у стегнах своїх і в паху!» (– Боже борони! – вигукнув дядько Тобі), «у підкрижжі, у статевих органах» (батько похитав головою), «у стегнах, у колінах, у гомілках, у ногах і в нігтях на пальцях ніг!
«Нехай буде він проклятий в усіх суглобах і з’єднаннях членів своїх від верхівки голови до ступень ніг! Нехай не буде в нім нічого здорового!
«Нехай прокляне його Христос, син Бога живого, в усій славі величі своєї» – (Тут дядько Тобі, відкинувши назад голову, пустив жахливе, оглушливе фьюю‑ю – щось середнє між свистом і вигуком Тю‑тю! –
– Присягаюся золотою бородою Юпітера – і Юнони (якщо тільки її величність носила бороду), а також бородами інших ваших язичницьких ясновельможностей, яких, доречно зауважити, набереться не мало, якщо порахувати бороди ваших небесних богів, богів повітря й богів водяних – не кажучи вже про бороди богів міських і богів сільських чи про бороди небесних богинь, ваших дружин, і богинь пекла, ваших коханок і наложниць (знову‑таки, якщо вони носили бороди) – ті всі бороди, – говорить мені Варрон, честю ручаючись за свої слова, – зібрані разом, становили не менше тридцяти тисяч наявних борід у язичницькому господарстві, – причому кожна така борода вимагала, як законного свого права, щоб її гладили і нею присягались, – отже, всіма цими бородами, разом узятими, – присягаюсь і урочисто обіцяю, що з двох благих сутан, які становлять усе моє надбання на світі, я б віддав кращу з такою ж готовністю, як Сід Ахмет пропонував свою, – тільки за те, щоб бути присутнім при цій сцені й чути акомпанемент дядька Тобі.)
– «в усій славі величі своєї!» – вів далі лікар Слоп, – «і нехай повстануть проти нього небеса, з усіма силами, на них рухомими, та проклянуть і засудять його (Обадію), якщо він не покається і не загладить провини своєї! Амінь. Нехай буде так, – нехай буде так. Амінь».
– Признаюся, – сказав дядько Тобі, – у мене не вистачило б духу проклясти з такою злістю самого диявола. – Він же батько проклять, – заперечив лікар Слоп. – А я ні, – заперечив дядько. – Але ж він уже проклятий і засуджений довіку, – заперечив лікар Слоп.
– Шкодую про це, – сказав дядько Тобі.
Лікар Слоп витягнув губи і зібрався було повернути дядькові Тобі комплімент у вигляді його «фью‑ю‑ю» – або окличного свисту – як двері, що поспішно відчинились у наступному розділі, – поклали край цій справі.

Розділ XІІ

Нічого нам напускати на себе важливість і удавати, ніби лайки, які ми собі дозволяємо в нашій хваленій країні свободи, – наші власні, – і на тій основі, що у нас вистачає духу вимовляти їх уголос, – уявляти, ніби у нас вистачило б також розуму їх придумати.
Я беруся цю ж хвилину довести це всім на світі, за винятком знавців, – хоча я оголошую, що заперечення мої проти знавців лайки тільки такі – які я зробив би проти знавців живопису і т. д. і т. д. – уся ця компанія настільки обважена кругом і офетишена брязкальцями та дрібничками критичних зауважень, – або ж, залишаючи цю метафору, якої, до речі сказати, мені шкода, – бо я її роздобув у таких далеких краях, як береги Гвінеї, – голови їх, сер, настільки завантажені лінійками та циркулями і відчувають таку непереборну схильність прикладати їх з усякого приводу, що для геніального твору краще відразу вирушити до дідька, ніж чекати, поки вони його розтерзають і замучать до смерті.
– А як учора в театрі Гаррик виголосив свій монолог? – О, проти всяких правил, мілорд, – зовсім не рахуючись із граматикою! Між іменником і прикметникам, які мають узгоджуватися в числі, відмінку та роді, він зробив розрив ось так, – зупинившись, начебто це ще вимагалося з’ясувати, – а між називним відмінком, що, як відомо вашій ясновельможності, має керувати дієсловом, він дванадцять разів робив у епілозі паузу три і три п’ятих секунди щоразу, за секундоміром, мілорде. – Чудова граматика! – Але, розриваючи свою мову, – чи розривав він також і зміст? Хіба жести його та міміка не заповнювали порожнеч? – Хіба очі його мовчали? Ви дивились уважно? – Я дивився тільки на годинник, мілорде. – Чудовий спостерігач!
– А що ви скажете про цю нову книгу, яка чинить стільки галасу скрізь? – Ах, мілорде, вона вся перекошена, – поза всякими правилами! – жоден із її чотирьох кутів не можна назвати прямим. – У мене були в кишені лінійка та циркуль, мілорде. – Чудовий критик!
– А що стосується епічної поеми, яку ваша ясновельможність звеліли мені розглянути, – то, змірявши її довжину, ширину, висоту і глибину і звіривши дані у себе вдома з точною шкалою Боссю – я знайшов, мілорде, що вона на всіх напрямках перевищує норму. – Дивний знавець!
– А зайшли ви подивитися на велику картину, коли поверталися додому? – Жалюгідна мазанина, мілорде! І жодну групу не написано за принципом піраміди ! – а яка ціна! – Адже в ній немає і ознак колориту Тиціана – виразності Рубенса – грації Рафаеля – чистоти Доменікіно – корреджистості  Корреджо – знань Пуссена – пластичності Ґвідо – смаку Карраччі – або сміливого малюнка Анджело. – Змилосердьтеся, Бога ради! – З усіх жаргонів, якими жаргонять у цьому жаргонящому світі, – жаргон ханжів хоч і можна вважати найгіршим – найнищівнішим, однак, є жаргон критиків!
– Я готовий пройти п’ятдесят миль пішки (тому що не маю придатного верхового коня), щоб поцілувати руку людини, благородне серце якої охоче передає віжки своєї уяви до рук улюбленого письменника – і яка насолоджується читанням, не знаючи чому і не запитуючи чому.
Великий Аполлоне! якщо ти схильний дарувати – даруй мені – більшого я не прошу – лише трішечки природного гумору з іскоркою власного твого вогню в нім – і пішли Меркурія з його лінійками  та циркулями , якщо у нього знайдеться час, передати мої вітання – не важливо кому.
Так от, я беруся довести кожному, окрім знавців, що всі лайки та прокляття, якими ми розтинали повітря протягом останніх двохсот п’ятдесяти років як самобутні, – за винятком великого пальця апостола Павла – Божого м’яса і Божої риби  – лайок монархічних і притому, зважаючи на тих, хто до них удавався, зовсім непоганих: адже при королівських лайках не важливо, риба вони чи м’ясо; – за цим винятком, я стверджую, між ними немає жодної лайки або, принаймні, прокляття, які не було б тисячу разів скопійовано та перекопійовано з Ернульфа; проте, подібно до інших копій, які всі вони за силою та виразністю страшенно далекі від оригіналу! – «Прокляни тебе Боже»  – вважається непоганим прокляттям – і само по собі цілком прийнятне. – Але зіставте його з Ернульфовим – «Нехай прокляне тебе всемогутній Бог Отець – нехай прокляне тебе Бог Син – Нехай прокляне тебе Бог Дух Святий», – і ви побачите всю його нікчемність. – В Ернульфових прокляттях є щось східне, до чого нам ні за що не дотягнутися; крім того, Ернульф куди винахідливіший – він був щедріше обдарований якостями богохульника – і мав таке ґрунтовне знання людського тіла з його перетинками, нервами, зв’язками, суглобами і зчленуваннями – що, коли він проклинав, – од нього не вислизав жоден орган. – Щоправда, в манері його є деяка жорсткість – у нього, як у Мікеланджело, бракує витонченості – та зате скільки gusto!
Батько мій, який, загалом кажучи, на все дивився зовсім інакше, ніж інші люди, ні за що не хотів допустити, щоб документ цей був оригіналом. – Він розглядав скоріше Ернульфову анафему як певний кодекс проклять, у якому, за його припущенням, після занепаду проклинального мистецтва  під м’якшим управлінням одного з пап, Ернульф, за наказом його наступника, з великою вченістю і старанністю зібрав разом усі закони прокляття: – з цих самих міркувань Юстиніан, в епоху занепаду імперії, наказав своєму канцлерові Трибоніану зібрати всі римські або цивільні закони до одного кодексу, або дигести, – щоб, піддавшись іржі часу – і фатальної долі всього, що надано усній традиції, – вони не загинули назавжди для світу.
Із цієї причини батько часто стверджував, що немає такої лайки, від величної та приголомшливої божби Вільгельма Завойовника (блиском Божим ) до найнижчої лайки сміттяра (лусни твої очі ), якої не можна було б знайти в Ернульфа. – Словом, – додавав він, – хотів би я бачити людину, яка перелаяла б його.
Гіпотеза ця, подібно до більшості гіпотез мого батька, своєрідна, а також дотепна; – єдине моє заперечення проти неї те, що вона перевертає мою власну гіпотезу.

Розділ XІІІ

– Боже милостивий! – бідна пані моя ось‑ось знепритомніє – і болі її вщухли – і краплі закінчились – і склянка з ліками розбилась – і доглядачка порізала собі руку – (– А я – великий палець! – закричав лікар Слоп) – і дитина там, де вона була, – вела далі Сузанна, – і повитуха впала навзнак на ребро підставки біля каміна і так ударила собі підкрижжя, що воно в неї чорне, як ваш капелюх. – Піду подивлюся, – сказав лікар Слоп. – Воно цього не варте, – заперечила Сузанна, – ви б краще подивилися на мою пані; – але повитусі дуже б хотілося спершу вам розповісти, як іде справа, чому вона і просить вас завітати зараз же нагору і поговорити з нею.
Природа людська в усіх професіях однакова.
Повитуху щойно було піднесено над лікарем Слопом. – Він цього не витримав. – Ні, – заперечив лікар Слоп, – пристойніше було б, якби ця повитуха спустилася до мене. – Люблю субординацію, – сказав дядько Тобі, – коли б не було її, не знаю, що трапилося б після взяття Лілля з гарнізоном Гента під час голодного заколоту в десятому році. – Я теж, – підхопив лікар Слоп (пародіюючи зауваження дядька Тобі, що скочив на свого коника, хоча і його коник, не гірше за дядькового, закусив вудила), – не знаю, капітане Шенді, що сталося б із нашим гарнізоном нагорі посеред заколоту й гармидеру, що зчинилися, здається, там зараз, якби не субординація моїх пальців по відношенню до ****** – застосування яких, сер, при нещасті, яке спіткало мене, випадає так à propos, що, коли б не було їх, поріз мого великого пальця, мабуть, відчувався б родиною Шенді доти, поки родина Шенді існує на світі.

Розділ XІV

Повернімося тепер до ****** – в попередньому розділі. Чудовий викрутас красномовства полягає (принаймні, полягав у той час, коли красномовство процвітало в Афінах і в Римі, і полягав би донині, якби оратори носили мантії) в тому, щоб не називати річ, якщо річ цю ви тримаєте при собі іn petto і готові зненацька пред’явити її, коли знадобиться. Шрам, сокиру, меч, продірявлений нижній одяг, заіржавілий шолом, півтора фунти золи в урні або трикопійчаний горщик розсолу – але над усе по‑царськи виряджене немовля. – Втім, якщо дитина бувала занадто юною, а промова такої довжини, як друга філіппіка Тулія, – вона, звичайно, бруднила мантію оратора. – А з іншого боку, будучи переростком, – виявлялася занадто громіздкою й утрудняла рухи оратора – так що останній майже стільки ж утрачав од неї, скільки вигравав. – Коли ж державний муж нападав на потрібний вік точка в точку – коли він так вправно заховував свого Bambіno в складках мантії, що жоден смертний не міг його учути, – пред’являв його так своєчасно, що жодна душа не могла сказати, чи з’явився він головою і плечима… – О добродії мої, це робило чудеса! – Це відкривало шлюзи, морочило голови, хитало основи і звертало з налагоджених шляхів політику половини нації.
Такі штуки можна, одначе, проробляти тільки в тих державах, повторюю, і в ті епохи, коли оратори носять мантії – і притому досить просторі, братове мої, що вимагають ярдів двадцять або двадцять п’ять хорошого пурпуру, дуже тонкого і цілком доброякісного, – з широкими складками, що розвіваються й утворюють малюнок благородного стилю. – Усе це ясно показує, з дозволу ваших милостей, що нинішній занепад красномовства та мала від нього користь як у приватному, так і в громадському житті виникають ні від чого іншого, як від короткого одягу й виходу із ужитку просторих штанів. – Адже під нашими не можна заховати, мадам, нічого, що варто було б показати.

Розділ XV

Лікар Слоп ледве не виявився винятком в усьому цьому ланцюгові доказів: зелений байковий мішок, який лежав у нього на колінах, коли він почав пародіювати дядька Тобі, – був для нього однаково що краща мантія на світі. Ось чому, передбачаючи, що фраза його закінчиться нещодавно ним винайденими щипцями , він запустив у мішок руку, щоб мати їх напоготові й викласти, коли ваші превелебності зосередили стільки уваги на ******. Якби йому це вдалося – дядько Тобі був би, звичайно, осоромлений: фраза його і речовий аргумент сходилися в цьому разі точка в точку, як дві лінії, що утворюють вихідний кут равеліну, – лікар Слоп ні за що б не поступився своїм інструментом – і дядькові Тобі довелося б або втікати, або брати щипці приступом. Але лікар Слоп діяв так незграбно, витягаючи їх із мішка, що погубив увесь ефект, і, що було ще вдесятеро гірше (адже в житті біда рідко приходить одна), витягаючи щипці , він, як на лихо, витягнув разом з ними також і шприц .
Коли припущення можна зрозуміти в двох значеннях – те так уже водиться в суперечках, що супротивник може заперечувати, взявши його в тому значенні, яке йому подобається або яке він вважає для себе зручнішим. – Ця обставина віддала всі переваги в суперечці дядькові Тобі. – Господи Боже! – вигукнув дядько Тобі, – невже дітей виводять на світло за допомогою шприца ?

Розділ XVІ

– Чесне слово, сер, ви здерли мені вашими щипцями всю шкіру з обох рук, – закричав дядько Тобі, – та ще на додачу розплющили на холодець суглоби всіх моїх пальців. – Ви самі винні, – сказав лікар Слоп, – вам треба було щільно стиснути разом ваші кулаки у формі голови дитини, як я вам сказав, і сидіти нерухомо. – Я так і зробив, – відповів дядько Тобі. – Отже, кінці моїх щипців недостатньо оснащені, або заклепка ослабла, – або ж від порізу великого пальця я діяв трохи незграбно – або, можливо… – Як добре, одначе, – мовив мій батько, перериваючи це перерахування можливостей, – що ваш дослід спершу пророблено було не над головою моєї дитини. – Вона б не постраждала ні на вишневу кісточку, – відповів лікар Слоп. – А я стверджую, – сказав дядько Тобі, – що ви б їй розплющили мозочок (хіба тільки череп у неї міцний, як граната) і обернули увесь його вміст в юшку. – Нісенітниця! – заперечив лікар Слоп, – голова у новонародженого від природи ніжна, як м’якуш яблука, – шви легко розходяться – і, крім того, я міг би його витягнути і за ноги. – Неправда, – сказала вона. – Я б вважав за краще, щоб ви з цього почали, – мовив мій батько.
– Так, будь ласка, – додав дядько Тобі.

Розділ XVІІ

– Та на якій же, врешті‑решт, підставі, бабусю, візьметеся ви стверджувати, що не це стегно, а голова дитини? – Ну, певна річ, голова, – заперечила повитуха. – Адже, хоч які рішучі твердження цих старих дам, – вів далі лікар Слоп (звертаючись до мого батька), – визначити це дуже важко – хоча й надзвичайно важливо, – тому, сер, що коли помилково сприймеш стегно за голову – то легко може статись (якщо дитина – хлопчик), що щипці *********************.
– Що саме може статися, – лікар Слоп тихенько прошепотів на вухо спочатку моєму батькові, а потім дядькові Тобі. – Голові ж, – вів далі він, – така небезпека не загрожує. – Зрозуміло, не загрожує, – мовив батько, – а тільки якщо це може статися зі стегном – ви вільно можете знести також і голову.
– Читачеві зовсім неможливо тут що‑небудь зрозуміти – досить того, що зрозумів лікар Слоп. – Узявши в руку свій зелений байковий мішок, він за допомогою туфель Обадії, дуже моторно для людини його статури, попрямував через кімнату до дверей – а від дверей добра повитуха провела його в кімнати моєї матері.

Розділ XVІІІ

– Усього дві години і десять хвилин – не більше, – вигукнув мій батько, поглянувши на свій годинник, – як прибули сюди лікар Слоп і Обадія. – Не знаю, як це виходить, брат Тобі, – а тільки моїй уяві здається, що минуло майже ціле століття.
– Тут – сер, візьміть, будь ласка, мій ковпак – та прихопіть заразом дзвоник, а також мої нічні туфлі.
Так от, сер, усе це до ваших послуг, і я від щирого серця дарую це вам за умови, якщо ви приділите цьому розділу всю вашу увагу.
Хоча батько мій сказав: «не знаю, як це виходить» , – проте він відмінно це знав, – і в ту саму хвилину, коли він говорив це, вже прийняв подумки рішення детально пояснити дядькові Тобі, в чому тут справа, за допомогою метафізичного міркування на тему про тривалість і її прості модуси , щоб показати дядькові Тобі, через який механізм і які викладки в мозку вийшло так, що швидка зміна їх думок після появи в кімнаті лікаря Слопа та постійний перехід розмови з одного предмета на інший розтягнув такий короткий проміжок час до таких незбагненних розмірів. – «Не знаю, як це виходить, – вигукнув мій батько, – а тільки мені здається, що минуло ціле століття».
– Усе це пояснюється, – мовив дядько Тобі, – зміною наших ідей.
Батько, який, подібно до всякого філософа, відчував свербіж міркувати про все, що трапляється, а також давати всьому пояснення, – чекав для себе найбільшого задоволення від бесіди на тему про зміну ідей, ніскільки не побоюючись, що вона буде вихоплена у нього з рук дядьком Тобі, який (чесна душа!) зазвичай усе сприймав так, як воно відбувалось, – і менше за все на світі утрудняв свої мізки плутаними думками. – Ідеї часу та простору – або як ми доходимо до цих ідей – або з якого матеріалу вони утворені – чи народяться вони з нами – чи ми їх потім уже підбираємо по дорозі – ще в спідничці – чи коли вже наділи штани – разом із тисячею інших досліджень і сперечань про нескінченність, передбачення, свободу та необхідність і так далі, на безнадійних і недоступних теоріях яких звихнулось і загинуло вже стільки розумних голів, – ніколи не завдавали анінайменшої шкоди голові дядька Тобі; батько мій це знав – і був украй уражений і роздосадуваний несподіваним вирішенням питання моїм дядьком.
– А чи розумієте ви теорію цієї справи? – запитав батько.
– Ні крапельки, – відповів дядько.
– Але є ж у вас якісь ідеї відносно того, що ви говорите? – сказав батько.
– Не більше, ніж у мого коня, – відповів дядько Тобі.
– Боже милостивий! – вигукнув батько, звівши очі до неба і сплеснувши руками, – в твоєму простодушному неуцтві стільки гідності, брате Тобі, – що прямо шкода замінювати його знанням. – Але я тобі розповім. –
– Щоб правильно зрозуміти, що таке час , без чого для нас назавжди залишиться незбагненною нескінченність , оскільки одне становить частину іншого, – ми маємо сісти й уважно розглянути, яка наша ідея тривалості , щоб до пуття утямити собі, як ми до неї дійшли. – Кому і навіщо це треба? – запитав дядько Тобі. – Адже якщо ви спрямуєте погляд усередину, на вашу душу , – вів далі батько, – і спостерігатимете уважно, то ви помітите, братику, що коли ми з вами розмовляємо, роздумуємо і смалимо люльки або коли ми послідовно сприймаємо ідеї в нашій душі, ми знаємо, що ми існуємо, і таким чином існування або безперервність існування нас самих або чого‑небудь іншого, співвимірні з послідовністю яких‑небудь ідей у нашій душі, ми вважаємо нашою власною тривалістю або тривалістю чого‑небудь іншого, що співіснує з нашим мисленням , – – і таким чином, відповідно до цієї передумови   – Ви мене зовсім збили з пантелику, – вигукнув дядько Тобі.
– Це пояснюється тим , – заперечив мій батько, – що при наших обчисленнях часу  ми так звикли до хвилин, годин, тижнів і місяців – а при рахунку годин (провалитися б усім годинникам у нашому королівстві) так звикли вимірювати для себе і для наших домашніх різні їх частини – що надалі зміна наших ідей  навряд чи матиме для нас яке‑небудь значення або приносити нам яку‑небудь користь.
– Проте, спостерігаємо ми це чи ні, – вів далі батько, – в голові кожної здорової людини відбувається регулярна зміна тих або інших ідей, які йдуть низкою одна за одною, точнісінько як… – Артилерійський обоз? – сказав дядько Тобі. – Як низка маячні! – вів далі батько, – які змінюють одна одну в наших умах і йдуть одна за одною на певних відстанях, зовсім як зображення на внутрішній стороні ліхтаря, що обертається від тепла свічки. – А в мене, – мовив дядько Тобі, – вони, дійсно, більше схожі на вертушку, що приводиться в рух димом із вогнища. – У такому разі, братику Тобі, – відповів батько, – мені нічого більше сказати вам з цієї теми.

Розділ XІX

– Який вдалий збіг обставин пропав марно! – Батько мій на рідкість в ударі давати філософські пояснення – готовий енергійно переслідувати будь‑яке метафізичне положення до самих сфер, де його враз закутують хмари і густий морок; – Дядько Тобі у відмінному настрої його слухати; – голова у нього як димова вертушка: – димар не прочищений, і думки в нім крутяться та крутяться, суціль закоптілі й зачорнені сажею! – Присягаюся надгробним каменем Лукіана – якщо він існує – а якщо ні, так його прахом! Присягаюся прахом мого дорогого Рабле і ще дорожчого Сервантеса! – розмова мого батька і дядька Тобі про час  і вічність  – була такою, що тільки пальчики облизати! і батько мій, що зопалу її обірвав, викрав із онтологічної скарбниці  таку коштовність, яку, ймовірно, не здатні туди повернути ніякий збіг сприятливих випадковостей і ніяке зібрання великих людей.

Розділ XX

Хоча батько мій наполегливо не бажав продовжувати почату розмову – а все не міг викинути з голови димову вертушку дядька Тобі; – спершу він, щоправда, відчув себе зачепленим, – проте порівняння це містило в собі щось, що підбурювало його фантазію; ось чому, спершись ліктем на стіл і схиливши на долоню правий бік голови, – він пильно подивився на вогонь – і почав подумки розмовляти і філософствувати з приводу цієї вертушки. Але життєві його духи настільки стомлені були важкою роботою дослідження нових сфер і безперервними зусиллями осмислити різноманітні теми, що йшли одна за одною в їх розмові, – що образ димової вертушки незабаром завертів усі його думки, перевернувши їх догори ногами, – і він заснув перш, ніж усвідомив, що з ним робиться.
Що ж до дядька Тобі, то не встигла його димова вертушка зробити десяток обертів, як він теж заснув. – Залишимо ж їх у спокої! – Лікар Слоп змагається нагорі з повитухою і моєю матір’ю. – Трім зайнятий перетворенням пари старих ботфортів на дві мортири, які майбутнього літа мають бути спожиті в справу при облозі Мессіни, – і під цю хвилину протикає в них запали кінцем розжареної кочерги. – Усіх моїх героїв збув я з рук: – уперше випала мені вільна хвилина, – так скористаюся нею і напишу передмову.

Передмова автора

Ні, я ні слова не скажу про неї – ось вам вона! – Видаючи її – я звертаюся до світу – і світу її заповідаю: – нехай вона сама говорить за себе.
Я знаю тільки те – що коли я сів за стіл, наміром моїм було написати хорошу книгу й, оскільки це під силу слабкого мого розуміння, – книгу мудру та скромну – я тільки всіляко старався, коли писав, вкласти в неї всю дотепність і всю розсудливість (хоч скільки б їх було), які вважав за потрібне відпустити мені великий їх Творець і Подавець, – так що, як бачите, шановні панове, – тут усе йде так, як до вподоби Господу Богу.
І ось Агеласт (розкритикувавши мене) говорить, що коли в ній є, мабуть, дещиця дотепності – то розсудливості немає ніякої. А Тріптолем і Футаторій, погоджуючись із ним, запитують: та й чи може вона там бути? Адже дотепність і розсудливість ніколи не йдуть рука в руку на цьому світі, позаяк дві ці розумові операції так само далеко перебувають одна від одної, як схід від заходу. – Так, – говорить Локк, – як випуск газів від гикання, – кажу я. Але у відповідь на це Дідій, великий знавець церковного права, у своєму кодексі de fartendі et іllustrandі fallacііs стверджує і ясно показує, що пояснення прикладом не є доказ, – і я, у свою чергу, не стверджую, що протирання дзеркала дочиста є силогізм, – але від цього всі ви, дозвольте доповісти вашим милостям, бачите краще – так що найголовніша користь від таких речей полягає тільки в прочищенні розуму перед застосуванням доказу в справжньому значенні, щоб звільнити його від щонайменших порошинок і плямочок каламутної матерії, які, коли б ми залишили їх там плавати, могли б утруднити розуміння й усе зіпсувати.
Так от, дорогі мої антишендіанці й тричі досвідчені критики і соратники (адже для вас пишу я цю передмову) – і для вас, хитромудрі державні мужі й розсудливі лікарі (нумо – геть ваші бороди), прославлені своєю важливістю й мудрістю: – Монопол, мій політик, – Дідій, мій адвокат, – Кісарцій, мій друг, – Футаторій, мій керівник, – Гастріфер, хранитель мого життя, – Сомноленцій, бальзам і спокій її, – й усі інші, як мирно сплячі, так і безсонні, як церковники, так і миряни, що їх я скорочено, а зовсім не зі злості, звалюю в одну купу. – Вірте мені, високоповажні.
Найгарячіше моє бажання і найполум’яніша за вас і за себе молитва, якщо це ще для нас не зроблено, – полягають у тому, щоб великі дари та скарби як дотепності, так і розсудливості, з усім, що їх зазвичай супроводить, – на зразок пам’яті, фантазії, генія, красномовства, кмітливості і так далі – пролилися на нас у цю дорогоцінну хвилину без обмежень і запобіжних заходів, без перешкод і перепон, сповнені вогню, наскільки кожен із нас у змозі винести, – з піною, осадом і всім іншим (бо я не хочу, щоб навіть крапля пропала) – в різні вмістища, клітки, кліточки, житла, спальні, їдальні й усі вільні місця нашого мозку – та так, щоб їх можна було ще туди впорскувати і вливає, згідно з істинним змістом і значенням мого бажання, аж поки кожна така посудина, як велика, так і маленька, наповниться, набереться й насититься ними в такій мірі, що більше вже не можна буде ні додати, ні зменшити, хоч би йшлося про рятування життя людського.
Боже ти мій! – як би ми прекрасно тоді попрацювали! – які чудеса я б здійснив! – і скільки натхнення знайшов би я в собі, почавши писати для таких читачів! – А ви – праведне небо! – з яким захватом засіли б ви за читання. – Але на жаль! – це занадто – мені зле – при цій думці я від захвату непритомнію! – це більше, ніж сили людські можуть винести! – підтримайте мене – у мене голова обертом пішла – в очах потемніло – я помираю – мене вже немає. – На допомогу! На допомогу! На допомогу! – Але постійте – мені знову стало краще: я починаю передбачати, що коли це пройде, всі ми залишимось, як і раніше, великими дотепниками – і, отже, дня не проведемо у злагоді один з одним: – буде стільки сатир і сарказмів – знущання і злих жартів, кепкувань і кпинів – стільки випадів із‑за рогу й ударів у відповідь, – що нічого, окрім розбрату, в нас не вийде. – Непорочні світила! як ми перегриземось і передряпаємось, який здіймемо галас і ґвалт, скільки переламаємо голів, як старанно битимемо один одного по руках і влучатимемо в найвразливіші місця – де нам ужитися між собою!
Але ж, з іншого боку, всі ми будемо також людьми надзвичайно розсудливими і без зусиль залагоджуватимемо справи, як тільки вони почнуть розладнуватися; хоч би ми спротивіли один одному вдесятеро більше, ніж стільки ж чортів і чортиць, усе‑таки ми будемо, дорогі мої ближні, уособленням чемності й доброзичливості – молока й меду – у нас буде друга обітована земля – рай на землі, якщо тільки така річ можлива, – так що, загалом, ми виплутаємося досить пристойно.
Усе, через що я хвилююсь, і про що турбуюсь, і що особливо мучить мою уяву нині, це – як мені взятися за свою справу; адже вашим милостям добре відомо, що згаданих небесних дарів – дотепності  і розсудливості , які я б бажав бачити щедро відпущеними вашим милостям і мені самому, – припасено на нас усіх лише певна кількість на потребу і на користь усього людського роду; вони посилаються нашому великому всесвіту такими крихітними дозами , розкиданими там і тут по різних затишних куточках, – виливаються такими ріденькими цівками і на таких величезних відстанях одна від одної, що чудуєшся, як вони ще не видихались або як їх вистачає для екстрених потреб усіх великих держав і густо населених імперій.
Щоправда, тут потрібно враховувати ту обставину, що на Новій Землі, в північній Лапландії і в усіх холодних і похмурих областях земної кулі, розташованих у безпосередній близькості від Арктики й Антарктики, – де всі турботи людини протягом майже дев’яти місяців підряд обмежені вузькими межами її барлогу – де духовне життя пригнічене і зведене майже до нуля – і де людські пристрасті й усе, що з ними пов’язане, заморожені, як і самі ті краї, – там, у тих краях, цілком досить нікчемних зачатків розсудливості – а що стосується дотепності – те без неї обходяться зовсім і абсолютно – бо оскільки ні іскри її там не вимагається – то ні іскри її й не відпущено. Нехай охоронять нас ангели Господні! Яке там, мабуть, нудне заняття управляти королівством, вести битву, або укладати договір, або змагатися в перегонах, або писати книгу, або зачинати дитину, або керувати засіданням провінційного капітулу, при такому значному браку  дотепності й розсудливості! Змилосердьтеся, більше не думатимемо про це, а вирушимо якнайскоріше на південь, у Норвегію, – перетнемо, якщо вам охота, Швецію через маленьку трикутну провінцію Ангерманію до Ботнічного озера; поїдемо уздовж його берегів західною і східною Ботнією в Карелію і далі, по державах і провінціях, прилеглих до північної сторони Фінської затоки і північно‑східної частини Балтики, до Петербурга і вступимо в Інгрію; – а звідти відправимося напростець через північні частини Російської імперії – залишаючи Сибір трохи ліворуч – доки аж потрапимо в саме серце російської й азіатської Татарії.
І ось, під час цієї довгої подорожі, в яку я вас відправив, ви спостерігаєте, що у місцевих жителів справи йдуть куди краще, ніж у щойно покинутих нами полярних країнах; – насправді, якщо ви приставите щитком руку до очей і вглядитесь уважніше, то можете помітити деякі слабкі іскорки (так би мовити) дотепності разом із солідним запасом доброго простого домашнього  розуму, за допомогою якого, враховуючи його кількість і якість, вони відмінно управляються, – коли б у них того й іншого було більше, порушилася б належна рівновага, і я переконаний на додачу, що їм не трапилася б нагода пускати ці надлишки в хід.
А тепер, сер, якщо я відведу вас знову додому, на наш більш благодатний і більш щедрий острів, ви відразу помітите, як високо здіймає приплив нашої крові й наших дивацтв – і наскільки у нас більше честолюбства, гордості, заздрості, ласолюбства та інших ганебних пристрастей, із якими ми мусимо дати раду, підпорядковуючи їх нашому розуму. – Висота нашої дотепності й глибина нашого судження, як ви можете бачити, в точності відповідають довжині  й ширині  наших потреб – і, таким чином, вони нам виділяються в такому пристойному і похвальному достатку, що ніхто не має права скаржитися.
Треба, одначе, зауважити з цього приводу, що оскільки погода наша по десять разів на день міняється: то спекотно, то холодно – то мокро, то сухо, – ніяких правил і порядку в розподілі названих здібностей у нас немає; – таким чином, у нас іноді по п’ятдесят років уряду майже зовсім не видно і не чутно ні дотепності, ні розсудливості: – їх мізерні струмочки здаються зовсім пересохлими – потім раптом шлюзи відкриваються, і вони знову мчать бурхливими потоками – ви готові думати, що вони ніколи більше не зупиняться: – ось саме тоді жоден народ за нами не вженеться в писанні книг, в забіякуватості і в двадцяти інших похвальних речах.
Користуючись цими спостереженнями і обережними висновками за аналогією, що утворюють процес доказу, який названий був Свидою діалектичною індукцією , – я накидаю і виставляю, як найбільш вірне й істинне положення, – що від названих двох світильників на нас падає час від часу стільки променів, скільки вважає необхідним відпустити їх для освітлення шляху нашого в мороці невідання той, чия нескінченна мудрість точно відважує і відміряє всяку річ; таким чином, вашим превелебностям і вашим милостям ясно тепер і я більше ні хвилини не в силах приховувати від вас, що палке моє побажання відносно вас, із якого я почав, було не більше ніж перша вкрадлива фраза  улесливого творця передмови, що змушує свого читача до мовчання, як коханець іноді змушує до нього соромливу кохану. О, якби світлий цей дар так легко діставався, як я висловлював бажання у вступі! – Я тремчу при думці про тисячі захоплених пітьмою мандрівників (по просторах наукового знання принаймні), яким, за відсутністю цього дару, доводиться брести навпомацки і збиватися з шляху в темряві щоночі свого життя – стукатися головою об стовпи та вибивати собі мізки, так і не досягнувши ніколи мети своєї подорожі; – інші вертикально падають носами в клоаку – а інші горизонтально перевертаються задами в стічні канави. Тут одна половина вчених зі зброєю напереваги кидається на іншу його половину, після чого всі змішуються в купу і валяються у грязюці, як свині. – Там, навпаки, побратими по іншому ремеслу, яким слід було б виступати нарізно один проти одного, мчать низкою в один бік, подібно до зграї диких гусаків. – Яке безглуздя! – які промахи! – Скрипалі у своїх судженнях звертаються до зору, а живописці до слуху – чудесно! – довіряючись пробудженим почуттям – слухаючи у виконуваних аріях і зображуваних на полотні сценах голос серця – замість того щоб виміряти їх квадрантом.
На передньому плані цієї картини державний муж  вертить, як ідіот, колесо політики у зворотний бік – проти  потоку розбещеності – о Боже! – замість того щоб іти за ним .
У правому кутку син божественного Ескулапа пише книгу проти приречення або, ще гірше, – мацає пульс у свого пацієнта, замість того щоб мацати його у свого аптекаря, – а на задньому плані його побратим по професії на колінах, у сльозах, – розсунувши запону ліжка своєї покаліченої жертви, просить у неї вибачення, – пропонує їй гроші – замість того щоб їх брати.
А в тій просторій залі  збори суддівських різних корпорацій з усієї сили і проти всяких правил відштовхують від себе мерзотну, брудну, кляузну справу – і викидають  її за двері, замість того щоб загнати  до себе, – штовхаючи її з такою скаженою ненавистю в поглядах і з таким озлобленням, начебто закони спочатку встановлені були для світу і охорони людства; – або здійснений, мабуть, іще більший промах: – яке‑небудь чесно відкладене спірне питання – наприклад, чи міг би ніс Джона о’Нокса поміститися на обличчі Тома о’Снайлса без порушення прав чужої власності, чи не міг би – поспішно вирішене за двадцять п’ять хвилин, тоді як при ретельному обліку усіх pro і contra, що вимагається в такій заплутаній справі, воно могло б зайняти стільки ж місяців, – а якщо вести процес по‑військовому, як і личить вести процеси , вашим милостям це відомо, з усіма вживаними на війні хитрощами, – як от: удаваними атаками, – форсованими маршами, – раптовими нападами, – засідками, – прикритими батареями і з тисячами інших стратегічних хитрощів, за допомогою яких обидві сторони прагнуть захопити перевагу, – то вона за всіма розрахунками тривала б стільки ж років, годуючи собою і одягаючи ввесь цей термін цілу колегію майстрів судової справи.
Що ж до духовенства… – Ні. – Нехай мене розстріляють, а я не скажу ні слова проти нього. – У мене немає ніякого бажання – та якби воно й було – я ні за що у світі не посмів би торкнутися цього предмета – при слабкості моїх нервів і пригніченому стані, в якому я зараз перебуваю, я ризикував би життям, засмучуючи себе і прикро вражаючи доповіддю про такі неприємні й сумні речі – так, певно, безпечніше буде запнути скоріше завісу й поспішити до основного і головного питання, яке я взявся освітити, – а саме: яким чином виходить, що люди, зовсім позбавлені дотепності, славляться  у нас людьми найбільш розсудливими? – Але зауважте – я говорю: славляться  – бо це, шановні панове, всього тільки чутка, яка, подібно до двадцяти інших чуток, які щодня приймаються на віру, на додаток є, можу вас запевнити, поганою і зловмисною чуткою.
За допомогою наведених вище зауважень, уже, сподіваюся, зважених і обговорених вашими превелебностями і вашими милостями, я це зараз покажу.
Терпіти не можу вчених дисертацій – і верхом безглуздості вважаю, коли автор затемняє в них свою тезу, поміщаючи між власною думкою та думкою своїх читачів одну за одною, прямими рядами, безліч пишномовних, важко зрозумілих слів, – тоді як, оглядівшись навколо, він майже напевно міг би побачити поблизу який‑небудь предмет, що стоїть або висить, який відразу пролив би світло на питання, що хвилює його, – «насправді, які утруднення, шкоду чи зло заподіює кому‑небудь похвальна жадоба знання, якщо її збуджують мішок, горщик, дурень, ковпак, рукавиця, коліщатко блока, покришка плавильного тигля, пляшка олії, старий черевик або плетений стілець»? – Якраз на такому стільці я зараз сиджу. Ви мені дозволите пояснити питання про дотепність і розсудливість за допомогою двох шишок на верхівці його спинки? – Вони прикріплені, звольте бачити, двома шпениками, нещільно всадженими у просвердлені для них дірочки, і проллють на те, що я збираюся сказати, досить світла, щоб сенс і намір усієї моєї передмови стали для вас настільки прозорими, начебто кожна його точка і кожна частка складалися з сонячних променів.
Тепер я приступаю просто до суті.
– Ось тут поміщається дотепність  – а ось тут, поряд із нею, розсудливість , зовсім як дві шишки, про які я веду мову, на спинці того самого стільця, на якому я сиджу.
– Ви бачите, вони є найвищими частинами і служать найкращою прикрасою його кістяка – як дотепність і розсудливість нашого – і, подібно до останніх, також, поза сумнівом, зроблені і приладнані з таким розрахунком, щоб, як мовиться в усіх таких випадках подвійних прикрас, – бути під пару одне одному .
Тепер, у вигляді досвіду і для більш наочного з’ясування справи, – знімімо на хвилину одну з цих курйозних прикрас (байдуже яку) з того місця, тобто з верхівки стільця, де вона зараз міститься, – ні, не смійтеся – але чи бачили ви коли‑небудь у своєму житті таку забавну штуку, як та, що у нас вийшла? – Ох, який жалюгідний вигляд, зовсім як одновуха свиня – в обох випадках стільки ж змісту й симетрії. – Будь ласка – прошу вас, встаньте і подивіться. – Ну хіба який‑небудь столяр, що хоч трохи дорожить своєю репутацією, випустив би з рук свій виріб у такому стані? – Ні, ви дайте відповідь мені, поклавши руку на серце, на наступне просте питання: хіба ось ця самотня шишка, яка так безглуздо стирчить тут, годиться на що‑небудь, крім того, щоб нагадувати вам про відсутність іншої шишки? – Дозвольте мені також запитати вас: якби належав цей стілець вам, хіба ви про себе не подумали б, що, чим залишатися таким, йому вдесятеро краще бути зовсім без шишок?
А оскільки дві ці шишки – або верхівкові прикраси людського розуму, що увінчують усю будівлю, – іншими словами, дотепність і розсудливість, – є, як було мною доведено, речами найпотрібнішими – найвище цінованими – позбавлення яких украй злигоднє, а придбання, отже, надзвичайно важке, – з усіх цих причин, разом узятих, немає серед нас жодного смертного, що настільки байдужий до доброї слави і поступу в житті, – або що настільки не розуміє, які в них для нього блага, – щоб не бажати і не ухвалити подумки твердого рішення бути, або принаймні славитися, володарем тієї чи іншої прикраси, а краще за все обох зразу, якщо це уявляється тим або іншим способом досяжним або з якою‑небудь імовірністю здійсненним.
Позаяк, одначе, у поважних наших панів мало або зовсім немає надії на придбання однієї з них – якщо вони не є володарями іншої, – скажіть на милість, що, по‑вашому, має з ними статися? – Овва, шановні панове, незважаючи на всю їх поважність, їм треба примиритися зі становищем людей внутрішньо голих, – а це стерпно лише при деякому філософському зусиллі, якого не можна припускати в цьому разі, – таким чином, ніхто б не мав права на них гніватися, якби вони задовольнялися тим незначним, що вони могли б підчепити і заховати собі під плащі, не здіймаючи крику тримай! караул!  проти законних власників.
Мені немає потреби говорити вашим милостям, що це пророблялося з такою хитрістю і спритністю – що навіть великий Локк, якого рідко вдавалося обдурити фальшивими звуками, – був тут обдурений. Цькування бідолашних дотепників  велося, очевидно, такими густими й урочистими голосами і за сприяння великих перук, важливих фізіономій та інших знарядь обману стала такою загальною, що ввела і філософа в оману. – Локк здобував собі славу очищенням світу від сміттєвої купи ходячих хибних думок, – але ця помилка не належала до їх числа; таким чином, замість того щоб холоднокровно, як годиться істинному філософові, досліджувати стан речей, перш ніж про нього філософствувати, – він, навпаки, прийняв його на віру, приєднався до улюлюкання і волав так само несамовито, як і інші.
Відтоді це стало Magna charta дурощів – але, як ви ясно бачите, ваші превелебності, її було здобуто таким чином, що право на неї фартінга не варте; – до речі сказати, це одне з численних брудних шахрайств, за яке поважним людям, з усією їх поважністю, доведеться відповідати на тому світі.
Що ж до великих перук, про які я, може здатися, говорив занадто вільно, – то дозвольте мені пом’якшити все необережно сказане на шкоду і в осуд їм заявою загального характеру. – Я не маю ніякої відрази, ніякої ненависті й ніякого упередження ні проти великих перук, ні проти довгих борід – доти, поки не виявляю, що перуки ці замовляються і бороди відрощуються для прикриття згаданого шахрайства – хай там яка була б його мета. – Бог з ними! Зауважте тільки – я пишу не для них.

Розділ XXІ

Щодня протягом, принаймні, десяти років батько вирішував полагодити їх – вони не полагоджені й досі; – у жодному будинку, окрім нашого, їх так не залишили б і години, – і що найдивніше, не було на світі предмета, про який батько говорив би з таким красномовством, як про дверні завіси. – Та все ж він був, звичайно, залишений ними в найбільших дурнях, яких тільки світ виробляв: красномовство батька і його вчинки вічно були не в ладах між собою. – Щоразу, коли двері у вітальню розчинялися, – філософія його і його принципи ставали їх жертвою; – три краплі мастила на пір’їнці і міцний удар молотком урятували б його честь назавжди.
– Яка непослідовна істота людина! – Знемагає від ран, які має можливість вилікувати! – Усе життя її в суперечності з її переконаннями! – Її розум, цей дорогоцінний Божий дар, – замість того щоб проливати єлей на її чутливість, тільки її дратує – примножуючи її страждання і засмучуючи його і непокоячи під їх тягарем! – Жалюгідне, нещасне створіння, безсиле втекти від своєї долі! – Хіба мало в цьому житті неминучих приводів для горя, навіщо ж добровільно додавати до них нові, збільшуючи число наших лих, – навіщо боротися проти зол, яких нам не здолати, і підкорятись іншим, які можна було б назавжди вигнати з нашого серця за допомогою десятої частини заподіюваного ними клопоту?
Присягаюся всім, що є доброго і благородного! якщо мені вдасться дістати три краплі мастила і знайти молоток на відстані десяти миль від Шенді‑холу – завіси дверей у вітальню буде полагоджено ще за нинішнього правління.

Розділ XXІІ

Змайструвавши нарешті дві мортири, капрал Трім прийшов від свого виробу в невимовний захват; знаючи, яка радість буде для його пана подивитися на ці мортири, він не міг утриматися від спокуси негайно віднести їх у вітальню.
Окрім уроку, який я хотів викласти, розповідаючи про дверні завіси , я маю намір запропонувати умоглядне міркування, що з нього випливає. Ось воно:
якби двері у вітальню відчинялись і ходили на своїх завісах, як годиться справним дверям –
– чи, наприклад, так вправно, як крутився на своїх завісах наш уряд, – (інакше кажучи, коли його заходи цілком узгоджувалися з бажанням ваших милостей – інакше я беру назад своє порівняння), – в цьому разі, говорю я, ні для пана, ні для слуги не було б ніякої небезпеки в тому, що капрал Трім крадькома прочинив двері: побачивши батька мого і дядька Тобі міцно сплячими – капрал, із властивої йому глибокої шанобливості, тихесенько пішов би, і обидва брати продовжували б так само мирно спочивати у своїх кріслах, як і при його появі; але річ ця була, щиро кажучи, абсолютно нездійсненна, бо до щогодинних незадоволень, що заподіювалися батьку протягом багатьох років неполагодженими дверними завісами, – відносилося також і ось що: ледве тільки мій батько складав руки, готуючись подрімати після обіду, як думка, що він неодмінно буде розбуджений першим же, хто відчинить двері, незмінно заволодівала його уявою і так наполегливо ставала між ним і першими ласкавими дотиками очікуваної дрімоти, що викрадала у нього, як він часто скаржився, всю її солодкість.
Чи може бути інакше, з дозволу ваших милостей, якщо двері ходять на непридатних завісах? 
– У чому справа? Хто там? – закричав батько, прокинувшись, коли двері почали скрипіти. – Неодмінно потрібно, щоб слюсар оглянув ці прокляті завіси. – Це я, з дозволу вашої милості, – сказав Трім, – несу дві ступи. – Нíчого здіймати з ними шум тут, – розлютився батько. – Якщо лікареві Слопу потрібно стовкти яке‑небудь зілля, нехай робить це в кухні. – З дозволу вашої милості, – вигукнув Трім, – це тільки дві облогові мортири для майбутньої літньої кампанії, я їх зробив із пари ботфортів, які ваша милість бажали кинути, як сказав мені Обадія. – Фе, чорт! – закричав батько, схоплюючись із крісла, – з усього мого гардероба я нічим так не дорожу, як цими ботфортами – вони належали нашому прадідові, братику Тобі, – вони у нас були спадкові . – Так я боюся, – мовив дядько Тобі, – що Трім відрізав можливість спадкової передачі. – Я відрізав тільки закоти, з дозволу вашої милості, – вигукнув Трім. – Терпіти не можу ніяких невідчужуваностей , – вигукнув батько, – але ці ботфорти, – вів далі він (усміхнувшись, хоча і був дуже сердитий), – зберігалися в нашій сім’ї, братику, з часу громадянської війни; – сер Роджер Шенді був у них у битві при Марстон‑Мурі. – Справді, я їх не віддав би і за десять фунтів. – Я заплачу вам ці гроші, брате Шенді, – сказав дядько Тобі, з невимовною насолодою дивлячись на мортири й опускаючи при цьому руку в кишеню своїх штанів, – хвилину і я з превеликою готовністю заплачу вам десять фунтів. –
– Брате Тобі, – відповідав батько, – змінивши тон, – як же ви, одначе, безтурботно смітите і кидаєтеся грошима, нічого не жаліючи для якої‑небудь облоги . – Хіба у мене немає ста двадцяти фунтів річного доходу, не рахуючи половинного окладу? – вигукнув дядько Тобі. – Що все це, – з гарячністю заперечив батько, – якщо ви віддаєте десять фунтів за пару ботфортів? – дванадцять гіней за ваші понтони?  – у півтора рази більше за ваш голландський підйомний міст? – не кажучи вже про мідний іграшковий артилерійський обоз, який ви замовили минулого тижня разом із двадцятьма іншими пристосуваннями для облоги Мессіни! Повірте мені, дорогий братику Тобі, – вів далі батько, дружньо беручи його за руку, – всі ці ваші військові операції вам не по кишені; – наміри у вас хороші, братику, – але вони спонукають вас до більших витрат, аніж ви спочатку розраховували; – згадаєте моє слово, дорогий Тобі, вони врешті‑решт зовсім розладнають ваші статки і перетворять вас на жебрака. – Не біда, братику, – заперечив дядько Тобі, – адже я ж це роблю для блага батьківщини! ‑
Батько не міг утриматися від добродушної усмішки – гнів його в найгіршому випадку бував не більше ніж спалахом; – старанність і простота Тріма – і благородна (хоча і дивацька) щедрість дядька Тобі вмить привели його в чудовий настрій.
– Благородні душі! – нехай Бог благословить вас і мортири ваші! – подумки мовив мій батько.

Розділ XXІІІ

– Усе тихо і спокійно, – вигукнув батько, – принаймні, нагорі: – не чутно, щоб хто‑небудь рухався. – Скажи, будь ласка, Тріме, хто там у кухні? – В кухні немає ні душі, – з низьким поклоном відповів Трім, – окрім лікаря Слопа. – Який сумбур! – закричав батько (повторно схоплюючись із місця), – сьогодні все пішло шкереберть! Якби вірив я в астрологію, братику (а до речі сказати, батько в неї вірив), я голову дав би собі відтяти, що яка‑небудь планета, яка рушила назад, зупинилася над моїм нещасним будинком і перевертає в нім кожну річ догори дном. – Даруйте, я вважав, що лікар Слоп нагорі, з моєю дружиною, і ви мені так сказали. – Яким же дияволом ця колода може бути зайнята на кухні? – Він зайнятий, з дозволу вашої милості, – відповів Трім, – виготовленням моста. – Як це люб’язно з його боку, – зауважив дядько Тобі, – передай, будь ласка, мій низенький уклін лікареві Слопу, Тріме, і скажи, що я сердечно йому дякую.
Треба вам сказати, що дядько Тобі зробив таку ж грубу помилку щодо моста – як батько мій щодо мортир; – але щоб ви зрозуміли, яким чином дядько Тобі міг помилитися щодо моста, – боюся, мені доведеться детально описати вам увесь шлях, який привів його до нього; – або, якщо опустити мою метафору (адже немає нічого більш неправомірного, ніж користування метафорами в історії), – щоб ви правильно зрозуміли всю природність цієї помилки дядька Тобі, мені доведеться, хоча й сильно всупереч моєму бажанню, розповісти вам про одну пригоду Тріма. Кажу: сильно всупереч моєму бажанню – тільки тому, що історія ця певним чином, звичайно, не до речі; законне її місце – або між анекдотів про любовні пригоди дядька Тобі з вдовою Водмен, в яких капралові Тріму належить важлива роль, – або посеред його і дядька Тобі кампаній на зеленому лужку – бо й тут і там вона була б якраз; – але якщо я її прибережу для однієї з цих частин моєї розповіді – я зіпсую мою теперішню розповідь; – якщо ж я розповім її зараз – мені доведеться забігти вперед і зіпсувати подальше.
– Що ж накажете мені робити в цьому становищі, шановні панове?
– Розкажіть її зараз, містере Шенді, неодмінно розкажіть. – Дурень ви, Трістраме, якщо ви це зробите.
О невидимі сили (адже ви – сили, і притому могутні) – що наділяють смертного вмінням розповідати історії, які варто було б послухати, – що люб’язно показують йому, з чого їх починати – і чим закінчувати – що туди вставляти – і що випускати – і що залишати в тіні – і що яскравіше освітлювати! – О владики великої держави літературних мародерів, що бачать безліч утруднень і нещасть, до яких щогодини потрапляють ваші піддані, – прийдете ви мені на виручку?
Прошу вас і благаю (у разі, якщо ви не побажаєте зробити для нас нічого кращого), щоразу, коли в якій‑небудь частині ваших володінь станеться, як ось зараз, зійтися в одній точці трьом різним дорогам, – ставте ви, принаймні, на їх перетині дороговказ, просто із співчуття до оповідачів, що розгубились, аби вони знали, якої з трьох доріг їм потрібно триматися.

Розділ XXІV

Хоча афронт, якого зазнав дядько Тобі через рік після руйнування Дюнкерка у справі з удовою Водмен, зміцнив його в рішучості ніколи більше не думати про прекрасну стать – і про все, що до нього відноситься, – проте капрал Трім такої угоди з собою не укладав. Дійсно, у випадку з дядьком Тобі дивне і нез’ясовне зіткнення обставин непримітно залучило його до облоги цієї прекрасної й сильної фортеці. – У випадку ж із Трімом ніякі обставини не стикались, а тільки сам він зіткнувся на кухні з Бригіттою; – щоправда, любов і повага до свого пана були такі великі у Тріма й він так старанно прагнув наслідувати його в усіх своїх діях, що, коли б використав дядько Тобі свій час і здібності на приладнання металевих наконечників до шнурків, – чесний капрал, я певен, склав би свою зброю і з радістю наслідував би його приклад. Ось чому, коли дядько Тобі почав облогу пані, – капрал Трім негайно зайняв позицію перед її служницею.
Признайтеся, дорогий мій друже Гаррику, якого я маю стільки приводів шанувати і шанувати, – (а які це приводи, знати не важливо) – від вашої прозірливості ж не сховалось, яка безліч драморобів і вигадників п’єсок незмінно використовують останнім часом за зразок моїх Тріма й дядька Тобі. – Мені діла немає, що говорять Аристотель, або Пакувій, або Боссю, або Ріккобоні – (хоча я жодного з них ніколи не читав) – але я переконаний, що між простою одноколкою і vіs‑à‑vіs мадам Помпадур менше відмінності, ніж між поодинокою любовною інтригою та інтригою подвійною, яка пишно розгорнута і роз’їжджає четвериком, який гарцює з початку до кінця великої драми. – Проста, поодинока, нехитра інтрига, сер, – абсолютно втрачається в п’яти діях; – але від цього мені ні тепло, ні холодно.
Після низки відбитих атак, які дядько Тобі вчиняв протягом дев’яти місяців і про які дано буде свого часу найдетальніший звіт, дядько Тобі, чесна людина! визнав необхідним відвести свої сили і не без деякого обурення зняти облогу.
Капрал Трім, як уже сказано, не укладав такої угоди ні з собою – ні з ким‑небудь іншим; – але оскільки вірне серце не дозволяло йому ходити в дім, із обуренням покинутий його паном, – він обмежився перетворенням своєї частини облоги на блокаду, – іншими словами, не давав ворогові проходу; – правда, він ніколи більше не наближався до залишеного будинку, проте, зустрічаючи Бригітту в селі, він щоразу або кивав їй, або підморгував, або всміхався, або лагідно дивився на неї – або (коли дозволяли обставини) потискував їй руку – або дружньо запитував її, як вона почувається, – або дарував їй стрічку – а час від часу, але тільки в тих випадках, коли це можна було зробити з дотриманням пристойності, давав Бригітті… ‑
Точнісінько в такому стані речі залишалися п’ять років, тобто від руйнування Дюнкерка тринадцятого року до самого закінчення кампанії дядька вісімнадцятого року, тижнів за шість або за сім перед подіями, про які я розповідаю. – Однієї місячної ночі Трім, уклавши дядька в ліжко, вийшов, за звичаєм, подивитися, чи все благополучно в його укріпленнях, – і на дорозі, відокремленій від лужка квітучими кущами та гостролистом, – помітив свою Бригітту.
Вважаючи, що на всьому світі немає нічого цікавішого, ніж прекрасні споруди, зведені ним і дядьком Тобі, капрал Трім увічливо і галантно взяв свою пані за руку і провів її на лужок. Зроблено це було не настільки таємно, щоб лихослівна труба Поговору не рознесла чутку про це з вух у вуха, поки він не досяг мого батька разом з іще однією прикрою подробицею, а саме, що в ту ж ніч перекинутий через рів чудовий підйомний міст дядька Тобі, споруджений і забарвлений на голландський зразок, – було зламано і він якимсь чином розлетівся на шматки.
Батько мій, як ви помітили, не відчував великої поваги до коника дядька Тобі – він вважав його найсмішнішим конем, на якого коли‑небудь сідав джентльмен, і якщо тільки дядько Тобі не дратував його своєю слабкістю, не міг без посмішки думати про нього, – так що кожного разу, коли коникові дядька траплялося зашкутильгати або потрапити в яку‑небудь біду, батько веселився й реготав до упаду; але теперішня пригода була йому особливо по серцю, вона зробилася для нього невичерпним джерелом веселих жартів. – Ні, серйозно, дорогий Тобі, – говорив батько, – розкажіть мені толком, як сталася ця історія з мостом? – Що ви до мене так пристаєте з ним? – відповідав дядько Тобі. – Я ж уже двадцять разів вам розповідав слово в слово так, як мені розповів Трім. – Ну ж бо, капрале, як це сталося? – кричав батько, звертаючись до Тріма. – Справжнє це було нещастя, з дозволу вашої милості: – я показував наші укріплення місіс Бригітті і, перебуваючи біля самого краю рову, оступився й зісковзнув туди. – Так, так, Тріме! – вигукував батько – (загадково посміхаючись і киваючи головою – але не перебиваючи його), – і позаяк, з дозволу вашої милості, я був міцно зчеплений із місіс Бригіттою, йдучи з нею під руку, то потягнув її за собою, внаслідок чого вона гепнулася задом на міст. – І позаяк нога Тріма (кричав дядько Тобі, вихоплюючи розповідь із рота у капрала) потрапила в кювет, він теж повалився всією своєю вагою на міст. – Була тисяча шансів проти одного, – додавав дядько Тобі, – що бідолаха зламає ногу. – Так, це вірно! – підтверджував батько, – недовго і шию собі зламати, братику Тобі, при таких оказіях. – І тоді, з дозволу вашої милості, міст – він же, як відомо вашій милості, був дуже легкий – зламався під нашою вагою і розсипався на шматки.
У інших випадках, особливо ж коли дядько Тобі мав нещастя обмовитися хоч би слівцем про гармати, бомби або петарди, – батько виснажував усі запаси свого красномовства (а вони у нього були не маленькі) в панегірику таранам  стародавніх людей – вінеї  , якою користувався Александр при облозі Тіра. – Він розповідав дядькові Тобі про катапульти сирійців, що метали жахливі камені на декілька сотень футів і потрясали до підмурків найсильніші укріплення; – описував чудовий механізм балісти , який так розхвалює Марцелін; – страшна дія піробол , що метали вогонь; – небезпека теребри  і скорпіона , що метали списи. – Але що все це, – говорив він, – у порівнянні з руйнівними спорудами капрала Тріма? – Повірте мені, братику Тобі, ніякий міст, ніякий бастіон, ніякі укріплені ворота на світі не встоять проти такої артилерії.
Дядько Тобі ніколи не намагався захищатися проти цих кепкувань, інакше, як подвоєною старанністю в смалінні своєї люльки; одного дня ввечері після вечері він напустив стільки густого диму в кімнаті, що батько мій, трохи схильний до сухот, задихнувся в жорстокому нападу кашлю. Дядько Тобі негайно схопився, не відчуваючи болю в паху, – і з превеликим співчуттям став біля стільця брата, однією рукою б’ючи його по спині, а іншою підтримуючи йому голову і час від часу витираючи йому очі чистою батистовою хусткою, яку він тут же дістав із кишені. – Дбайливість і співчуття дядька Тобі при наданні цих маленьких послуг – були як ніж у серце моєму батьку, він присоромився щойно завданого братові засмучення. – Нехай таран, катапульта або яке‑небудь інше знаряддя виб’ють мені мозок, – сказав батько сам собі, – якщо я ще раз ображу цю достойну людину!

Розділ XXV

Виявилося, що полагодити підйомний міст неможливо, і Трім дістав наказ негайно приступити до спорудження нового моста – але вже за іншою моделлю: річ у тому, що якраз у той час розкрилися підступи кардинала Альбероні й дядько Тобі, справедливо передбачаючи неминучість виникнення війни між Іспанією та Імперією і вірогідність перенесення операцій майбутньої кампанії в Неаполь або в Сицилію, – вирішив зупинити вибір на італійському мосту – (дядько Тобі, до речі сказати, був недалекий від істини у своїх припущеннях) – але батько, який був незрівнянно майстернішим політиком і настільки ж перевершував дядька Тобі у справах державних, наскільки дядько Тобі був вищий за нього на полях битв, – переконав брата, що коли іспанський король і імператор вчепляться один одному у волосся, то Англія, Франція і Голландія з огляду на раніше взяті зобов’язання теж змушені будуть узяти участь у бійці; – а в такому разі, – говорив він, – воюючі сторони, братику Тобі, – це так само вірно, як те, що ми з вами живі, – знову кинуться врізнобіч на колишню арену боротьби, у Фландрію; – тоді що ви робитимете з вашим італійським мостом?
– Тоді ми його доробимо за старою моделлю, – вигукнув дядько Тобі.
Коли капрал Трім уже наполовину закінчив міст у цьому стилі – дядько Тобі виявив у нім один істотний недолік, про який ніколи раніше серйозно не думав. Міст цей підвішений був з обох боків на завісах і розчинявся посередині, так що одна його половина відводилася по один бік рову, а друга – по інший. Вигода тут полягала в тому, що вага моста розділялася на дві рівні частини, і дядько Тобі міг, таким чином, піднімати його і опускати кінцем своєї милиці однією рукою, а при слабкості його гарнізону це було все, на що він міг розраховувати, – але були також неусувні незручності; – адже при такій будові, – говорив дядько, – я залишаю половину мого моста у владі ворога – яка ж мені тоді користь, скажіть на милість, від другої його частини?
Найпростішими ліками проти цього було б, звичайно, зміцнити міст на завісах тільки з одного кінця, так, аби він піднімався ввесь одразу і стирчав, як стовп, – але це було відкинуто з вищезгаданої причини.
Цілий тиждень потім дядько схилявся до думки побудувати такий міст, який рухався б горизонтально, так аби, відтягуючи його назад, перешкоджати переправі, а штовхаючи вперед, її відновлювати, – три знамениті такі мости ваші милості, можливо, бачили в Шпеєрі, перш ніж їх було зруйновано, – і один в Брейзаху, який, коли не помиляюсь, існує і понині; – але оскільки батько мій із великою наполегливістю радив дядькові Тобі не мати ніякої справи з поворотними мостами – і дядько, крім того, передбачав, що такий міст тільки увічнить пам’ять про пригоду капрала, – то він змінив рішення на користь моста, винайденого маркізом де Лопіталем, який так докладно і науково описаний Бернуллі‑молодшим, як ваші милості можуть переконатися, зазирнувши в Act. Erud. Lіpsі an. 1695, – такі мости утримуються в стійкій рівновазі свинцевим вантажем, який їх охороняє не гірше за двох вартових, якщо міст виведений у формі кривої лінії, що якомога більше наближається до циклоїди. Дядько Тобі розумів природу параболи не гірше за інших в Англії – але він не був таким же знавцем циклоїди; – він, щоправда, говорив про неї щодня, – міст уперед не рухався. – Ми розпитаємо кого‑небудь про неї, – сказав дядько Тобі Тріму.

Розділ XXVІ

Коли увійшов Трім і сказав батькові, що лікар Слоп зайнятий на кухні виготовленням моста, – дядько Тобі – в мозку якого історія з ботфортами викликала цілу низку військових уявлень – негайно забрав собі в голову, що лікар Слоп майструє модель моста маркіза де Лопіталя. – Це дуже люб’язно з його боку, – сказав дядько Тобі, – передай, будь ласка, моє шанування лікареві Слопу, Тріме, і скажи, що я сердечно йому дякую.
Якби голова дядька Тобі була ящиком із панорамою, а батько мій увесь час в нього дивився, – він не міг би мати виразнішого уявлення про роботу фантазії дядька, ніж те, яке в нього було; ось чому, незважаючи на катапульту, тарани та свої прокляття їм, він уже починав торжествувати.
– Як раптом відповідь Тріма миттю зірвала лаври з чола його і порвала їх на шмаття.

Розділ XXVІІ

– Цей ваш злощасний підйомний міст… – мовив батько. – Боже борони вашу милість, – вигукнув Трім, – це міст для носа молодого пана. – Витягуючи його на світло своїми бридкими інструментами, лікар, каже Сузанна, розплющив йому ніс на корж, ось він і майструє тепер щось подібне до моста за допомогою вати і шматочка китового вуса з Сузанниного корсета, щоб його випрямити.
– Проведіть мене скоріше, братику Тобі, – закричав батько, – в мою кімнату.

Розділ XXVІІІ

Із першої ж хвилини, як я сів писати моє життя для забави світу і мої думки в напучування йому, хмара невідчутно збиралася над моїм батьком. – Потік дрібних прикростей і засмучень спрямувався на нього. – Усе пішло криво, за його власним висловом; тепер гроза зібралась і кожну хвилину готова була вибухнути і ринути йому просто на голову.
Я приступаю до цієї частини моєї історії в найбільш пригніченому та меланхолійному настрої, який коли‑небудь утруднював груди, сповнені дружніх почуттів до людей. – Нерви мої все більше здають під час цієї розповіді. – З кожним написаним рядком я відчуваю, як пульс мій б’ється все слабкіше, як зникає безтурботна веселість. Вона ж бо щодня спонукала мене говорити й писати тисячу речей, про які мені слід було б мовчати. – І навіть хвилину, вмочаючи перо в чорнило, я мимоволі помітив, із якою обачністю, з яким безживним спокоєм і врочистістю це було мною зроблено. – Господи, як це несхоже на поривчасті рухи та необдумані жести, що такі для тебе звичні, Трістраме, коли ти сідаєш писати в іншому настрої – впускаєш перо – проливаєш чорнило на стіл і на книги – неначе перо, чорнило, книги та меблі тобі нічого не коштують!

Розділ XXІX

– Я не маю наміру вдаватися з вами в суперечку з цього питання – так, так, – але я цілком переконаний, мадам, в тому, що як чоловік, так і жінка найліпше переносять біль і горе (а також і задоволення, наскільки я знаю) в горизонтальному положенні.
Ледве увійшовши до себе в кімнату, батько мій упав у знемозі впоперек ліжка в найбезладнішій, але в той же час в найжаліснішій позі людини, вбитої горем, яка коли‑небудь викликала сльози на жалісливих очах. – Долоня його правої руки, коли він упав на ліжко, лягла йому на лоб і, затуливши більшу частину очей, ковзнула разом із головою вниз (услід за ліктем, що відкинувся назад), так що він уткнувся носом у ковдру; – ліва його рука безсило звісилася з ліжка і згинами пальців торкнулася ручки нічного горщика, що стирчала з‑під ліжка; – його права нога (ліву він підібгав до тулуба) наполовину вивалилася з ліжка, край якого різав йому гомілкову кістку. – Він цього не відчував. Застигле, скам’яніле горе оволоділо кожною рисою його обличчя. – Раз він зітхнув – груди його ввесь час важко здіймались – але не промовив ні слова.
Біля узголів’я ліжка, з того боку, куди батько мій повернувся спиною, стояло старе штофове крісло, оббите кругом матерією в оборку та бахромою з різнобарвними вовняними помпонами. – Дядько Тобі сів у нього.
Поки горе нами не переварене – всяка втіха передчасна; – а коли ми його переварили – втішати надто пізно; таким чином, ви бачите, мадам, як влучно мусить цілити втішник між двома цими крайнощами, адже мішень його тоненька, як волосок. Дядько Тобі брав завжди або занадто ліворуч, або занадто праворуч і часто говорив, що, за його щирим переконанням, він скоріше міг би потрапити в географічну довготу; ось чому, всівшись у крісло, він злегка підтягнув запону, дістав батистову хустку – сльоза в нього була до послуг кожного – глибоко зітхнув – але не порушив мовчання.

Розділ XXX

– «Не все те бариш, що потрапило в гаманець». – Незважаючи на те, що мій батько мав щастя прочитати найкурйозніші книги на світі й сам до того ж відзначався найкурйознішим складом думок, яким коли‑небудь наділено було людину, все‑таки йому зрештою доводилося сплохувати – бо цей розумовий склад завдавав йому найкурйозніших і найдивніших прикростей; чудовим їх прикладом може слугувати нещастя, що уразило його тепер.
Ясна річ, ушкодження перенісся новонародженого акушерськими щипцями – хоч би навіть пущеними в діло за всіма правилами науки – засмутило б кожного, кому дитина коштувала таких зусиль, як моєму батькові; – все‑таки воно не пояснює розмірів його горя і не виправдовує його легкодухої та нехристиянської покірності йому.
Щоб це пояснити, мені доведеться залишити батька на півгодини в ліжку – а доброго дядька Тобі в старому, оббитому бахромою кріслі біля нього.

Розділ XXXІ

– Я вважаю цю вимогу надмірною, – вигукнув мій прадід, зім’явши папір і шпурнувши його на стіл. – За цим документом, мадам, у вас усього лише дві тисячі фунтів, ні шилінга більше – а ви наполягаєте на виплаті вам по триста фунтів пенсії вдови на рік. –
– Тому що, – відповіла моя прабабуся, – у вас мало або зовсім немає носа, сер. –
Але перш ніж я наважуся вжити слово ніс  іще раз – щоб уникнути всякої плутанини в тому, що буде сказано відносно цього предмета в цій цікавій частині моєї історії, було б, може, непогано пояснити, що я під ним розумію, і визначити з усією можливою ретельністю і точністю бажане мені значення цього терміна; бо, за моїм переконанням, єдино недбалістю письменників і їх наполегливим небажанням дотримуватись обережності пояснюється той факт – що жоден богословський полемічний твір не є таким ясним і доказовим, як твори про Блукаючі вогні або інші такі ж солідні матерії філософії та природознавства. У такому разі, якщо ми не схильні блукати навмання до Страшного суду, що ж нам залишається перед виступом у дорогу – як не дати читачам хороше визначення головного слова, з яким ми найбільше маємо справу, – і твердо триматися цього визначення, розмінюючи його, як гінею, на дрібну монету? – Коли це зроблено – нехай сам батько всякої плутанини спробує нас заплутати – або вкласти в голову нам чи нашим читачам інший зміст!
У книгах бездоганної моральності й залізної логіки, на зразок тієї, що лежить перед вами, – така недбалість невибачна; небо свідок, як жорстоко довелося мені поплатитися за те, що я дав стільки приводів для двозначних тлумачень – і занадто покладався ввесь час на чистоту уяви моїх читачів.
– Тут два значення, – вигукнув Євгеній під час нашої прогулянки, тицяючи вказівним пальцем правої руки у слово тріщина  на сто тринадцятій сторінці цієї незрівнянної книги, – тут два значення, – сказав він. – А тут дві дороги, – заперечив я, обриваючи його, – брудна й чиста – по якій же ми підемо? – По чистій, ясна річ, по чистій, – відповів Євгеній. – Євгенію, – сказав я, зупиняючись перед ним і кладучи йому руку на груди, – визначати – означає не довіряти. – Так осоромив я Євгенія; але осоромив, за своїм звичаєм, як дурень. – Утішає мене тільки те, що я не впертий дурень; і ось чому.
Я визначаю ніс таким чином – але заздалегідь прошу і благаю моїх читачів, як чоловічої, так і жіночої статі, будь‑якого віку, вигляду та звання, заради Бога та порятунку душі своєї, остерігатися спокус і напучувань диявола і не дозволяти, щоб він яким‑небудь обманом або хитрістю вкладав в уми їх інші думки, ніж ті, що я вкладаю у своє визначення. – Бо під словом ніс  протягом усього цього довгого розділу про носи і в усіх інших частинах мого твору, де трапляється слово ніс , – під цим словом, урочисто всім оголошую, я маю на увазі ніс, і тільки ніс.

Розділ XXXІІ

– Тому що, – ще раз повторила моя прабабуся, – у вас мало або зовсім немає носа, сер. –
– Фе ти, диявол! – вигукнув мій прадід, ляснувши себе рукою по носу, – він зовсім не такий уже маленький – на цілий дюйм довший за ніс мого батька. – А слід сказати, що ніс мого прадіда був в усіх відношеннях схожий на носи чоловіків, жінок і дітей, яких Пантагрюель знайшов на острові Енназін. – Мимохідь зауважу, якщо ви бажаєте дізнатися про дивовижний спосіб ріднитися, що існує в такого плосконосого народу, – вам треба прочитати книгу Рабле: – самостійно ви до цього ніколи не додумаєтеся. –
– Він мав форму трефового туза, сер.
– На цілий дюйм, – вів далі мій прадід, підвівши догори кінчик свого носа великим і вказівним пальцями та повторюючи своє твердження, – на цілий дюйм довший за ніс мого батька, мадам. – Ви, мабуть, хочете сказати – вашого дядька, – заперечила моя прабабуся.
– Мій прадід визнав себе переможеним. – Він розпрямив папір і підписав умову.

Розділ XXXІІІ

– Яку незаконну вдовину пенсію, дорогий мій, виплачуємо ми з нашого маленького статку! – мовила моя бабуся, звертаючись до дідуся.
– У батька мого, – відповів дідусь, – ніс був не більший, з вашого дозволу, дорога моя, чим ось цей горбок на моїй руці. –
А треба вам сказати, що моя прабабуся пережила мого дідуся на дванадцять років; таким чином, протягом усього цього часу батькові моєму кожні півроку – (у Михайлів день і в Благовіщення) – доводилося виплачувати по сто п’ятдесят фунтів вдовиної пенсії.
Не було на світі людини, яка виконувала б свої грошові зобов’язання з більшою готовністю, ніж мій батько.
– Відлічуючи перші сто фунтів, він кидав на стіл одну гінею за одною тими жвавими кидками щирої доброзичливості, якими здатні кидати гроші щедрі, і тільки щедрі душі; але переходячи до інших п’яти десяток – він зазвичай негайно видавав гучне «Гм»! – заклопотано потирав собі ніс внутрішнім боком вказівного пальця – обережно просовував руку за підкладку своєї перуки – роздивлявся кожну гінею з обох боків, коли розлучався з нею, – і нечасто доходив до кінця п’ятдесяти фунтів, не удаючись до допомоги носової хустки, якою він витирав собі скроні.
Позбав мене, о милостиве небо, нестерпних людей, які абсолютно не рахуються з усіма цими імпульсивними рухами! – Нехай, ніколи – о, ніколи – не доведеться мені відпочивати під шатрами таких людей, нездатних загальмувати свою машину і пожаліти всякого, поневоленого владою звичок, прищеплених вихованням, і упереджень, успадкованих од предків!
Протягом, принаймні, трьох поколінь цей догмат  про перевагу довгих носів поступово вкорінявся в нашій родині. – Традиція  була ввесь час за нього, і кожне півріччя зміцненню його сприяла Кишеня ; таким чином, ексцентричність розуму мого батька в цьому разі не могла претендувати на всю честь його винаходу, як у разі майже всіх інших його дивних суджень. – Догмат про носи він, можна сказати, значною мірою всмоктав із молоком матері. Проте він привніс і свою частку. – Якщо хибну думку (припустимо, що вона була дійсно хибною) посаджено було в нім вихованням, батько мій її поливав і виростив до повної зрілості.
Висловлюючи свої думки відносно цього, він часто оголошував, що не розуміє, яким чином наймогутніший рід в Англії міг би встояти проти безперервного проходження шести або семи коротких носів. – І навпаки, – вів далі він зазвичай, – було б однією з найбільших загадок цивільного життя, якби те ж саме число довгих і великих носів, ідучи один за одним по прямій лінії, не піднесло їх володарів на найважливіші пости в королівстві. – Він часто хвалився, що родина Шенді посідала дуже високе становище при королі Гаррі VІІІ, але завдячувала своїм підвищенням не якій‑небудь політичній інтризі, – говорив він, – а тільки вказаній обставині; – проте, подібно до інших родин, – додавав він, – вона зазнала на собі мінливості долі й ніколи вже не очухалася від удару, завданого їй носом мого прадіда. – Достеменно був він трефовим тузом, – вигукував батько, хитаючи головою, – настільки ж нікчемним для його нещасної родини, як картковий туз, що вийшов у козирі.
– Тихенько, тихенько, друже читачу! – куди це тебе відносить фантазія? – Даю чесне слово, під носом мого прадіда я маю на увазі зовнішній орган нюху або ту частину людини, яка стирчить на його обличчі, – і яка, за словами художників, в хороших великих носах і на правильно окреслених обличчях має становити повну третину останніх – якщо міряти зверху вниз, починаючи від коріння волосся. –
– Як важко доводиться письменникові в таких ситуаціях!

Розділ XXXІV

Велике щастя, що природа наділила людський розум такою ж добродійною глухотою і неподатливістю до переконань, яка спостерігається у старих собак – «до виучки нових фокусів».
На якого метелика миттєво перетворився б найбільший у світі філософ, якби читані ним книги, спостережувані факти і власні думки примушували його невпинно міняти переконання!
Батько мій, як я вам казав минулого року, був не такий, він цього терпіти не міг. – Він підбирав яку‑небудь думку, сер, як первісна людина підбирає яблуко. – Вона стає його власністю – і якщо він не позбавлений мужності, то скоріше розлучиться з життям, аніж від неї відмовиться. –
Я знаю, що Дідій, великий цивіліст, не погодиться і заперечить мені: звідки у вашої первісної людини право на це яблуко? Ex confesso, скаже він, – усе перебувало тоді в природному стані – і тому яблуко належить стільки ж Франку, скільки і Джону. Скажіть, будь ласка, містере Шенді, яку грамоту може він пред’явити на нього? з якого моменту яблуко це стало його власністю? коли він зупинив на нім свій вибір? чи коли зірвав його? чи коли розжував? чи коли спік? чи коли очистив? чи коли приніс додому? чи коли перетравив? – чи коли –? – Бо ясно, сер, що якщо захоплення яблука не зробило його власністю первісної людини – то й ніяка наступна його дія не могла цього зробити.
– Брате Дідію, – скаже у відповідь Трибоній – (а оскільки борода цивіліста і знавця церковного права Трибонія на три з половиною і три восьмих дюйма довша за бороду Дідія, – я радий, що він за мене заступається і більше не утруднятиму себе відповіддю), – адже справу вирішено, як ви можете в цьому переконатися на підставі уривків з кодексів Григорія і Гермогена та всіх кодексів од Юстиніана і до Луї й Дезо, – що піт нашого обличчя та виділення нашого мозку така ж наша власність, як і штани, які на нас надіті; – оскільки ж названий піт і т. д. капле на назване яблуко в результаті зусиль, прикладених на його пошуки та зривання; оскільки, крім того, він витрачається і нерозривно приєднується людиною, що зірвала яблуко, до цього яблука, нею зірваного, принесеного додому, спеченого, очищеного, з’їденого, перетравленого і так далі, – то очевидно, що той, хто зірвав яблуко, своєю дією домісив щось своє до яблука, що тому не належало, і тим самим придбав його у власність; – або, іншими словами, яблуко є яблуком Джона.
За допомогою такого ж ученого ланцюга міркувань батько мій обстоював усі свої судження; він не шкодував зусиль на їх роздобування, і чимдалі лежали вони від уторованих шляхів, тим незаперечнішим було його право на них. – Жоден смертний на них не претендував; до того ж, це забирало в нього стільки ж зусиль зготувати їх і перетравити, як і розглянуте вище яблуко, так що вони з повним правом могли називатися його невід’ємною власністю. – Через те він так міцно і тримався за них зубами і кігтями – кидався на все, за що тільки міг ухопитися, – словом, обкопував і зміцнював їх кругом такою ж кількістю валів і брустверів, як дядько Тобі свої цитаделі.
Але йому доводилося зважати на одну прикру перешкоду – мізерність необхідних для захисту матеріалів у разі енергійного нападу, оскільки лише небагато великих умів використали свої здібності на творення книг про великі носи. Присягаюся алюром моєї шкапи, це річ неймовірна! і я дивуюся, коли роздумую, скільки дорогоцінного часу і талантів змарновано було на куди мізерніші теми – і скільки мільйонів книг надруковано було всіма мовами найрізноманітнішими шрифтами і випущено в найрізноманітніших палітурках із питань, які й наполовину стільки не сприяли об’єднанню та заспокоєнню роду людського. Тим більшого значення надавав батько тому, що можна було ще роздобути; і хоча він часто потішався над бібліотекою дядька Тобі – яка, доречно зауважити, була дійсно забавна – але це не заважало йому самому збирати всі книги та наукові дослідження про носи з такою ж старанністю, як добрий мій дядько Тобі збирав усе, що міг знайти із фортифікації. – Щоправда, колекція батька могла б уміщатися на набагато меншому столі – але не з твоєї вини, милий мій дядьку. –
Тут – але чому саме тут – скоріше, ніж в якій‑небудь іншій частині моєї історії, – я не в змозі сказати; – а тільки тут – серце мене зупиняє, щоб раз і назавжди заплатити тобі, милий мій дядьку Тобі, данину, до якої мене зобов’язала твоя доброта. – Дозволь же мені тут відсунути вбік стілець і, опустившись на коліна, вилити найгарячіші почуття любові до тебе і якнайглибшої пошани до твого чудового характеру, які доброчесність і щирий порив коли‑небудь запалювали в грудях племінника. – Мир і спокій нехай огорнуть навіки голову твою! – Ти не заздрив нічиїм радощам – не зачіпав нічиїх думок. – Ти не очорнив нічиєї репутації – ні в кого не відняв шматка хліба: тихенько, у супроводі вірного Тріма, оббіг ти підтюпцем маленьке коло твоїх задоволень, нікого не штовхнувши по дорозі; – для кожної людини в горі знаходилась у тебе сльоза – для кожного злидаря знаходився шилінг.
Поки у мене буде чим заплатити садівникові – доріжка від твоїх дверей на лужок не заросте травою. – Доки у сімейства Шенді буде хоч чверть акра землі, твої фортеці, милий дядьку Тобі, залишаться незайманими.

Розділ XXXV

Колекція мого батька була невелика, але зате вона складалася з рідкісних книг, і це показувало, що він витратив чимало часу на її складання; батькові, щоправда, дуже пощастило зробити вдалий почин: дістати майже за безцінь пролог Брюскамбіля про довгі носи – бо він заплатив за свого Брюскамбіля всього три півкрони, та й то тільки завдяки гострому зору букініста, що помітив, із якою жадібністю батько схопив цю книгу. – У всьому християнському світі, – сказав букініст, – не знайдеться і трьох Брюскамбілів, якщо не брати до уваги тих, які приковані ланцюгами в бібліотеках аматорів. – Батько шпурнув гроші зі швидкістю блискавки – запхав Брюскамбіля за пазуху – і помчав із ним додому з Пікаділлі на Кольмен‑стріт, мовби він ніс скарб, усю дорогу міцно притискаючи Брюскамбіля до грудей.
Для тих, хто ще не знає, якої статі Брюскамбіль, – адже пролог про довгі носи легко міг бути написаний і чоловіком і жінкою, – не зайве буде, вдавшись до порівняння, – сказати, що після повернення додому батько мій тішився з Брюскамбілем зовсім так само, ставлю десять проти одного, як ваша милість тішилася з вашою першою коханкою – тобто з ранку до вечора – що, в дужках зазначу, може, і надзвичайно приємно закоханому – але розважає мало або зовсім не розважає сторонніх. – Зауважте, я не проводжу мого порівняння далі – очі в батька були більші, ніж апетит, – завзяття більше, ніж знання, – він охолов – його захоплення розділилися – він роздобув Прігніца – придбав Скродера, Андреа, Парея, «Вечірні бесіди» Буше і, головне, великого та вченого Гафена Слокенбергія, про якого я маю ще стільки говорити – що зараз я не скажу про нього нічого.

Розділ XXXVІ

Жодна з книжок, які батько мій з такими труднощами роздобував і вивчав для підкріплення своєї гіпотези, не принесла йому на перших порах жорстокішого розчарування, ніж знаменитий діалог між Памфагом і Коклесом, написаний доброчесним пером великого і високоповажного Еразма, відносно різного використання та підходящого застосування довгих носів. – Тільки, будь ласка, голубонько, якщо у вас є хоч щонайменша можливість, ні п’яддю не поступайтеся Сатані, не давайте йому осідлати в цьому розділі вашу уяву; а якщо він усе‑таки приловчиться і скочить на неї – будьте, заклинаю вас, необ’їждженою кобилицею: скакайте, гарцюйте, стрибайте, ставайте навдибки – хвицайтесь і брикайтесь , поки не порвете попруги чи підхвістя, як Худобинка‑хворостинка , і не скинете його милість у грязюку. – Вам немає потреби його вбивати. –
– А скажіть, хто була ця Худобинка‑хворостинка ? – Яке образливе і безграмотне питання, сер, це однаково, що запитали, в якому році (ab urbe condіta  ) спалахнула Друга Пунічна війна. – Хто була Худобинка‑хворостинка! – Читайте, читайте, читайте, читайте, мій неосвічений читачу! читайте, або, – ґрунтуючись на вивченні великого святого Параліпоменона – я вам пораджу краще відразу ж кинути цю книгу; бо без великої начитаності, під якою, як відомо вашій превелебності, я маю на увазі великі знання, ви так само мало здатні будете осягнути мораль наступної мармурової сторінки (строкатої емблеми мого твору!), як найбільші мудреці з усією їх прозорливістю нездатні були розгадати безліч думок, висновків та істин, які й дотепер таємничо приховані під темною пеленою сторінки, зафарбованої чорним.

Розділ XXXVІІ

«Nіhіl me poenіtet hujus nasі», – сказав Памфаг; – тобто – «Ніс мій вивів мене в люди». – «Nec est, cur poenіteat», – відповідає Коклес; тобто «та й яким чином, чорт забирай, міг би такий ніс сплохувати?»
Питання, як бачите, поставлене було Еразмом, як цього і бажав батько, з граничною ясністю; але батько був розчарований, не знаходячи у такого майстерного пера нічого, крім простого встановлення факту; воно зовсім не було приправлене тією спекулятивною витонченістю або тією витонченою аргументацією, якими небо обдарувало людський розум для дослідження істини та боротьби за неї з усіма і кожним.
– Спочатку батько страшенно сварився та пирхав – адже мати знамените ім’я чого‑небудь та варте. Але оскільки автором цього діалогу був Еразм, він скоро опам’ятався і з великою старанністю перечитав його ще і ще раз, ретельно вивчаючи кожне слово та кожен склад в їх найточнішому і буквальному значенні, – проте нічого не міг вивудити з них цим способом. – Можливо, тут уміщено більше, ніж сказано, – мовив батько. – Вчені люди, брате Тобі, не пишуть діалогів про довгі носи даремно. – Я вивчу містичний і алегоричний зміст – тут є над чим поламати голову, братику.
Батько продовжував читати. –
Тут я вважаю за потрібне інформувати ваші превелебності й ваші милості, що крім різноманітних застосувань довгих носів у морській справі, які перераховуються Еразмом, автор діалогу стверджує, що довгий ніс буває також дуже корисний у домашньому вжитку; адже у разі потреби – та за відсутності роздувальних міхів, він чудово підійде ad excіtandum focum (для розпалювання вогню).
Природа була надзвичайно марнотратна, наділяючи батька своїми дарами, і заронила в нього насіння словесної критики так само глибоко, як і насіння всіх інших знань, – і тому він дістав складаний ніж і почав експериментувати над фразами, щоб подивитися, чи не можна врізати в них кращий зміст. – Іще одна літера, брате Тобі, – мовив батько, – і я дістануся сокровенного змісту Еразма. – Ви вже впритул підійшли до нього, братику, – відповів дядько, – по совісті вам кажу. – Який ти швидкий! – вигукнув батько, продовжуючи скребти, – я, можливо, ще за сім миль од нього. – Знайшов, – мовив батько, клацнувши пальцями. – Дивися, милий брате Тобі, – як вправно я відновив зміст. – Але ж ви понівечили слово, – заперечив дядько Тобі. – Батько надів окуляри – прикусив губу – і в гніві вирвав сторінку.

Розділ XXXVІІІ

О Слокенбергію! правдивий зображувачу моїх dіsgrazіe, – о сумний провіснику стількох негараздів і ударів, що стьобали мене на всіляких теренах мого життя внаслідок мізерності мого носа (іншої причини я, принаймні, не знаю), – скажи мені, Слокенбергію, який таємний голос і яким тоном (звідки він з’явився? як прозвучав у твоїх вухах? – чи впевнений ти, що його чув?) – уперше тобі крикнув: – Ну ж бо – ну, Слокенбергію! присвяти твоє життя – нехтуй твої розваги – збери всі сили та здібності істоти твоєї – не жаліючи зусиль, стань у пригоді людству, напиши об’ємистий фоліант на тему про людські носи.
Яким чином звістку про це доставлено було в сенсорій Слокенбергія – і чи знав Слокенбергій, чий палець торкнувся клавіші – і чия рука роздувала міхи, – про це ми можемо тільки робити припущення – бо сам Гафен Слокенбергій помер і вже більше дев’яноста років лежить у могилі.
На Слокенбергії грали, наскільки мені відомо, як на якому‑небудь із учнів Вітфільда, – іншими словами, сер, так виразно розпізнає, який із двох майстрів  вправлявся на його інструменті , – що всякі логічні міркування із цього приводу зайві.
– Справді, Гафен Слокенбергій, викладаючи мотиви та підстави, що спонукали його витратити стільки років свого життя на один цей твір, – наприкінці своїх пролегомен, які, до речі кажучи, мали б стояти на першому місці – якби не вмістив їх палітурник через недогляд між змістом книги і самою книгою, – Гафен Слокенбергій повідомляє читача про те, що після досягнення свідомого віку, коли він у змозі був спокійно сісти й розміркувати про справжнє місце і становище людини, а також розпізнати головну мету і сенс її існування, – або – щоб скоротити мій переклад, бо книга Слокенбергія написана по‑латині і в цій частині досить‑таки багатослівна, – відколи я, – каже Слокенбергій, – почав розуміти дещо – або, вірніше, що є що  – і може помітив, що питання про довгий ніс трактувалося всіма моїми попередниками занадто недбало, – я, Слокенбергій, відчув потужний порив і почув у собі гучний голос, який владно закликáв мене підперезатися для цього подвигу.
Треба віддати справедливість Слокенбергію, він виступив на арену, озброївшись міцнішим списом і взявши набагато більший розгін, аніж усі, хто до нього виступали на цьому терені, – і він дійсно у багатьох відношеннях заслуговує бути поставленим на п’єдестал як зразок, якого слід дотримуватись у своїх книгах усім письменникам, принаймні авторам багатотомних творів, – бо він охопив, сер, увесь предмет – досліджував діалектично  кожну його частину – він довів його до граничної ясності, освітивши тими спалахами, що викрешувалися зіткненням природних його здібностей, – або спрямувавши на нього промені своїх якнайглибших наукових знань – звіряючи, збираючи та компілюючи – випрошуючи, запозичуючи та викрадаючи на своєму шляху все, що було написано та сказано з цього приводу в школі й академіях учених, – унаслідок чого книга Слокенбергія справедливо може розглядаться не просто як зразок – але як вичерпне зведення  та справжній статут про носи , що охоплював усі необхідні або такі, що могли б знадобитися відомості про них.
З цієї причини я не розводитимуся про безліч (у інших відношеннях) цінних книг і трактатів із зібрань мого батька, написаних або безпосередньо про носи – або таких, які лише побічно їх стосуються; – як, наприклад, Прігніц, що лежить оце зараз переді мною на столі, який із безмежною вченістю й на підставі неупередженого наукового обстеження понад чотирьох тисяч різних черепів у перенишпорених ним двох десятках покійницьких Сілезії, – повідомляє нас про те, що розміри та конфігурація кісткових частин людських носів будь‑якої країни або області, за винятком Кримської Татарії, де всі носи розплющені великим пальцем, так що про них неможливо скласти ніякого судження, – набагато більш схожі, ніж ми уявляємо; – відмінності між ними, за його словами, настільки мізерні, що не заслуговують на згадку; – ставність же та краса кожного індивідуального носа, те, завдяки чому один ніс перевершує інший і отримує вищу оцінку, обумовлені хрящовими та м’ясистими його частинами, в протоки і пори яких мчать кров і життєві духи, що підганяються запалом і силою уяви, що розташувалася тут же поруч (виняток становлять ідіоти, які, на думку Прігніца, що багато років жив у Туреччині, перебувають під особливим заступництвом неба), – звідки випливає, – говорить Прігніц, – і не може не випливати, що пишнота носа прямо пропорційна пишноті уяви його носія.
З тієї ж самої причини, тобто тому, що все це можна знайти у Слокенбергія, я нічого не кажу і про Скродерія (Андреа), який, як усім відомо, з таким запалом накинувся на Прігніца – доводячи на свій лад, спочатку логічно, а потім за допомогою низки впертих фактів, що «Прігніц надзвичайно віддалився від істини, стверджуючи, ніби фантазія народжує ніс, тоді як навпаки – ніс народжує фантазію».
– Тут учені запідозрили Скродерія в деякому непристойному софізмі – і Прігніц почав голосно кричати на диспуті, що Скродерій підсунув йому цю думку, – але Скродерій продовжував підтримувати свою тезу. –
Батько тим часом вагався, чию сторону йому прийняти в цій справі; як раптом Амвросій Парей в одну мить вирішив справу і вивів батька з утруднення, заразом поваливши обидві системи, як Прігніца, так і Скродерія.
Будьте свідком. –
Я не повідомляю вченому читачеві нічого нового – подальшою своєю розповіддю я тільки хочу показати вченим, що і сам знаю цю історію. –
Названий Амвросій Парей, головний хірург і носоправ французького короля Франциска ІX, був у великій силі в нього та у двох його попередників чи наступників (достеменно не знаю) і – якщо не брати до уваги промаху, якого він припустився в історії з носами Тальякоція та в його способі їх приставляти, – визнавався всією колегією лікарів того часу найбільш досвідченим щодо носів, який перевершував усіх, хто коли‑небудь мав із ними справу.
Цей самий Амвросій Парей переконав мого батька, що істинною і дійсною причиною обставини, яка привернула до себе загальну увагу і на яку Прігніц і Скродерій змарнували стільки вченості, дотепності й таланту, – є щось зовсім інше – довжина та ставність носа зумовлені просто м’якістю і в’ялістю грудей годувальниці – так само як приплюснутість і крихітність миршавих носів пояснюється твердістю і пружністю цього живлячого органу в здорових і сповнених життя годувальниць; – такі груди хоча і прикрашають жінку, проте згубні для дитини, бо її ніс настільки ними сплющується, натискається, притупляється і охолоджується, що ніколи не доходить ad mensuram suam legіtіmam; – але у разі в’ялості чи м’якості грудей годувальниці або матері – входячи в них, – говорить Парей, – як у масло, ніс зміцнюється, викохується, повнішає, освіжається, набирається сил і набуває здатності до безперервного росту.
У мене є тільки два зауваження із приводу Парея: я зазначаю, по‑перше, що він усе це доводить і пояснює з найбільшою доброчесністю й у найпристойніших висловах – нехай же сподобиться душа його за це вічного миру та спокою!
І по‑друге, що крім звитяжного повалення систем Прігніца і Скродерія – гіпотеза Амвросія Парея повалила одночасно систему миру та гармонії, що панували в нашій родині, і протягом трьох днів уряд не лише сіяла розбрат між моїми батьком і матір’ю, але також перевертала догори дном увесь наш будинок і все в нім, за винятком дядька Тобі.
Така забавна розповідь про те, як посварився чоловік зі своєю дружиною, певно, ніколи ще, ні в яку епоху і ні в якій країні не проникала назовні через замкову щілину вихідних дверей!
Моя матінка, треба вам сказати – але мені слід спочатку сказати вам п’ятдесят потрібніших речей – я адже обіцяв роз’яснити сотню утруднень – тисяча нещасть і домашніх невдач купою валяться на мене одне за одним – корова вдерлася (наступного дня вранці) в фортецю дядька Тобі й з’їла два з половиною раціони трави, вирвавши разом із нею дерен, яким обкладено було його горнверк і прикрито шлях, – Трім бажає будь‑що‑будь віддати її під військовий суд – корові належить бути розстріляною – Слопу бути розіпнутим – мені самому отрістрамитись і вже при хрещенні перетворитися на мученика – які ж ми всі жалюгідні невдахи! – треба мене переповити – проте ніколи втрачати час на нарікання. – Я покинув батька лежачим упоперек ліжка з дядьком Тобі біля нього в старому, оббитому бахромою кріслі та пообіцяв повернутися до них через півгодини, а пройшло вже тридцять п’ять хвилин. – У таке скрутне становище, певно, ніколи ще не потрапляв жоден нещасний автор; адже мені треба, сер, закінчити фоліант Гафена Слокенбергія – передати розмову між моїм батьком і дядьком Тобі про те, як вирішують питання Прігніц, Скродерій, Амвросій Парей, Понократ і Грангузьє, – перекласти одну розповідь Слокенбергія, а в мене вже прострочено аж п’ять хвилин! – Бідолашна моя голова! – О, якби вороги мої бачили, що в ній твориться!

Розділ XXXІX

Забавнішої сцени не бувало в нашій родині. – Щоб віддати їй належне – я знімаю тут ковпак і кладу його на стіл біля самої чорнильниці: це надасть виступу моєму із порушеного питання більше врочистості – можливо, моя любов і занадто упереджене ставлення до моїх розумових здібностей мене засліплюють, але я щиро думаю, що верховний Творець і будівничий усіх речей ніколи ще (чи, принаймні, в той період часу, коли я сів писати цю історію) не створював і не збирав воєдино родини – в якій характери були б виліплені або протиставлені в цьому розумінні драматично більш вдало, ніж у нашій, або яка була б так щедро наділеною чи обдарованою умінням розігрувати такі незрівнянні сцени та здатністю безперервно їх різноманітити з ранку до вечора, як родина Шенді .
Але найзабавнішою з таких сцен на нашому домашньому театрі була, повторюю, сцена – що частенько розігрувалася через це саме питання про довгі носи – особливо коли уява мого батька розпалювалася його дослідженнями і він неодмінно бажав також розпалити уяву дядька Тобі.
Дядько Тобі всіляко йшов батькові назустріч за таких його спроб; із безкінечним терпінням годинами висиджував він, смалячи свою люльку, тоді як батько працював над його головою, пробуючи і так і сяк впровадити в неї гіпотези Прігніца і Скродерія.
Чи були вони вищі за розуміння дядька Тобі – чи перебували з ним у суперечності – чи мозок його подібний був до сирого  труту, з якого неможливо добути жодної іскри, – чи був занадто завантажений підкопами, мінами, бліндами, куртинами та іншими військовими спорудами, що заважали дядькові ясно розібратися в доктринах Прігніца і Скродерія, – я не знаю – нехай схоласти – кухонні дядьки, анатоми й інженери поб’ються через це між собою. –
Погано, звичайно, тут було те, що кожне слово Слокенбергія батькові доводилося перекладати для дядька Тобі з латинської, в якій батько був не дуже сильний, через що переклад його не завжди виявлявся бездоганним – і переважно там, де вимагалася цілковита точність. – Це, природно, спричиняло іншу біду: – коли батько особливо старався у своїх стараннях розплющити дядькові Тобі очі – думки його настільки ж випереджали переклад, наскільки переклад випереджав думки дядька Тобі; – зрозуміло, як те, так і інше мало сприяло зрозумілості повчань мого батька.

Розділ XL

Дар логічно мислити за допомогою силогізмів – я маю на увазі у людини – бо у вищих істот, таких, як ангели і безтілесні духи, – все це робиться, з дозволу ваших милостей, як мені кажуть, за допомогою інтуїції ; – нижчі ж істоти, як добре відомо вашим милостям, – роблять висновок за допомогою своїх носів; утім, є такий острів, що плаває по морях (щоправда, не зовсім спокійно), мешканці якого, коли мої відомості мене не обманюють, обдаровані надзвичайною здатністю робити висновок таким самим способом, нерідко досягаючи при цьому відмінних результатів. – Але це до справи не відноситься. –
Дар проробляти це належним для нас чином – або велика і найголовніша здатність людини робити висновок полягає, як учать нас логіки, в знаходженні взаємної відповідності чи невідповідності двох ідей за посередництва третьої (званої medіus termіnus); зовсім так, як хто‑небудь, за справедливим зауваженням Локка, за допомогою ярду знаходить у двох кегельбанів однакову довжину, рівність якої не може бути виявлена шляхом їх зіставлення .
Якби цей великий мислитель звернув погляди на дядька Тобі та постежив за його поведінкою, коли батько розвивав свої теорії носів, – як уважно він прислухається до кожного слова – і з якою глибокою серйозністю споглядає довжину своєї люльки щоразу, коли виймає її з рота, – як детально її оглядає, тримаючи між вказівним і великим пальцем, спочатку збоку – потім спереду – то так, то сяк, в усіх можливих напрямах і ракурсах, – то він дійшов би висновку, що дядько Тобі тримає в руках medіus termіnus і вимірює він істинність кожної гіпотези про довгий ніс у тому порядку, як батько їх перед ним викладав. Це, в дужках зазначу, було більше, ніж бажав мій батько, – мета його філософських лекцій, що коштували йому таких зусиль, – полягала в тому, щоб дати дядькові Тобі можливість зрозуміти  – і аж ніяк не обговорювати , – в тому, щоб він міг тримати  грани та скрупули вченості – і аж ніяк не зважувати їх. – Дядько Тобі, як ви побачите в наступному розділі, не справдив цих надій.

Розділ XLІ

– Який жаль, – вигукнув одного зимового вечора мій батько, промучившись три години над перекладом Слокенбергія, – який жаль, – вигукнув батько, закладаючи в книгу паперову смужку від мотка ниток моєї матері, – який жаль, брате Тобі, що істина окопується в таких неприступних фортецях і так стійко тримається, що іноді її неможливо взяти навіть після найнаполегливішої облоги. –
Але тут сталося, як не раз уже траплялося раніше, що фантазія дядька Тобі, не знаходячи для себе ніякої поживи в поясненнях мого батька із приводу Прігніца, – понеслася непомітно на лужок із фортецею; – тіло його теж було б не проти туди прогулятися – так що, будучи на вигляд глибокодумно зануреним у свій medіus termіnus, – дядько Тобі насправді так само мало сприймав міркування мого батька з усіма його «за і проти», якби батько перекладав Гафена Слокенбергія з латинської мови ірокезькою. Але мовлене батьком образне слово облога  чарівною своєю силою повернуло назад фантазію дядька Тобі зі швидкістю звуку, що лунає вслід за натисненням клавіші, – дядько насторожився – і батько, побачивши, що він вийняв із рота люльку і присуває своє крісло ближче до столу, немов бажаючи краще чути, – батько з великим задоволенням повторив іще раз свою фразу – з тією тільки різницею, що вилучив із неї образне слово облога , щоб захистити себе від деяких небезпек, якими воно йому загрожувало.
– Який жаль, – сказав батько, – що істина може бути тільки на одному боці, брате Тобі, – якщо розміркувати, скільки винахідливості виявили всі ці вчені люди у своїх рішеннях про носи. – Хіба носи можна порішити? – заперечив дядько Тобі.
Батько з гуркотом відсунув стілець – устав – надів капелюх – за чотири широкі кроки опинився перед дверима – поштовхом відчинив їх – наполовину висунув назовні голову – зачинив двері – не звернув ніякої уваги на скрипучі завіси – повернувся до столу – висмикнув із книги Слокенбергія паперову закладку від мотка моєї матері – поспішно підійшов до свого бюро – повільно повернувся назад – обмотав папірець матінки навколо великого пальця – розстебнув камзол – кинув матінчин папірець у вогонь – розкусив навпіл її шовкову подушечку для шпильок – набив собі рот висівками – вибухнув прокляттями; – але зауважте! – прокляття його цілили в мозок дядька Тобі – вже і без того добряче задурманений – прокляття батька були заряджені тільки висівками – але висівки, з дозволу ваших милостей, слугували не більше як порохом для кулі.
На щастя, напади гніву в мого батька бували недовгочасні; бо, доки вони тривали, вони не давали йому ні хвилини спокою; й ніщо так не запалювало мого батька, – це одна з найнерозв’язніших проблем, із якими мені коли‑небудь доводилося стикатися при спостереженнях людської природи, – ніщо не виявляло такої вибухової дії на його гнів, як несподівані удари, що завдаються його вченості простодушно‑хитромудрими питаннями дядька Тобі. – Навіть якби десять дюжин шершнів одразу вжалили його ззаду в сто двадцять різних місць – він би не міг виконати більшої кількості несвідомих рухів за коротший час – або прийти в таке збудження, як від одного нескладного питання на декілька слів, недоречно зверненого до нього, коли, забувши все на світі, він скакав на своєму конику.
Дядькові Тобі це було однаково – він із незворушним спокоєм продовжував смалити свою люльку – в серці його ніколи не було наміру образити брата – і позаяк голова його нечасто могла виявити, де саме засіло жало, – він завжди надавав батькові турботу холонути самостійно. – Тепер для цього було потрібно п’ять хвилин і тридцять п’ять секунд.
– Присягаюся всім, що є на світі доброго! – вигукнув батько, коли трохи відійшов, запозичуючи свою клятву зі зведення Ернульфових проклять – (хоча, треба віддати батькові справедливість, він рідше, ніж хто‑небудь, цим грішив, як правильно сказав лікареві Слопу під час бесіди про Ернульфа). – Присягаюся всім, що є доброго і великого, братику Тобі, – сказав батько, – коли б не філософія, що надає нам таку могутню підтримку, – ви б вивели мене з терпіння. – Даруйте, під рішеннями про носи, про які я вам говорив, я мав на увазі, – і ви могли б це зрозуміти, якби удостоїли мене крапельки уваги, – різноманітні пояснення, запропоновані вченими людьми найрізноманітніших галузей знання, відносно причин коротких і довгих носів. – Є одна тільки причина, – заперечив дядько Тобі, – чому в однієї людини ніс довший, ніж у іншої: така воля Божа. – Це рішення Грангузьє – сказав батько. – Господь Бог, – вів далі дядько Тобі, звівши очі до неба і не звертаючи уваги на слова батька, – Творець наш, творить і складає нас у таких формах і пропорціях для таких цілей, які узгоджені з безмежною його мудрістю. – Це благочестиве пояснення, – вигукнув батько, – але не філософське – в нім більше релігії, ніж здорового глузду. – Важливою рисою в характері дядька Тобі було те – що він боявся Бога і ставився з повагою до релігії. – Ось чому, тільки‑но батько вимовив своє зауваження, – дядько Тобі почав насвистувати Ліллібуллеро з іще більшою старанністю (хоча і фальшивіше), чим зазвичай. –
А що сталося з паперовою смужкою від мотка ниток моєї матері?

Розділ XLІІ

Потреби немає – як швацька приналежність паперова смужка від мотка ниток могла мати деяке значення для моєї матері – вона не мала ніякого значення для мого батька як закладка в книзі Слокенбергія. Кожна сторінка Слокенбергія була для батька невичерпною скарбницею знання – розкрити його невдало батько не міг – а закриваючи книгу, часто говорив, що хоч би загинули всі мистецтва та науки на світі разом із книгами, в яких їх викладено, – хоч би, – казав він, – мудрість і політику урядів забуто було через незастосування їх на практиці й було також забуто все, що державні люди писали або веліли записати відносно сильних і слабких сторін дворів і королівської влади, – й залишився один тільки Слокенбергій, – навіть і в цьому разі, – каже батько, – його б аж надто стало, щоб знову привести світ у рух. Так, він був справжнім скарбом, зведенням усього, що потрібно було знати про носи та про все інше! – Вранці, опівдні й увечері слугував Гафен Слокенбергій відпочинком і насолодою батька – батько завжди тримав його в руках – ви б об заставу побилися, сер, що це молитовник, – такий він був пошарпаний, засмальцьований, замацаний пальцями на кожній сторінці, від початку й до кінця.
Я не такий сліпий прихильник Слокенбергія, як мій батько; – в нім, поза сумнівом, є багато цінного; але, на мій погляд, краще, не скажу – найповчальніше, але найцікавіше в книзі Гафена Слокенбергія – його повісті – а оскільки він був німець, то чимало з них не позбавлені вигадки, – повісті ці становлять другу частину, що займає майже половину його фоліанта, і поділені на десять декад, по десять повістей у кожній декаді. – Філософія ґрунтується не на повістях, і Слокенбергій, звичайно, зробив помилку, випустивши їх у світ під таким заголовком! – Деякі з його повістей, що входять до восьмої, дев’ятої та десятої декад, я згоден, є швидше веселими та жартівливими, ніж умоглядними, – але, загалом, ученим слід на них дивитись як на низку самостійних фактів, які всі так чи інакше обертаються навколо головного стрижня його предмета, всі були зібрані ним із великою сумлінністю і приєднані до основної праці як приклади пояснень до вчення про носи.
Часу в нас досить – і я, якщо дозволите, мадам, розповім вам дев’яту повість із його десятої декади.

Том IV

Multіtudіnіs іmperіtae non formіdo judіcіa; meіs tamen, rogo, parcant opusculіs – іn quіbus fuіt proposіtі semper, a jocіs ad serіa, a serііs vіcіssіm ad jocos transіre.
Joan. Saresberіensіs, Epіscopus Lugdun 

Slawkenbergіі fabella

Vespera quadam frіgіdula, posterіorі іn parte mensіs Augustі, peregrіnus, mulo fusco colore іnsіdens, mantіca a tergo, paucіs іndusііs, bіnіs calceіs, braccіsque serіels coccіneіs repleta, Argentoratum іngressus est. Mіlіtі eum percontantі, quum portas іntraret, dіxіt, se apud Nasorum promontorіum fuіsse, Francofurtum profіcіscі, et Argentoratum, transіtu ad fіnes Sarmatіae mensіs іntervalle, reversurum. 
Mіles peregrіnі іn facіem suspexіt – Dі bonі, nova forma nasі! 
At multum mіhі profuіt, іnquіt peregrіnus, carpum amento extrahens, e quo pependіt acіnaces: Loculo manum іnseruіl; et magna cum urbanіtate, pіleі parte anterіore tacta manu sіnіstra, ut extendіt dextram, mіlіtі florіnum dedіt et processіt! 
Dolet mіhі, aіt mіles, tympanіstam nanum et valgum alloquens, vіrum adeo urbanum vagіnam perdіdіsse: іtіnerarі haud poterіt nuda acіnacі; neque vagіuam toto Argentorato, habіlem іnvenіet . – Nullam unquam habuі, respondіt peregrіnus respіcіens – seque comіter іnclіnans – hoc more gesto, nudam acіnacem elevans, mulo lento progredіente, ut nasum tuerіі possіm. 
Non іmmerіto, benіgne peregrіne, respondіt mіles. 
Nіhіlі aestіmo, aіt іlle tympanіsta, e pergamena factіtus est. 
Prout chrіstіanus sum, іnquіt mіles, nasus іlle, nі sextіes major sіt, meo esset conformіs. 
Crepіtare audіvі, aіt tympanіsta. 
Mehercule! sanguіnem emіsіt, respondіt mіles. 
Mіseret me, іnquіt tympanіsta, quі non ambo tetіgіmus! 
Eodem temporіs puncto, quo haec res argumentata fuіt іnter mіlіtem et tympanіstam, dіsceptabatur іbіdem tubіcіne et uxore sua, quі tune accesserunt, et peregrіno praetereunte, restіterunt. 
Quantus nasus! aeque longus est, aіt tubіcіna, ac tuba. 
Et ex eodem metallo, aіt tubіcen, velut sternutamento audіas. 
Tantum abest, respondіt іlla, quod fіstulam dulcedіne vіncіt. 
Aeneus est, aіt tubіcen. 
Nequaquam, respondіt uxor. 
Rursum affіrme, aіt tubіcen, quod aeneus est. 
Rem penіtus explorabo; prіus enіm dіgіto tangam, aіt uxor, quam dormіvero. 
Mulus peregrіnі gradu lento progressus est, ut unumquodque verbum controversіae, non tantum іnter mіlіtem et tympanіstam, verum etіam іnter tubіcіnem et uxorem ejus, audіret. 
Nequaquam, aіt іlle, іn mulі collum fraena demіttens, et manіbus ambabus іn pectus posіtіs (mulo lente progredіente), nequaquam, aіt іlle respіcіens, non necesse est ut res іsthaec dіlucіdata foret. Mіnіme gentіum! meus nasus nunquam tangetur, dum spіrіtus hos reget artus – Ad quіd agendum? aіt uxor burgomagіstrі. 
Peregrіnus іllі non respondіt. Votum facіebat tune temporіs sancto Nіcolao; quo facto, іn sіnum dextrum іnserens, e qua neglіgenter pependіt acіnaces, lento gradu processіt per plateam Argentoratі latam quae ad dіversoііum templo ex adversum ducіt. 
Peregrіnus mulo descendes stabulo іncludіt, et mantіcam іnferrі jussіt: qua aperta et coccіneіs serіcіs femoralіbus extractіs cum argenteo lacіnіato περιξώµατι, hіs sese іnduіt, statіmque, acіnacі іn manu, ad forum deambulavіt. 
Quod ubі peregrіnus esset іngressus, uxorem tubіcіnіs obvіam euntem aspіcіt; іllіco cursum flectіt, metuens ne nasus suus exploraretur, atque ad dіversorіum regressus est – exuіt se vestіbus; braccas coccіneas serіcas mantіcae іmposuіt mulunіqae educі jussіt. 
Francofurtum profіcіscor, aіt іlle, et Argentoratum quatuor abhіnc hebdomadіs revertar. 
Bene curastі hoc jumentum? (aіt) mulі іacіem manu demulcens – me, mantіcamque meam, plus sexcentіs mіlle passіbus portavіt. 
Longa vіa est! respondet hospes, nіsі plurіmum esset negotі. – Enіmvero, aіt peregrіnus, a Nasorum promontorіo redіі, et nasum specіosіssіmum, egregіosіssіmumque quem unquam quіsquam sortіtus est, acquіsіvі. 
Dum peregrіnus hanc mіram ratіonem de seіpso reddіt, hospes et uxor ejus, oculіs іntentіs, peregrіnі nasum contemplantur – Per sanctos sanctasque omnes, aіt hospіtіs uxor, nasіs duodecіm maxіmіs іn toto Argentorato major est! – estne, aіt іlla marіtі іn aurem іnsusurrans, nonne est nasus praegrandіs? 
Dolus іnest, anіme mі, aіt hospes – nasus est falsus. 
Verus est, respondіt uxor – 
Ex abіete factus est, aіt іlle, terebіnthіnum olet – 
Carbunculus іnest, aіt uxor. 
Mortuus est nasus, respondіt hospes. 
Vіvus est, aіt іlla, – et sі іpsa vіvam, tangam. 
Votum fecі sancto Nіcolao, aіt peregrіnus, nasum meum іntactum fore usque ad – Quodnam tempus? іllіco respoadіt іlla. 
Mіnіmo tangetur, іnquіt іlle (manіbus іn pectus composіtіs) usque ad іllam horam – Quam horam? aіt іlla. – Nullam, respondіt peregrіnus, donec pervenіo ad – Quem locum, – obsecro? aіt іlla – Peregrіnus nіl respondens mulo conscenso, dіseessіt. 

Повість Слокенбергія

Одного прохолодного серпневого вечора, що приємно освіжив повітря після спекотливого дня, якийсь чужоземець, верхи на карому мулові, з невеликою сумкою позаду, що містила декілька сорочок, пару черевиків і пару яскраво‑червоних атласних штанів, в’їхав у місто Страсбург. На питання вартового, що зупинив його у воротях, чужоземець відповів, що він побував на Мисі Носів  – прямує у Франкфурт – і через місяць буде знову в Страсбурзі по дорозі до Кримської Татарії.
Вартовий подивився чужоземцеві в обличчя – зроду ніколи він не бачив такого Носа!
– Він чудово прислужився мені, – сказав чужоземець, після чого вивільнив руку з петлі в чорній стрічці, на якій висіла коротка шабля, понишпорив у кишені і, з вишуканою чемністю доторкнувшись лівою рукою до переднього краю своєї шапки, простягнув уперед праву – сунув вартовому флорін і поїхав далі.
– Як прикро, – сказав вартовий, звертаючись до кривоногого карлика‑барабанщика, – що такий увічливий чоловік, мабуть, утратив свої піхви; він не може продовжувати свою подорож із голою шаблею, і навряд чи йому вдасться знайти в усьому Страсбурзі підходящі для неї піхви. – Ніколи не було в мене піхов, – заперечив чужоземець, обертаючись до вартового і ввічливо підносячи руку до шапки. – Я ношу її ось так, – вів далі він, піднімаючи голу шаблю, тоді як мул його повільно рухався вперед, – для того, щоб охороняти мій ніс.
– Він цілком на те заслуговує, люб’язний чужоземцю, – відповів вартовий.
– Він нічого не вартий, – сказав кривоногий барабанщик, – адже він із пергаменту.
– Так само вірно, як те, що я добрий католик, – сказав вартовий, – ніс його в усьому схожий на мій, він тільки в шість разів більший.
– Я чув, як він тріщить, – сказав барабанщик.
– А я, їй‑богу, бачив, як із нього йде кров, – відповів вартовий.
– Який жаль, – вигукнув кривоногий барабанщик, – що ми його не поторкали!
У той самий час, коли відбувалася така суперечка між вартовим і барабанщиком, – те ж питання обговорювалося сурмачем і дружиною його, які якраз підійшли й зупинились подивитися на проїжджого чужоземця.
– Господи Боже! – Оце так ніс! Довгий, як труба, – сказала сурмачева дружина.
– І з того ж металу, – сказав сурмач, – ти тільки послухай, як він чхає!
– Солодкоголосо, як флейта, – відповіла дружина.
– Справжня мідь! – сказав сурмач.
– Нічого подібного! – заперечила дружина.
– Повторюю тобі, – сказав сурмач, – що це мідний ніс.
– Я цього так не залишу, – сказала сурмачева дружина, – не ляжу спати, поки не поторкаю його пальцем.
Мул чужоземця рухався так повільно, що чужоземець чув до останнього слова всю суперечку не лише між вартовим і барабанщиком, але також між сурмачем і його дружиною.
– Ні в якому разі! – сказав чужоземець, опускаючи поводи на шию мула і схрещуючи на грудях руки, як святий (мул його тим часом продовжував плентатися тихенько вперед). – Ні в якому разі! – сказав він, зводячи очі до неба, – незважаючи на всі наклепи та розчарування – я не в такому боргу перед людьми – щоб надавати їм цей доказ. – Ні за що у світі! – сказав він, – я нікому не дозволю доторкнутися до мого носа, поки небо дає мені силу. – Для якої потреби? – запитала дружина бургомістра.
Чужоземець не звернув уваги на бургомістрову дружину, – він творив обітницю святителеві Миколаю; сотворивши її, він розправив руки з такою ж урочистістю, як схрестив їх, узяв поводи в ліву руку і, засунувши за пазуху праву з короткою шаблею, що висіла на її зап’ястку, поїхав далі на своєму мулові, що ледве волочив ноги, по головних вулицях Страсбурга, поки випадок не привів його до великого готелю на ринковій площі, проти церкви.
Спішившись, чужоземець звелів відвести свого мула в стайню, а сумку внести до кімнати; відчинивши її та діставши звідти яскраво‑червоні атласні штани з облямованим срібною бахромою – (придатком до них, який я не наважуюся перекласти) – він надів свої штани з облямованим бахромою гульфіком і зараз же, тримаючи в руці коротку шаблю, вийшов погуляти на велику міську площу.
Не встиг чужоземець пройтися тричі по площі, як побачив дружину сурмача, що йшла йому назустріч: – злякавшись замаху на свій ніс, він круто обернувся й поспішив назад у готель – переодягнувся, вклав у сумку яскраво‑червоні атласні штани і т. д. і звелів подати собі мула.
– Їду до Франкфурта, – сказав чужоземець, – і якраз через чотири тижні прибуду знову до Страсбурга.
– Сподіваюся, – мовив чужоземець, погладивши мула лівою рукою по голові, перш ніж сісти на нього верхи, – що ви добре погодували цього вірного мого слугу: – він віз мене і мою поклажу понад шістсот миль, – вів далі він, поплескуючи мула по спині.
– Який довгий шлях, добродію, – сказав хазяїн готелю, – видно, важлива у вас була справа! – О, так, так, – відповів чужоземець, – я побував на Мисі Носів і, дяка Богові, роздобув собі один із найвидніших і найпригожіших носів, які коли‑небудь діставалися людині.
Тоді як чужоземець давав ці дивні відомості про себе, хазяїн готелю і хазяйка пильно дивилися на його ніс. – Присягаюся святою Радагундою, – сказала подумки дружина власника готелю, – він буде більше дюжини найбільших носів в усьому Страсбурзі, разом узятих! Правда ж, – шепнула вона на вухо чоловікові, – правда ж, розкішний ніс?
– Тут щось нечисто, люба моя, – сказав хазяїн готелю, – ніс підроблений. –
– Справжнісінький, – відповідала дружина. –
– Ялиновий ніс, – сказав хазяїн, – від нього пахне скипидаром. –
– На нім сидить прищ, – сказала дружина.
– Мертвий ніс, – заперечив хазяїн.
– Живий ніс, – і не жити мені самій, – сказала дружина хазяїна, – якщо я його не поторкаю.
– Я дав сьогодні обітницю святителеві Миколаю, – сказав чужоземець, – що ніс мій залишиться неторкнутим до… Тут чужоземець замовк, здійнявши очі до неба. – Допоки? – поспішно запитала дружина хазяїна.
– Залишиться ніким не торкнутим, – сказав він (складаючи на грудях руки), – до того часу… – До якого часу? – вигукнула дружина хазяїна. – Ніколи! – ніколи! – сказав чужоземець, – доки я не дістануся… – Заради Бога! Якого місця? – запитала хазяйка. – Чужоземець, не відповівши ні слова, сів на мула і поїхав.

Не зробив він іще й півмилі по дорозі у Франкфурт, а вже все місто Страсбург прийшло в замішання з приводу його носа. Дзвони дзвонили на вечірню, закликаючи страсбуржців до виконання релігійних обрядів і завершення денної роботи молитвою; – жодна душа в усьому Страсбурзі їх не чула – місто схоже було на рій бджіл – чоловіки, жінки й діти (під калатання дзвонів, що не припинялося) кидалися туди й сюди – з одних дверей в інші – назад і вперед – праворуч і ліворуч – піднімаючись по одній вулиці і спускаючись по іншій – вбігаючи в один провулок і вибігаючи з іншого – Ви бачили його? Ви бачили його? Ви бачили його? Хто його бачив? Заради Бога, хто його бачив?
– От невдача! Я ходила до вечерні! – Я прала, я крохмалила, я прибирала, я стьобала. – Ах ти ж, Боже! Я його не бачила – я його не поторкала! – Ах, якби я була вартовим, кривоногим барабанщиком, сурмачем, сурмачевою дружиною, – стояв загальний ґвалт і крик на кожній вулиці та в кожному закутку Страсбурга.
Тоді як у великому місті Страсбурзі панував цей гармидер і розгардіяш, ввічливий чужоземець їхав собі потихеньку на мулові у Франкфурт, немов йому не було ніякого діла до цього, – розмовляючи всю дорогу уривчастими фразами то зі своїм мулом – то з самим собою – то зі своєю Юлією.
– О Юліє, обожнювана моя Юліє! – Ні, я не зупинятимуся, щоб дати тобі з’їсти цей реп’ях, – і треба ж, щоб ганебний язик суперника викрав у мене насолоду, коли я вже готовий був його покуштувати. –
– Фе! – це всього тільки реп’ях – кинь його – ввечері ти отримаєш кращу вечерю.
– Вигнаний із рідної країни – далеко від друзів – від тебе. –
– Бідолахо, до чого ж тебе стомила ця подорож! – Нумо – трішки скоріше – в сумці у мене тільки дві сорочки – пара яскраво‑червоних атласних штанів та облямований бахромою… Мила Юліє!
– Але чому у Франкфурт! – Невже незрима рука таємно веде мене по цих звивистих шляхах і невідомих землях?
– Ти спотикаєшся! Миколаю‑угоднику! на кожному кроці – отак ми всю ніч прошкандибаємо, не діставшись…
– На щастя – чи мені судилося бути іграшкою випадку та наклепу – приречений на вигнання, не будучи звинувачений – вислуханий – обмацаний, – якщо так, чому не залишивсь я в Страсбурзі, де правосуддя – але я присягнувся – годі, тебе скоро напоять – святителю Миколаю! – О Юліє! – Що ти насторожив вуха? – Це тільки подорожній, і т. д.
Чужоземець продовжував собі їхати, розмовляючи таким чином зі своїм мулом і з Юлією, – доки не прибув до заїжджого двору, діставшись якого зараз же зіскочив з мула – подбав, згідно зі своєю обіцянкою, щоб його добре погодували, – зняв сумку з яскраво‑червоними атласними штаньми і т. д. – замовив собі на вечерю омлет, ліг близько дванадцятої в ліжко і через п’ять хвилин міцно заснув.
У цей самий час, коли гармидер, що знявся в Страсбурзі, вщух із настанням ночі, – страсбуржці теж мирно вляглись у свої ліжка, але не з тим, аби дати, як він, відпочинок душі своїй і тілу; цариця Меб, ця пустуха‑ельф, узяла ніс чужоземця і, не зменшуючи його розмірів, усю ніч старанно його розщепляла і розділяла на стільки носів різного крою і фасону, скільки в Страсбурзі було голів, здатних умістити їх. Абатиса Кведлінбурзька, що приїхала цього тижня до Страсбурга з чотирма вищими посадовцями свого капітулу: настоятелькою, деканшею, другою уставщицею і старшою канонісою, щоб звернутися в університет за порадою з делікатного питання, які потрібно робити розпірки у спідницях, – була хвора всю цю ніч.
Ніс увічливого чужоземця підійнявся на верхівку шишкоподібної залози її мозку і вчинив такий гармидер у головах чотирьох її поважних супутниць, що всю ніч ні на мить не могли вони стулити очей – в жодній частині тіла не вдалось їм зберегти спокій – словом, на ранок усі вони підвелися схожі на привидів.
Сповідниці третього ордену Святого Франциска – черниці гори Голготи – премонстранки – клюністки  – картезіанки  і всі черниці орденів із суворим статутом, які лежали тієї ночі на вовняних ковдрах або на волосяницях; були ще в гіршому становищі, ніж абатиса Кведлінбурзька, – так вони всю ніч безперервно перевертались і метались, метались і перевертались із одного боку на інший – черниці деяких громад подряпали і покалічили себе до смерті – коли вони підвелися з ліжка, з них була живцем зідрана шкіра – кожна думала, що це святий Антоній обпалив їх для випробування своїм вогнем, – словом, жодна з них жодного разу не стулила очей за всю ніч, від вечерні до заутрені.
Черниці Святої Урсули вчинили розсудливіше – вони навіть і не пробували лягати в ліжко.
Страсбурзький декан, пребендарій, члени капітулу й молодші каноніки (врочисто зібравшись уранці для обговорення питання про коржі на маслі) дуже жаліли, що не наслідували приклад черниць Святої Урсули. – Завдяки гармидеру та безладу, що панували напередодні ввечері, булочники зовсім забули поставити тісто – в усьому Страсбурзі не можна було дістати до сніданку коржів на маслі – вся площа перед собором була в безперервному хвилюванні – такого приводу для безсоння та занепокоєння й такого завзятого розслідування причин цього занепокоєння в Страсбурзі не бувало відтоді, відколи Мартін Лютер перевернув своїм ученням усе це місто догори дном.
Якщо ніс чужоземця дозволив собі забратися таким чином в миски духовних орденів і т. д., то як же безцеремонно поводився він у мисках мирян! – Описати це не до снаги моєму зношеному вкрай перу, хоча я готовий визнати (вигукує  Слокенбергій з більшою пустотливістю, ніж я міг од нього очікувати ), що на світі є нині багато прекрасних порівнянь, які могли б дати моїм співвітчизникам непогане уявлення про це; але в завершальній частині такого солідного фоліанта, що написаний для них і відняв у мене велику частину життя, – хіба не було б з їх боку дурістю чекати, що в мене знайдеться дозвілля або охота шукати такі порівняння, навіть якщо я згоден, що вони існують? Досить буде сказати, що сум’яття і розгардіяш, викликані цим носом в уяві страсбуржців, досягли таких розмірів – таку він забрав владу над усіма розумовими здібностями страсбуржців – стільки дивовижних речей, які ні в кому не збуджували сумніву, що розповідалося про нього всюди з незвичайним красномовством і клятвеними запевненнями – що він став єдиним предметом розмов і подиву, – всі страсбуржці до єдиного: добрі й злі – багачі й бідняки – вчені й неуки – доктор і студент – пані й служниця – благородний і простий – черниця й мирянин – тільки те й робили, що ловили про нього новини, – всі очі в Страсбурзі жадали його побачити – кожен палець у Страсбурзі – від великого до мізинця – згоряв бажанням його поторкати.
Ще більше жару надало такому пекучому бажанню, якщо тільки в цьому була яка‑небудь потреба, – те, що вартовий, кривоногий барабанщик, сурмач, сурмачева дружина, вдова бургомістра, хазяїн готелю і дружина хазяїна готелю, хоч як розходилися між собою їх свідчення й описи носа чужоземця, – всі сходились у двох речах – у тому, по‑перше, що чужоземець поїхав до Франкфурта й повернеться в Страсбург тільки через місяць і що, по‑друге, чи був його ніс справжнім чи підробленим, сам він у повному розумінні слова писаний красень – що за ставний чоловік – який елегантний! – найщедріший – найувічливіший із усіх, хто коли‑небудь вступав у ворота Страсбурга; – проїжджаючи по вулицях із короткою шаблею, що вільно висіла у нього на зап’ястку, – і походжаючи по площі в яскраво‑червоних атласних штанях, – він тримався з такою милою невимушеною скромністю і в той же час із такою гідністю, – що (якби йому не стояв упоперек дороги ніс) він полонив би серця всіх дівиць, які кидали на нього погляди.
Я не звертаюся до сердець, чужих трепету і поривів настільки збудженої цікавості, щоб виправдати образ дій абатиси Кведлінбурзької, настоятельки, деканші й другої уставщиці, що послали опівдні за дружиною сурмача: та проїхала по вулицях Страсбурга з чоловіковою сурмою в руці – кращим інструментом, який вона могла знайти в такий короткий термін для пояснення своєї теорії. – Дружина сурмача пробула в абатиси всього тільки три дні.
А вартовий і кривоногий барабанщик! – Тільки стародавні Афіни могли б тут із ними порівнятися! Вони читали перехожим лекції під міськими воротами з урочистістю Хрісіппа і Крантора, що повчали під одним із афінських портиків.
Хазяїн готелю зі своїм конюхом ошую ораторствував у тому ж стилі – під портиком або в підворітті стайні, – а дружина його читала лекції для вужчого кола слухачів у задній кімнаті. Жителі міста ринули до них натовпом – не різношерстим – але одні до одного, інші до іншого, як це завжди буває, коли людей розподіляє віра і легковір’я, – словом, кожен страсбуржець рвався за відомостями – і кожен страсбуржець отримував ті відомості, які йому були бажані.
Варто зазначити для користі всіх професорів натуральної філософії та подібних до них, що ледве тільки дружина сурмача після закінчення приватних своїх лекцій у абатиси Кведлінбурзької виступила публічно, підійнявшись для цього на табурет посеред головної міської площі, – вона завдала величезного збитку іншим ученим ораторам, одразу завербувавши собі в слухачі найфешенебельнішу частину страсбурзького населення. – Але коли професор філософії (вигукує Слокенбергій) озброєний сурмою  як знаряддям доказу, скажіть на милість, хто з його наукових суперників може розраховувати бути почутим поряд із ним?
Тоді як люди неосвічені старанно спускалися по цих сурмах інформування на дно колодязя, де Істина  тримає свій маленький двір, – учені не менш діяльно викачували її вгору по сурмах діалектичної індукції – фактами вони не цікавилися – вони зайняті були висновками. –
Жодна вчена корпорація не кинула б на цей предмет стільки світла, як медичний факультет, – якби всі його диспути не оберталися навколо жировиків і набряклих пухлин, від яких він, хоч убий, ніяк не міг одкараскатися. – Ніс чужоземця не мав нічого спільного з жировиками і набряклими пухлинами.
Було, одначе, дуже переконливо доведено, що така важка маса чужорідної матерії не може накопичитись і зосередитися на носі під час перебування немовляти іn utero без порушення стійкої рівноваги плоду, чому той неодмінно перекинувся б головою вниз за дев’ять місяців до терміну. –
– Опоненти погоджувалися з цією теорією – вони лише заперечували наслідки, що випливали з неї.
І якби в самому зародку і при зачатках утворення такого носа, ще до його появи на світ, не було закладено, – говорили вони, – потрібної кількості вен, артерій і т. д. для достатнього його живлення, то він не міг би (це не стосується випадку з жировиками) правильно рости і триматися згодом.
Усе це було спростовано в дисертації про живлення і його дію на розширення судин, а також на зростання і розтягування м’язових частин до найфантастичніших розмірів. – Захопившись цією теорією, автори її дійшли навіть до твердження, що в природі немає такої сили, яка могла б перешкодити носу досягти величини людини.
Їх супротивники довели за всіма правилами, що такого нещастя боятися нічого, доки людина має тільки один шлунок і одну пару легенів, – бо шлунок, – говорили вони, – єдиний орган, призначений для вживання їжі та перетворення її на хілус, – а легені являють собою єдине знаряддя для утворення крові; – але шлунок не може переробляти більше того, що йому доставляється апетитом; і якщо навіть припустити, що людина здатна перенавантажувати свій шлунок, природа все ж поставила межі його легеням – машина ця певної величини та сили і може виконувати в певний час лише певну кількість роботи – іншими словами, вона може виробляти рівно стільки крові, скільки вимагається для однієї людини, не більше; таким чином, – доводили вони, – якби ніс був величиною з людину – це неминуче призвело б до омертвіння організму; а оскільки нічим було б підтримувати і людину і його ніс, то або ніс неодмінно відвалився б од людини, або людина відвалилася б од свого носа.
– Природа пристосовується до таких випадковостей, – заперечували опоненти, – інакше що ви скажете про цілий шлунок – і цілу пару легенів і тільки половину людини, коли, наприклад, обидві її ноги відбатовано гарматним ядром?
– Вона помирає від повнокров’я, – була відповідь, – або почне харкати кров’ю і за два або три тижні згасне від сухот. –
– Трапляється й зовсім інше, – заперечували опоненти. –
– Не мусить траплятися, – отримували вони відповідь.
Допитливіші та вдумливіші дослідники природи та її творів хоча й ішли пліч‑о‑пліч добрячу частину шляху, під кінець, проте, так само розділились у своїх судженнях із приводу цього носа, як і члени медичного факультету.
Вони дружньо погоджувалися, що існує правильне геометричне співвідношення між різними частинами людського тіла та їх різним призначенням, різними посадами і відправленнями, яке може порушуватися лише у відомих межах, – що Природа хоча і дозволяє собі витівки – але вони обмежені відомим колом – відносно діаметра якого ці дослідники природи не могли порозумітися.
Логіки трималися сутності порушеного питання набагато ближче, ніж усі інші категорії учених; – вони починали й закінчували словом ніс ; і коли б не petіtіo prіncіpіі, на яку натрапив наймайстерніший із них, усю контроверзу було б одразу уладнано.
– Ніс, – доводив цей логік, – не може кровоточити без крові – і не просто крові – а крові, що здійснює в нім обіг, при якому тільки й можливий рух крапель, – (струмінь є тільки швидший рух крапель, і тому я на ньому не зупиняюся, – сказав він). – А оскільки смерть, – вів далі логік, – є не що інше, як застій крові –
– Я відкидаю це визначення. – Смерть є відділення душі від тіла, – заявив його супротивник. – Отже, між нами немає згоди відносно нашої зброї, – сказав логік. – Отже, не варто й затівати цю суперечку, – заперечив його супротивник.
Цивілісти були ще лаконічніші; те, що вони запропонували, скоріше схоже було на судову постанову – ніж на доказ.
– Якби такий жахливий ніс, – говорили вони, – був справжній ніс, його не потерпіло б ніяке громадянське суспільство, – а якби він був підроблений – то обман суспільства такими фальшивими знаками та емблемами був би ще більшим порушенням його прав і виявився б іще менш припустимим.
Єдиним запереченням на рішення цивілістів було те, що коли таким чином що‑небудь доводилося, так тільки те, що ніс чужоземця не був ні справжнім, ні підробленим.
Це залишало простір для продовження контроверзи. Адвокати церковного суду стверджували, що немає ніяких підстав для припинення розслідування, оскільки чужоземець ex mero motu признався в тому, що побував на Мисі Носів і дістав собі один із найвидніших і т. д. і т. д. – На це була відповідь: неможливо, щоб була така місцевість, як Мис Носів, а вчені не знали б, де вона розташована. Представник страсбурзького єпископа схилився на бік адвокатів і роз’яснив суть справи у трактаті про алегоричні вислови, показавши, що Мис Носів є просто алегоричний вислів і означає всього лише, що природа наділила чужоземця довгим носом; на доказ представник єпископа посилався, виявляючи велику ерудицію, на нижченаведені авторитети, і таким чином питання отримало б остаточне рішення, якби не виявилося, що дев’ятнадцять років тому за допомогою цих самих посилань розв’язано було суперечку про деякі пільги для деканських і капітульських земель.
Сталося, – не скажу, на шкоду істині, тому що, діючи так, вони побічно її підтримували, – сталося, що обидва страсбурзькі університети – лютеранський, заснований 1538 року Яковом Стурмієм, радником сенату, – і папістський, заснований австрійським ерцгерцогом Леопольдом, – якраз у цей час прикладали всю глибину своєї ученості (якщо вилучити звідти якраз стільки, скільки було потрібно для справи абатисі Кведлінбурзькій про спідничні розпірки) – на вирішення питання, чи буде засуджено на вічні муки Мартіна Лютера.
Папістські доктори взялися довести a prіorі, що внаслідок невідворотного впливу планет 22 жовтня 1483 року, – коли Місяць перебував у дванадцятому розділі зодіаку, Юпітер, Марс і Венера – у третьому, а Сонце, Сатурн і Меркурій усі разом – у четвертому, – Лютер неодмінно і неминуче мав бути засуджений – і що, як прямий наслідок звідси, його вчення теж має бути засуджене.
Вивчення його гороскопу, на якому п’ять планет одразу були у поєднанні зі Скорпіоном (читаючи це місце, батько завжди хитав головою) в дев’ятому розділі зодіаку, що відводиться арабами релігії, – показало, що Мартін Лютер ні в гріш не ставив цю справу, – а з гороскопу, приуроченого до поєднання Марса, – теж ясно було видно, що йому довелося померти з прокляттями та богохульствами – вихором яких душу його (що загрузла в гріху) понесено було на всіх парусах просто у вогняне озеро пекла.
Лютеранські богослови зробили на це маленьке заперечення, вказавши, що душа, змушена попливти таким чином із попутним вітром, належала, очевидно, іншій людині, що народилася 22 жовтня 1483 року, – оскільки з метричних книг міста Ейслебена в графстві Мансфельд виявляється, що Лютер народився не в 1483, а в 1484 році, і не 22 жовтня, а 10 листопада, напередодні Мартінового дня, чому і названий був Мартіном.
– Я змушений на хвилину перервати свій переклад, бо відчуваю, що коли не зроблю я цього, мені, як і абатисі Кведлінбурзькій, не вдасться стулити очей у ліжку. – Слід сказати читачеві, що батько завжди читав дядькові Тобі це місце із Слокенбергія не інакше, як із тріумфом – не над дядьком Тобі, який ніскільки йому не суперечив, – але над цілим світом.
– Ось бачите, братику Тобі, – казав він, зводячи очі до неба, – християнські імена річ зовсім не така нешкідлива; – якби цього Лютера назвали не Мартіном, а яким‑небудь іншим ім’ям, він був би засуджений на вічні муки. – Звідси не випливає, – додавав він, – що я вважаю ім’я Мартін хорошим ім’ям, – далеко не так – воно лише трішки краще за нейтральне ім’я – але хоч і трішки, – а, ось бачите, це все‑таки зробило йому послугу.
Батько знав не гірше, ніж йому міг би довести наймайстерніший логік, яка це слабка опора для його гіпотези; – але дивна також слабкість людини: варто такій гіпотезі нагодитися йому під руку, він вже при всіх своїх стараннях не може від неї відкараскатися; саме з цієї причини, хоча в Декадах Гафена Слокенбергія є багато таких же цікавих історій, як і та, що перекладається мною, жодна з них не давала батькові й половини такої втіхи: вона догоджала відразу двом його найхимернішим гіпотезам – його іменам  і його носам . – Смію стверджувати, що, коли б він перечитав усю Александрійську бібліотеку, якби доля не розпорядилася нею інакше, все‑таки він не знайшов би жодної книги і жодної сторінки, які одним ударом убивали б наповал двох таких великих зайців.
Обидва Страсбурзькі університети працювали у поті чола над останнім плаванням Лютера. Протестантські богослови довели, що він не зустрів попутного вітру, як стверджували богослови папістів; а оскільки всякому відомо, що просто проти вітру пливти не можна, – то вони зайнялися визначенням, на скільки румбів Мартін відхилився вбік, якщо його плавання взагалі відбулося; чи обігнув він мис, чи був прибитий до берега; оскільки ж з’ясування цього питання було вельми повчальне, принаймні для тих, хто тямив у такому мореплаванні, вони поза сумнівом продовжували б ним займатися, незважаючи на величину носа чужоземця, якби величина носа чужоземця не відвернула увагу публіки від питання, яким вони займалися, – їм довелося наслідувати загальний приклад.
Абатиса Кведлінбурзька з чотирма своїми супутницями не була для цього перешкодою; бо величезний ніс чужоземця займав в уяві цих пані стільки ж місця, як і делікатне питання, заради якого вони приїхали, – справа з розпірками на спідницях, таким чином, затихло – словом, друкарі отримали наказ розібрати набір – усі суперечки припинилися.
Чотирикутна шапочка з шовковим пензликом угорі – проти горіхової шкаралупи – ви вже здогадалися, по який бік носа розташуються обидва університети.
– Це вище за розуміння, – вигукували богослови, що розташувалися по один бік.
– Це нижче за розуміння, – вигукували богослови, що розташувалися по інший бік.
– Догмат віри, – вигукував один.
– Нісенітниця, – говорив інший.
– Річ цілком можлива, – вигукував один.
– Річ неможлива, – говорив інший.
– Могутність Божа безмежна, – вигукували носаріани, – Бог усе може.
– Він не може нічого такого, – заперечували антиносаріани, – що містить у собі суперечність.
– Він може зробити матерію мислячою, – говорили носаріани.
– Так само, як ви можете зробити оксамитову шапочку зі свинячого вуха, – заперечували антиносаріани.
– Він може зробити так, щоб два та два дорівнювало п’яти, – заперечували папістські богослови. – Це брехня, – говорили їх супротивники. –
– Безмежна могутність є безмежна могутність, – говорили богослови, що захищали реальність носа. – Вона сягає тільки того, що можливо, – заперечували лютерани.
– Господи Боже, – вигукували папістські богослови, – він може, якщо визнає за потрібне, створити ніс величиною в соборну дзвіницю міста Страсбурга.
Але дзвіниця страсбурзького собору більша й вища за всі соборні дзвіниці, які можна побачити на світі, і антиносаріани заперечували, що людина, принаймні середнього зросту, може носити ніс завдовжки в п’ятсот сімдесят п’ять геометричних футів. – Папістські доктори присягалися, що це можливо. – Лютеранські доктори говорили: – Ні, – це неможливо.
Зараз же почався новий запеклий диспут – про протяжність і межі атрибутів Божих. – Диспут цей, натурально, привів тих, що сперечаються, до Фоми Аквіната, а Фома Аквінат – до диявола.
У суперечці, що розгорілася, не було більше й мови про ніс чужоземця – він послугував лише фрегатом, на якому вони вийшли в затоку схоластичного богослов’я, – і мчали тепер на всіх парусах із попутним вітром.
Гарячність прямо пропорційна браку справжнього знання.
Суперечка про атрибути і т. д., замість того щоб охолодити уяву страсбуржців, навпаки, розпалила її в найвищій мірі. – Чим менше вони розуміли, тим у більшому були захваті. – Вони зазнали всіх мук незадоволеного бажання – коли побачили, що їх учені доктори, пергаментарії, міднолобарії, терпентарії – по один бік, – папістські доктори – по інший, подібно до Пантагрюеля і його супутників, які спорядилися на розшуки пляшки, попливли всією компанією і пропали з очей.
– Бідолашні страсбуржці залишилися на березі!
– Що тут було робити? – Зволікати не можна – гармидер зростав – безлад загальний – міські ворота відчинено навстіж. –
Нещасні страсбуржці! Хіба було на складах природи – хіба було в комірках ученості – хіба було у великому арсеналі випадковостей хоч одне знаряддя, яке залишилося б не застосованим для збудження вашої цікавості й розпалювання ваших пристрастей, хіба був хоч один засіб, яким не скористалася б рука долі, щоб пограти на ваших серцях? Я вмочаю перо в чорнило не для виправдання вашої поразки – а для того, щоб написати вам панегірик. Укажіть мені місто, настільки виснажене очікуванням, – яке, не слухаючи владних голосів релігії та природи, провівши без їжі, без питва, без сну й без молитов двадцять сім днів підряд, могло б витримати ще один день!
На двадцять восьмий день увічливий чужоземець обіцяв повернутися до Страсбурга.
Сім тисяч карет (Слокенбергій, імовірно, припустився деякої помилки у своїх числових даних), сім тисяч карет – п’ятнадцять тисяч одноколок – двадцять тисяч возів, переповнені сенаторами, радниками, синдиками – бегінками, вдовами, дружинами, дівицями, канонісами, наложницями, всі у своїх каретах. – на чолі процесії абатиса Кведлінбурзька з настоятелькою, деканшею і підуставщицею в одній кареті, а ошую від неї страсбурзький декан із чотирма вищими посадовцями свого капітулу – інші йшли за ними безладно, абияк: – хто верхи – хто пішки – кого вели – кого везли – хто спускався по Рейну – хто однією дорогою – хто іншою – всі висипали зі сходом сонця на велику дорогу зустрічати ввічливого чужоземця.
Тепер ми швидко наближаємося до катастрофи моєї повісті – говорю катастрофи (вигукує Слокенбергій), оскільки правильно побудована повість знаходить задоволення (gaudet) не лише в катастрофі чи перипетії, властивій драмі, але також в усіх істотних складових частинах останньої – у неї є свої протасис, епітасис, катастасис, своя катастрофа чи перипетія, що виростають одне з одного в тому порядку, як уперше встановив Аристотель. – Без цього, – говорить Слокенбергій, – краще і не братися за розповідь повістей, а зберігати їх про себе.
В усіх десяти повістях кожної з десяти моїх декад я, Слокенбергій, так само твердо тримався цього правила, як і в цій повісті про чужоземця та його ніс.
– Починаючи від його переговорів із вартовим і до від’їзду з міста Страсбурга, після того, як він зняв свої штани з яскраво‑червоного атласу, тягнеться протасис, або пролог – де вводяться Personae Dramatіs і намічається початок дії.
Епітасис, в якому дія зав’язується міцніше й наростає, поки не досягнуто вищого напруження, званого катастасис і для якого зазвичай відводиться другий і третій акти, охоплює той жвавий період моєї повісті, що міститься між першим нічним гармидером із приводу носа й завершенням лекцій про нього сурмачевої дружини на великій міській площі; а період від початку диспуту між ученими – до завершальної його частини, коли доктори знялися з якоря і попливли, залишивши засмучених страсбуржців на березі, – утворює катастасис, в якому події та пристрасті визріли вже настільки, що готові вибухнути в п’ятому акті.
Останній починається з виїзду страсбуржців на франкфуртську дорогу й закінчується розв’язанням плутанини й переходом героя зі стану хвилювання (як його називає Аристотель) у стан душевного світу і спокою.
Це, – говорить Гафен Слокенбергій, – становить катастрофу або перипетію моєї повісти – і цю її частину я збираюся зараз розповісти.
Ми покинули чужоземця таким, що міцно заснув за запоною – тепер він знову виходить на сцену.
– Що ти насторожив вуха? – Це тільки подорожній верхи на коні, – були останні слова чужоземця, звернені до мула. Тоді ми не визнали доречним сказати читачеві, що мул повірив на слово своєму хазяїну і без подальших якщо і але  пропустив мандрівника та його коня.
Цей мандрівник чимдуж квапився ще до світанку дістатися Страсбурга. – Як це безглуздо з мого боку, – сказав він подумки, проїхавши ще з милю, – уявляти, ніби сьогодні вночі я потраплю в Страсбург. – Страсбург! – великий Страсбург; – Страсбург, столиця усього Ельзасу! Страсбург, імперське місто! Страсбург, суверенна держава! Страсбург, із п’ятитисячним гарнізоном кращого війська у світі! – Та ба! Коли б я був у цю хвилину біля воріт Страсбурга, мені б не вдалося дістати доступ у нього і за дукат – навіть за півтора дукати – це занадто дорого – краще мені повернутися на заїжджий двір, повз який я проїхав, – аніж лягти спати невідомо де – або дати невідомо скільки. – Розсудивши таким чином, подорожній повернув коня і через три хвилини після того, як чужоземець пішов спати у відведену йому кімнату, прибув на той самий заїжджий двір.
– У нас є свиняче сало, – сказав хазяїн, – і хліб – до одинадцятої години вечора було також три яйця – але один чужоземець, який приїхав годину тому, замовив собі з них омлет, і у нас нічого не залишилося. –
– Не біда! – сказав мандрівник, – я такий змучений; мені б тільки ліжко. – Такого м’якого, як у мене, вам не знайти в усьому Ельзасі, – відповів хазяїн.
– Я б його запропонував чужоземцеві, – вів далі він, – тому що це краще моє ліжко, – якби не його ніс. – Що ж, у нього нежить? – запитав мандрівник. – Ні, наскільки я знаю, – вигукнув хазяїн. – Але це похідне ліжко, і Джасинта, – сказав він, поглянувши на служницю, – уявила, що в ньому не знайдеться місця для його носа. – Як так? – закричав мандрівник, відступаючи назад. – Такий довгий у нього ніс, – відповів хазяїн. – Мандрівник пильно подивився на Джасинту, потім на підлогу – опустився на праве коліно – і притиснув руку до серця. – Не жартуйте з мого занепокоєння, – сказав він, встаючи. – Це не жарт, – сказала Джасинта, – а розкішний ніс! – Мандрівник знову впав на коліна – притиснув руку до серця – і мовив, звівши очі до неба: значить, ти привів мене до мети мого паломництва. Це – Дієго.
Мандрівник був братом тієї самої Юлії, до якої так часто волав чужоземець, їдучи пізно увечері зі Страсбурга верхи на мулові; за її дорученням він і вирушив у подорож, з метою розшукати Дієго. Він супроводжував сестру з Вальядоліда через Піренеї у Францію, виявивши немало винахідливості, щоб рухатися численними звивинами та крутими поворотами тернистих шляхів закоханого.
– Юлія знемагала від важкої подорожі – і не в змозі була зробити ні кроку далі за Ліон, де, знесилена тривогами чутливого серця, про які всі говорять, – але які мало хто відчуває, – вона захворіла, але знайшла ще в собі силу написати Дієго; взявши з брата клятву не показуватись їй на очі, поки він не розшукає Дієго, Юлія вручила йому лист і захворіла.
Фернандес (це було ім’я її брата) – дарма що похідне ліжко було таке м’яке, якого не знайти в усьому Ельзасі, – всю ніч пролежав у ньому, не стулюючи очей. – Ледве почало світати, він устав і, дізнавшись, що Дієго теж устав, увійшов до нього до кімнати і виконав доручення своєї сестри.
Лист був такий:

«Сеньйор Дієго.
Чи були мої підозри з приводу вашого носа ґрунтовні, чи ні – тепер не час розбирати – досить того, що я не знайшла в собі твердості піддати їх подальшому випробуванню.
Як же я мало знала себе, заборонивши вам через дуенью з’являтися під моїм ґратчастим вікном! Як мало знала я вас, Дієго, уявивши, що ви залишитеся хоч би день у Вальядоліді, щоб розсіяти мої сумніви! – Невже мені бути покинутою Дієго за те, що я помилялась? І хіба добре ловити мене на слові, чи справедливі були мої підозри, чи ні, і залишати мене, як ви зробили, у владі горя та невідомості?
Як жорстоко Юлія за це поплатилася – розповість вам брат мій, коли вручить цього листа; він вам розповість, як скоро вона розкаялася в необдуманій забороні, яку вам послала, – з якою гарячковою поспішністю кинулася до свого ґратчастого вікна та скільки довгих днів і ночей нерухомо просиділа біля нього, спершись ліктем на руку і дивлячись у той бік, звідки зазвичай приходив Дієго:
Він вам розповість, як упала вона духом, почувши про ваш від’їзд, – як важко їй стало на серці – як зворушливо вона скаржилася – як низько опустила голову. О Дієго! скільки важких доріг виходила я, спираючись на жалісливу братову руку, щоб тільки напасти на ваш слід! Як далеко заманило мене моє пристрасне бажання, що не рахувалося з моїми силами, – як часто в дорозі падала я непритомною в братові обійми, знаходячи в собі силу тільки для вигуку: – О мій Дієго!
Якщо люб’язність вашого поводження не обдурила мене відносно вашого серця, ви примчите до мене з такою ж швидкістю, з якою ви від мене втікали. – Але хоч як би ви поспішали – ви встигнете лише для того, щоб побачити мене вмираючою. – Гірка це чаша, Дієго, але, на жаль! ще більше гіркоти до неї додає те, що я помираю, не –»

Продовжувати вона не могла.
Слокенбергій припускає, що недописане слово було не переконавшись , але знесилення не дозволило їй закінчити листа.
Серце ввічливого Дієго переповнилося, коли він читав цього листа, – він наказав негайно сідлати свого мула та коня Фернандеса. Відомо, що за таких потрясінь проза не в змозі так полегшити душу, як поезія, – ось чому, коли випадок, який так само часто посилає нам ліки, як і хвороби, кинув у віконце шматочок вугілля, – Дієго ним скористався і, поки конюх сідлав його мула, вилив свої почуття на стіні таким чином:

Ода
І

Кохання наспіви усі сумні,
Докіль по клавішах не гряне
Красуні Юлії рука.
У рухах у
своїх легка.
Душа вся захватом наповненою стане.

ІІ

О Юліє!

Рядки вийшли дуже природні – бо вони не мали ніякого відношення до справи, – говорить Слокенбергій, – і шкода, що їх було так мало; але чи тому, що сеньйор Дієго був повільний у складанні віршів, – чи через те, що конюх був моторний у сідланні мулів, – точно не з’ясовано, тільки вийшло так, що мул Дієго і кінь Фернандеса вже стояли напоготові біля дверей готелю, а Дієго все ще не приготував другої строфи; не ставши чекати закінчення оди, молоді люди обоє сіли верхи, рушили в дорогу, переправилися через Рейн, проїхали Ельзас, узяли напрям на Ліон і, перш ніж страсбуржці разом з абатисою Кведлінбурзькою виступили для врочистої зустрічі, Фернандес, Дієго і його Юлія перевалили Піренеї та благополучно прибули до Вальядоліда.
Немає потреби повідомляти досвідченого в географії читача про те, що зустріти ввічливого чужоземця на франкфуртській дорозі, коли Дієго перебував у Іспанії, було неможливо; досить сказати, що страсбуржці повною мірою відчули на собі могутність найсильнішого з усіх невгомонних бажань – цікавості – і що три дні та три ночі підряд кидалися вони туди й сюди по франкфуртській дорозі в бурхливих нападах цієї пристрасті, перш ніж наважились повернутися додому, – де, на жаль! їх чекала найсумніша подія, яка може трапитися з вільним народом.
Оскільки про цю Страсбурзьку революцію багато говорять і мало її розуміють, я хочу в десяти словах, – зауважує Слокенбергій, – дати світу її пояснення і тим закінчити мою повість.
Усі чули про велику систему Всесвітньої Монархії, написаної за розпорядженням мсьє Кольбера і врученої Людовикові XІV 1664 року.
Відомо також, що однією зі складових частин цієї всеосяжної системи було захоплення Страсбурга, що сприяло вторгненню в будь‑який час у Швабію з метою порушувати спокій Німеччини, – і що в результаті цього плану Страсбург, на жаль, потрапив‑таки до рук французів.
Мало хто здатний розкрити істинні пружини як цієї, так і інших подібних їй революцій. – Простий народ шукає їх занадто високо – державні люди занадто низько – істина (цього разу) лежить посередині.
– До яких фатальних наслідків призводить народна гордість вільного міста! – вигукує один історик. – Страсбуржці вважали применшенням своєї свободи допускати до себе імперський гарнізон – ось вони і попалися в лапи французів.
– Доля страсбуржців, – говорить інший, – хороший урок ощадливості всім вільним народам. – Вони розтратили свої майбутні прибутки – вимушені були обкласти себе важкими податками, виснажили свої сили і на закінчення настільки ослабли, що були не в змозі тримати свої ворота на замку, – французам варто було тільки штовхнути, і вони відчинилися.
– Овва! овва! – вигукує Слокенбергій, – не французи, а цікавість відчинила ворота Страсбурга. – Французи ж, які завжди тримаються напоготові, побачивши, що всі страсбуржці від малого до старого, чоловіки, жінки і діти, виступили з міста вслід за носом чужоземця, – рушили (кожен за власним носом) і вступили в місто.
Торгівля та промисловість після цього стали завмирати і мало‑помалу прийшли до повного занепаду – але зовсім не з тієї причини, на яку вказують комерційні голови: це зумовлено було єдино тим, що носи постійно крутилися в головах у страсбуржців і не давали їм займатися своєю справою.
– Овва! овва! – з жалем вигукує Слокенбергій, – це не перша – і, боюся, не остання фортеця, взята, – або втрачена – носами.

Кінець повісті Слокенбергія

Розділ І

За такої великої ерудиції в галузі Носів, яка постійно крутилася в голові у мого батька, – за такої безлічі сімейних забобонів – із десятьма декадами отаких повістей на додачу – як можна було з такою підвищеною – чи справжній у нього був ніс? – щоб людина з такою підвищеною чутливістю, як мій батько, здатна була перенести цей удар на кухні – або навіть у кімнатах нагорі – в іншій позі, ніж та, що була мною описана?
– Спробуйте разів десять кинутися на ліжко – тільки спочатку неодмінно поставте поруч на стільці дзеркало. – Який же все‑таки ніс був у чужоземця: справжній чи підроблений?
Сказати вам це заздалегідь, мадам, означає зіпсувати одну з кращих повістей у християнському світі, – я маю на увазі десяту повість десятої декади, яка йде зараз же вслід за щойно розказаною.
Повість цю, – тріумфально вигукує Слокенбергій, – я приберіг як завершальну для всього мого твору, чітко усвідомлюючи, що коли я її розповім, а мій читач прочитає її до кінця, – то обом залишиться тільки закрити книгу; бо, – веде далі Слокенбергій, – я не знаю жодної повісті, яка могла б кому‑небудь припасти до смаку після неї.
– Оце повість так повість!
Вона починається з першого побачення в ліонському готелі, коли Фернандес залишив чемного чужоземця вдвох зі своєю сестрою в кімнаті Юлії, й має заголовок:

Утруднення Дієго і Юлії

О небо! Яка дивна ти істота, Слокенбергію! Що за химерну картину звивини жіночого серця розгорнув ти перед нами! Ну як усе це перекласти, а тим часом, якщо наведений зразок повістей Слокенбергія і тонкої його моралі сподобається публіці, – перекласти кілька томів доведеться. – Тільки як їх перекласти нашою поважною мовою, не збагну. – В деяких місцях потрібно, здається, мати шосте почуття, щоб гідно впоратися з цим завданням. – Що, наприклад, може він мати на увазі під мерехтливою зіничністю повільної, тихої, безбарвної розмови на п’ять тонів нижчої за природний голос – тобто, як ви самі можете судити, мадам, лише трішки голоснішої за шепіт? Вимовивши ці слова, я відчув щось схоже на тремтіння струн у ділянці серця. – Мозок на нього не відгукнувся. – Адже мозок і серце часто не в ладу між собою – у мене ж було таке відчуття, неначе я розумію. – Думок у мене не було. – Не міг же, одначе, рух виникнути без причини. – Я в нерозумінні. Нічого не можу розібрати, хіба тільки, з дозволу ваших милостей, голос, в цьому випадку трохи голосніший за шепіт, змушує очі не лише наблизитися одне до одного на відстань шести дюймів – але й дивитися в зіниці – ну хіба це не небезпечно? – Уникнути цього, одначе, не можна – адже якщо дивитися вгору, в стелю, у такому разі два підборіддя неминуче зустрінуться – а якщо дивитися вниз, у поділ один одному, лоби прийдуть в безпосереднє зіткнення, яке відразу покладе край бесіді, – я маю на увазі чутливій її частині. – Решта ж, мадам, не варта того, щоб заради неї нагинатися.

Розділ ІІ

Мій батько пролежав, простягнувшись упоперек ліжка, без щонайменшого руху, начебто його звалила рука смерті, добрі півтори години, і лише після цього часу почав постукувати по підлозі носком ноги, що звісилася з ліжка; серце у дядька Тобі стало легше від цього на цілий фунт. – Через декілька моментів його ліва рука, згини пальців якої весь цей час спиралися на ручку нічного горщика, опритомніла – він засунув горщик глибше під ліжко – підвів руку, сунув її за пазуху – і видав звук гм!  Мій добрий дядько Тобі з безмежним задоволенням відповів тим же; він охоче провів би через пробитий пролом декілька втішливих слів, але, не будучи, як я вже сказав, людиною красномовною і побоюючись, крім того, як би не бовкнути чого‑небудь такого, що могло б погіршити і без того погане становище, не зронив ні слова і тільки лагідно сперся підборіддям на руків’я своєї милиці.
Чи тому, що вкорочене під тиском милиці обличчя дядька Тобі набуло приємнішої овальної форми, – чи людинолюбне серце дядька, коли він побачив, що брат починає випливати з безодні своїх нещасть, дало імпульс до скорочення його лицьових м’язів – і таким чином тиск на підборіддя лише посилив вираз доброзичливості – вирішувати не будемо, – а тільки батько, повернувши очі, такий приголомшений був сяйвом доброти на обличчі дядька, що всі важкі хмари його горя миттєво розсіялися.
Він перервав мовчання такими словами:

Розділ ІІІ

– Чи діставалося коли‑небудь, брате Тобі, – вигукнув батько, підвівшись на лікті й перевертаючись на інший бік, обличчям до дядька Тобі, який як і раніше сидів на старому, оббитому бахромою кріслі, спершись підборіддям на милицю, – чи діставалося коли‑небудь бідолашному нещасливцеві, брате Тобі, – вигукнув батько, – стільки ударів? – Найбільше ударів, наскільки мені доводилося бачити, – мовив дядько Тобі (смикаючи дзвоник біля узголів’я ліжка, щоб викликати Тріма), – дісталося одному гренадерові, здається, з полку Макая.
Коли б усадив дядько Тобі йому кулю в серце, й тоді батько не так несподівано повалився б носом у ковдру.
– Боже! – вигукнув дядько Тобі.

Розділ ІV

– Адже це з полку Макая, – запитав дядько Тобі, – був той бідолаха гренадер, якого так нещадно відшмагали в Брюгге за дукати? – Господи Ісусе! він був не винен! – вигукнув Трім із глибоким зітханням. – І його били, з дозволу вашої милості, мало не до смерті. – Краще б уже його відразу розстріляли, як він просив, бідолаха б вирушив просто на небо, адже він був зовсім не винен, от як ваша милість. – Спасибі тобі, Тріме, – сказав дядько Тобі. – Коли тільки подумаю, – вів далі Трім, – про його нещастя та про нещастя бідолашного мого брата Тома, – адже ми троє були шкільними товаришами, – я плачу, як боягуз. – Сльози не доводять боягузтва, Тріме. – Я й сам часто їх проливаю, – вигукнув дядько Тобі. – Я це знаю, ваша милість, – відповів Трім, – тому мені й не соромно плакати. – Але подумати тільки, з дозволу вашої милості, – продовжував Трім, і сльози навернулись у нього на очах, – подумати тільки: два отакі славні хлопці з на що вже гарячими та чесними серцями, чесніших за яких Господь Бог не міг би створити, – сини чесних людей, що безстрашно подалися шукати по світу щастя, – потрапили в таку біду! – Бідолашний Том! зазнати жорстоких тортур ні за що – тільки за одруження із вдовою єврея, що торгувала ковбасою, – чесний Дік Джонсон! бути битим мало не до смерті за дукати, засунуті кимось у його ранець! – О! – це такі нещастя, – вигукнув Трім, витягаючи носову хустку, – це такі нещастя, з дозволу вашої милості, що через них не соромно кинутися на землю й заголосити.
Мій батько мимоволі почервонів.
– Не дай бог, Тріме, – мовив дядько Тобі, – тобі самому зазнати коли‑небудь горя, – так близько до серця приймаєш ти горе інших. – О, будьте певні! – вигукнув капрал із обличчям, що просяяло, – адже вашій милості відомо, що у мене немає ні дружини, ні дітей, – яке ж може бути у мене горе на цьому світі? – Батько не міг утриматися від усмішки. – Від горя ніхто не застрахований, Тріме, – заперечив дядько Тобі; – я, одначе, не бачу ніяких причин, аби страждати людині такої веселої вдачі, як у тебе, хіба тільки від убогості в старості – коли тебе вже ніхто не візьме в службу, Тріме, – і ти переживеш своїх друзів. – Не бійтеся, ваша милість, – весело відповів Трім. – Але я хочу, щоб і ти цього не боявся, Тріме, – сказав дядько Тобі; – ось чому, – вів далі він, відкидаючи милицю і встаючи з крісла під час вимовляння слів ось чому , – в нагороду за твою вірну службу, Тріме, і за доброту серця, в якій я вже стільки раз переконувався, – доки у твого хазяїна залишиться хоч би шилінг – тобі ніколи не доведеться просити милостиню, Тріме. – Трім спробував було подякувати дядькові Тобі – але не знайшов для цього сили – сльози полились у нього по щоках такими рясними струменями, що він не встигав їх утирати. – Він притиснув руки до грудей – зробив земний уклін і зачинив за собою двері.
– Я заповів Тріму мій зелений лужок, – вигукнув дядько Тобі. – Батько всміхнувся. – Я заповів йому, крім того, пенсію, – вів далі дядько Тобі. – Батько спохмурнів.

Розділ V

– Ну, хіба час зараз, – пробурчав батько, – заводити мову про пенсіони та про гренадерів?

Розділ VІ

Коли дядько Тобі заговорив про гренадера, мій батько, – сказав я, – впав носом у ковдру, і так несподівано, немов дядько Тобі вбив його кулею; але я не додав, що й усі інші частини тіла мого батька миттєво знову зайняли разом з його носом первинне положення, точнісінько таке ж, як те, що вже було детально описано; таким чином, коли капрал Трім вийшов із кімнати і батько відчув бажання встати з ліжка, – йому для цього знадобилося знову виконати всі маленькі підготовчі рухи. Пози самі по собі ніщо, мадам, – важливий перехід від однієї пози до іншої: – подібно до підготовки і дозволу дисонансу в гармонію, він‑то і становить усю суть.
Ось чому батько знову відстукав носком черевика по підлозі ту ж саму жигу – засунув нічний горщик іще глибше під ліжко – видав гм!  – підвівся на лікті – і вже зібрався було звернутися до дядька Тобі – як, згадавши безуспішність своєї першої спроби в цій позі, – встав із ліжка і під час третього туру по кімнаті несподівано зупинився перед дядьком Тобі; уткнувши три перші пальці правої руки в долоню лівою і трохи нахилившись уперед, він звернувся до дядька з такими словами:

Розділ VІІ

– Коли я роздумую, братику Тобі, про людину та вдивляюся в темні сторони її життя, що дає стільки приводів для занепокоєння, – коли я роздумую, як часто доводиться нам споживати хліб скорботи, уготований нам із колиски як наша частка спадку… – Я не отримав ніякого спадку, – мовив дядько Тобі, перебиваючи батька, – крім офіцерського патенту. – От тобі й на! – вигукнув батько. – А сто двадцять фунтів річного доходу, які відписав вам мій дядько? – Що б я без них робив? – заперечив дядько Тобі. – Це інше питання, – з досадою відповів батько. – Я кажу тільки, Тобі, коли пробіжиш список усіх прорахунків і сумних статей, якими так переобтяжено серце людське, просто дивуєшся, скільки все ж таки сил приховано в душі, що дозволяють їй усе це терпіти і стійко триматися проти напастей, до яких схильна наша природа. – Нам подає допомогу Всемогутній, – вигукнув дядько Тобі, молитовно складаючи руки і зводячи очі до неба, – власними силами ми б нічого не зробили, брате Шенді, – вартовий у дерев’яній будці міг би з таким же правом стверджувати, що він встоїть проти загону в п’ятдесят душ. – Нас підтримує єдино милосердя та допомога Всевишнього.
– Це означає розрубати вузол, замість того щоб розв’язати його, – сказав батько. – Але дозвольте мені, брате Тобі, ввести вас глибше в цю таємницю.
– Від щирого серця, – відповів дядько Тобі.
Батько зараз же прибрав ту позу, в якій Рафаель так майстерно написав Сократа на фресці «Афінська школа»; вам, як знавцеві, напевно, відомо, що ця чудово продумана поза передає навіть властиву Сократу манеру здійснювати доведення, – філософ тримає вказівний палець лівої руки між вказівним і великим пальцями правої, неначе кажучи вільнодумцеві, якого він переконує відмовитися від своїх помилок: – «Ти погоджуєшся зі мною в цьому – і в цьому; а про це і про це я тебе не запитую – це сам собою логічний наслідок».
Так стояв мій батько, міцно затиснувши вказівний палець лівої руки між великим і вказівним пальцями правої та переконуючи логічними аргументами дядька Тобі, що сидів у старому кріслі, оббитому матерією в брижі та бахромою з різнобарвними вовняними помпонами. – О Гаррі! яку прекрасну сцену створив би з цього твій дивовижний талант! і з яким задоволенням я написав би іншу таку ж, аби скористатися твоїм безсмертям і під його покривом забезпечити безсмертя також і собі.

Розділ VІІІ

– Хоча людина найдивовижніша з усіх екіпажів, – сказав батько, – вона в той же час настільки неміцна і так ненадійно збита, що раптові поштовхи і суворий струс, яких вона неминуче зазнає по вибоїстій своїй дорозі, перевертали б її й розвалювали по десять раз на день, – коли б не було в нас, брате Тобі, однієї прихованої ресори. – Ресорою цією, я вважаю, – сказав дядько Тобі, – є релігія. – А вона випрямить ніс моїй дитині? – закричав батько, випустивши палець і ляснувши рукою об руку. – Вона все для нас випрямляє, – відповів дядько Тобі. – Образно кажучи, дорогий Тобі, можливо, це і так, не сперечатимуся, – сказав батько; – але я кажу про властиву нам велику еластичну здатність створювати противагу злу; подібно до прихованої ресори в майстерно зробленому возі, вона хоча й не може запобігти поштовхам, – принаймні, робить їх для нас менш відчутними.
– Так от, дорогий братику, – вів далі батько, переходячи до суті питання й надавши вказівному пальцю попереднього положення, – якби син мій з’явився на світ благополучно, не будучи знівечений у такій дорогоцінній частині свого тіла, – то, хоч якою навіженою та химерною може здатися світу моя думка про християнські імена та про той магічний вплив, який хороші або погані імена неминуче роблять на наш характер і на нашу поведінку, – небо свідок! я в найпалкіших побажаннях благоденства моїй дитині ніколи не побажав би більшого, ніж увінчати голову її славою та честю, якими осяяли б її імена Джордж  або Едвард .
– Але на жаль! – продовжував батько, – оскільки з ним трапилося найбільше із зол – я мушу нейтралізувати і знищити його найбільшим благом.
– Я маю намір охрестити його Трісмегістом, братику. – Бажаю, щоб це здобуло дію, – відповідав дядько Тобі, встаючи з крісла.

Розділ ІX

– Який розділ про випадковості, – сказав батько, оглядаючись на перший майданчик, коли спускався з дядьком Тобі по сходах, – який довгий розділ про випадковості розгортають перед нами події, що відбуваються на світі! Візьміть перо та чорнило, братику Тобі, й ретельно обчисліть… – Я тямлю в обчисленнях не більше, ніж ось ця балясина, – сказав дядько Тобі (розмахнувшись на неї милицею, але влучивши батькові просто в ногу, по гомілковій кістці). – Було сто шансів проти одного, – вигукнув дядько Тобі. – А я гадав, – мовив батько (потираючи ногу), – що ви нічого не розумієте в обчисленнях, братику Тобі. – Це проста випадковість, – сказав дядько Тобі. – Ще одна на додачу до довгого розділу, – відповів батько.
Дві такі вдалих відповіді відразу вгамували біль у нозі батька – добре, що так вийшло, – (знову випадковість!) – інакше й до цього дня ніхто б не дізнався, що, власне, мав намір обчислити мій батько; вгадати це не було жодного шансу. – Ах, як вдало склався в мене несподівано розділ про випадковості! Адже він позбавив мене необхідності писати про це особливий розділ, коли у мене і без того досить клопоту. – Хіба не пообіцяв я читачам розділ про вузли? два розділи про те, з якого кінця слід підступати до жінок? розділ про вуса? розділ про бажання? – розділ про носи? – Ні, одну обіцянку я виконав – розділ про соромливість дядька Тобі. Я не згадую розділу про розділи, який збираюся закінчити перш, ніж ляжу спати. – Присягаюся вусами мого прадіда, я не впораюся і з половиною цієї роботи в поточному році.
– Візьміть перо і чорнило, брате Тобі, й ретельно обчисліть, – сказав батько. – Ставлю мільйон проти одного, що щипці акушера злощасним чином зачеплять і зруйнують не яку‑небудь іншу частину тіла, а неодмінно ту, загибель якої зруйнує благополуччя нашої родини.
– Могло б статись і гірше, – заперечив дядько Тобі. – Не розумію, – сказав батько. – Припустимо, що підвернулося б стегно, – відповідав дядько Тобі, – як провіщав лікар Слоп.
Батько подумав півхвилини – подивився в землю – стукнув себе легенько вказівним пальцем по лобу –
– Вірно, – сказав він.

Розділ X

Ну чи не сором займати два розділи описом того, що сталося на сходах по дорозі з одного поверху на інший? Адже ми дісталися тільки першого майданчика, і до низу залишається ще аж п’ятнадцять сходинок; а оскільки батько і дядько Тобі в балакучому настрої, то, чого доброго, буде потрібно ще стільки ж розділів, скільки сходинок. – Будь‑що‑будь, сер, я тут нічого не можу поробити, така вже моя доля. – Мені несподівано приходить думка: – опусти завісу, Шенді, – я опускаю. – Проведи тут лінію по паперу, Трістраме, – я провожу, – і гайда за наступний розділ.
До біса всяке інше правило, яким я став би керуватися в цій справі, – якби воно в мене було – то, позаяк я роблю все без усяких правил, – я б його зім’яв і порвав на шмаття, а потім кинув би у вогонь. – Ви скажете, я погарячкував? Так, і є через що – гарненька справа! Як по‑вашому: людина має підкорятися правилам – чи правила людині?
А оскільки, нехай буде вам відомо, це мій розділ про розділи, який я обіцяв написати перед тим, як піду спати, то я вважаю за обов’язок заспокоїти перед сном свою совість, негайно повідавши світу все, що я про це знаю. Адже це ж удесятеро краще, ніж повчальним тоном, красуючись солодкомовною мудрістю, почати розповідати історію смаженого коня, – розділи дають розуму передих – приходять на допомогу уяві – діють на неї – і в творі такої драматичної складки такі ж потрібні, як зміна картин на сцені, – і ще п’ять десятків таких же холодних аргументів, здатних абсолютно загасити вогонь, на якому згаданий кінь смажиться. – О, щоб це осягнути, тобто роздмухати вогонь на жертовнику Діани, – вам треба прочитати Лонгина – прочитати до кінця. – Якщо ви ні на йоту не порозумнішаєте, прочитавши його перший раз, – не лякайтеся – перечитайте знову. – Авіценна і Ліцетус сорок разів прочитали метафізику Аристотеля від дошки до дошки, і все‑таки не зрозуміли в ній жодного слова. – Але помітьте, які це мало наслідки. – Авіценна зробився відчайдушним письменником в усіх видах писання – і писав книги de omnі re scrіbіlі, а що стосується Ліцетуса (Фортуніо), то він хоча і народився, як усім відомо, недоноском, зростом не більше п’яти з половиною дюймів, досяг проте в літературі такої вражаючої висоти, що написав книгу такої ж довжини, як він сам, – учені знають, що я маю на увазі його Гонопсихантропологію, про походження людської душі.
Цим я і закінчую свій розділ про розділи, який уважаю кращим в усій моїй книзі; і, повірте моєму слову, всякий, хто її прочитає, так же плідно використає свій час, як на товчення води в ступі.

Розділ XІ

– Цим ми все поправимо, – сказав батько, спускаючи з майданчика ногу на першу сходинку. – Адже Трісмегіст, – вів далі батько, ставлячи ногу на попереднє місце і звертаючись до дядька Тобі, – був найбільшим (Тобі) зі смертних – він був найвеличнішим царем – найбільшим законодавцем – найбільшим філософом – найбільшим первосвящеником. – І інженером, – сказав дядько Тобі.
– Авжеж, – сказав батько.

Розділ XІІ

– Ну як почувається ваша пані? – крикнув батько, знову спускаючи з майданчика ногу на ту ж сходинку і звертаючись до Сузанни, що проходила внизу, біля сходів, із величезною подушкою для шпильок у руці. – Як почувається ваша пані? – Добре, – мовила Сузанна, не поглянувши нагору і не зупиняючись, – краще й чекати не можна. – От дурень! – вигукнув батько, знову поставивши ногу на попереднє місце, – адже хоч як би йшли справи, завжди отримаєш цю саму відповідь. – А як дитина, скажіть? – Ніякої відповіді. – А де лікар Слоп? – вів далі батько, підвищивши голос і перегнувшись через перила. – Сузанна вже його не чула.
– З усіх загадок подружнього життя, – сказав батько, переходячи на інший бік майданчика, щоб притулитися до стіни при викладі своєї думки дядькові Тобі, – з усіх головоломних загадок шлюбу, – а повірте, брате Тобі, він завалений такою купою ослячої поклажі, що всьому ослячому стаду Іова нести її було б не до снаги, – немає заплутанішої, ніж та – що ледве тільки у хазяйки будинку починаються пологи, як уся жіноча прислуга, від її камеристки до вигрібальниці попелу, виростає на цілий дюйм і напускає поважність на цей єдиний дюйм більше, ніж на решту своїх дюймів, разом узятих.
– А я гадаю, – заперечив дядько Тобі, – що скоріше ми стаємо на дюйм нижчими. – Коли я зустрічаю жінку, яка очікує дитину, – зі мною завжди так буває. – Важкий тягар доводиться нести цій половині роду людського, брате Шенді, – сказав дядько Тобі. – Так, жахливий тягар покладений на жінок, – продовжував він, хитаючи головою. – О, так, так, неприємна це річ, – сказав батько, теж хитаючи головою, – але, певно, ніколи ще, відколи похитування головою ввійшло до звичаю, дві голови не хиталися в один час, спільно, через такі різні спонукання.
Боже благослови (Чорт забирай) їх усіх, – мовили, кожен до себе, дядько Тобі й мій батько.

Розділ XІІІ

– Гей – ти, носію! – ось тобі шість пенсів – сходи‑но в цю книжкову крамницю і виклич до мене критика, який нині в силі. Я охоче дам будь‑якому з них крону, якщо він допоможе мені своїм мистецтвом звести батька й дядька Тобі зі сходів і вкласти їх у ліжко.
– Пора, давно пора; адже якщо не брати до уваги короткої дрімоти, що їх опанувала в той час, як Трім протикав кочергою ботфорти, – і яка, доречно зауважити, не принесла батькові ніякої користі через скрипучі дверні завіси, – вони жодного разу не стулили очей протягом дев’яти годин, відколи Обадія ввів у задню вітальню забризканого грязюкою лікаря Слопа.
Якби кожний день мого життя виявився таким же клопітливим, як цей, – і зажадав… – Постійте.
Перш ніж закінчити цю фразу, я хочу зробити зауваження з приводу химерності моїх взаємин із читачем в обстановці, що склалася зараз, – зауваження, яке абсолютно непридатне ні до жодного біографа із сотворіння світу, окрім мене, – і, я гадаю, так і залишиться ні до кого незастосовним довіку, – ось чому, хоча б тільки заради своєї новизни, воно заслуговує на увагу ваших милостей.
У поточному місяці я став на цілий рік старший, ніж був у цей же час дванадцять місяців тому; а оскільки, ви бачите, я добувся вже майже до середини мого четвертого тому – і все ще не можу вибратися з першого дня мого життя – то звідси очевидно, що зараз мені належить описати на триста шістдесят чотири дні життя більше, ніж у той час, коли я вперше узяв перо в руки; отже, замість того щоб, подібно до звичайних письменників, рухатися вперед зі своєю роботою в міру її виконання, – я, навпаки, відкинутий на вказане число томів назад. – Отже, якби кожний день мого життя виявився таким же клопітливим, як цей… – А чом би йому не виявитися таким? – і події разом із думками зажадали б такого ж ґрунтовного опису… – А з якої речі мені їх урізáти? – те, оскільки при такому розрахунку я б жив у триста шістдесят чотири рази скоріше, ніж устигав би записувати моє життя. – Звідси неминуче випливає, з дозволу ваших милостей, що чим більше я пишу, тим більше мені належить писати – і, отже, чим більше ваші милості бажатимуть читати, тим більше вашим милостям належить читати.
Чи не зашкодить це очам ваших милостей?
Моїм – ніскільки; і якщо тільки мої Думки мене не погублять, то гадаю, що вестиму дуже приємне життя за рахунок мого Життя; іншими словами, насолоджуватимуся двома приємними життями одночасно.
Що ж до плану випускати по дванадцяти томів на рік, або по тому на місяць, він ні в чому не міняє моїх планів на майбутнє: – хоч як би старанно я писав, хоч як би кидався в саму гущу речей, як радить Горацій, – ніколи мені себе не наздогнати, хоч би я шмагав і поганяв себе з усієї сили; у найгіршому разі я на день випереджатиму моє перо – а одного дня досить для двох томів – і двох томів досить буде для одного року. –
Дай Боже успіху в справах паперовим фабрикантам за нинішнього царювання, що так щасливо для нас починається, – як я сподіваюся, промисел Божий пошле успіх усьому взагалі, що буде за цього царювання зроблено.
Що ж до розведення гусей – я про це не турбуюся – природа така щедра – ніколи не буде у мене нестачі знарядь моєї роботи.
– Так, значить, друже, ви допомогли моєму батьку і дядькові Тобі спуститися зі сходів і вклали їх у ліжко? – Як же ви з цим упоралися? – Ви опустили завісу внизу сходів – я так і знав, що у вас іншого засобу немає. – Ось вам крона за ваш клопіт.

Розділ XІV

– Так подайте мені штани, он вони на тому стільці, – сказав батько Сузанні. – Нíколи чекати, поки ви одягнетеся, сер, – закричала Сузанна, – обличчя в дитини все почорніло, як мій… – Як ваше що? – запитав батько, який, подібно до всіх ораторів, був жадібним шукачем порівнянь. – Змилосердьтеся, сер, – сказала Сузанна, – дитина лежить у судомах. – А де ж містер Йорик? – Ніколи його немає там, де йому потрібно бути, – відповідала Сузанна, – але молодший священик, у вбиральні з дитиною на руках, чекає мене – і пані моя веліла мені бігти з усіх ніг і запитати, чи не накажете назвати його по хрещеному батькові, капітану Шенді.
«Якби знати напевно, – сказав батько про себе, почухуючи брову, – що дитина помре, можна було б зробити цю приємність братові Тобі – та й жалко було б тоді кидати даремно таке прекрасне ім’я, як Трісмегіст. – Ну, а якщо вона видужає?»
– Ні, ні, – сказав батько Сузанні; – зачекайте, я встану. – Ніколи чекати, – закричала Сузанна, – дитина вся чорна, як мій черевик. – Трісмегіст, – сказав батько. – Але постій – у тебе дірява голова, Сузанно, – додав батько; – чи зможеш ти донести Трісмегіста через увесь коридор, не розсипавши його? – Чи донесу я? – образливо вигукнула Сузанна, зачиняючи двері. – Голову свою дам відтяти, що не донесе, – сказав батько, зіскакуючи в темряві з ліжка і навпомацки відшукуючи свої штани.
Сузанна чимдуж бігла по коридору.
Батько старавсь якнайскоріше знайти свої штани.
У Сузанни була перевага в цьому змаганні, й вона утримала її. – Дізналася: Тріс – і щось іще, – мовила вона. – Жодне християнське ім’я на світі, – сказав священик, – не починається з Тріс – окрім Трістрама. – Тоді Трістрамгіст, – сказала Сузанна.
– Без усякого гіста, дурепо! – адже це моє ім’я, – перебив її священик, занурюючи руку в таз: – Трістрам! – сказав він, – і т. д. і т. д. і т. д. – Так був я названий Трістрамом – і Трістрамом перебуду до останнього дня мого життя.
Батько пішов за Сузанною зі шлафроком на руці, в самих штанях, застебнутих у поспіху на єдиний ґудзик, і той у поспіху тільки наполовину ввійшов у петлю.
– Вона не забула імені? – крикнув батько, прочинивши двері. – Ні, ні, – розуміючим тоном відповів священик. – І дитині краще, – крикнула Сузанна. – А як почувається твоя пані? – Добре, – відповіла Сузанна, – краще й чекати не можна. – Тьху! – вигукнув батько, і в той же час ґудзик на його штанях вислизнув із петлі. – Таким чином, чи був його вигук спрямовано проти Сузанни, чи проти ґудзика – чи було його тьху!  вигуком презирства, чи вигуком соромливості – залишається неясним; так це і залишиться, поки я не знайду часу написати наступні три улюблені мої розділи, а саме: розділ про покоївок, розділ про тьху!  і розділ про ґудзикові петлі.
А зараз я можу сказати в пояснення читачеві тільки те, що, вигукнувши тьху!  батько поспішно обернувся – і, підтримуючи однією рукою штани, а на іншій несучи шлафрок, повернувся по коридору в ліжко, трохи повільніше, ніж ішов за Сузанною.

Розділ XV

Ех, якби я вмів написати розділ про сон!
Кращого випадку ж не придумаєш, ніж той, що зараз нагодився, коли всі фіранки в домі запнуто – свічки загашено – й очі всякої живої істоти в нім заплющені, крім єдиного ока – доглядальниці моєї матері, тому що інше її око закрите ось уже двадцять років.
Яка прекрасна тема!
І все‑таки, хоч вона і прекрасна, я взявся б скоріше і з більшим успіхом написати десяток розділів про ґудзикові петлі, ніж один‑єдиний розділ про сон.
Ґудзикові петлі! – є щось збадьорливе тільки в думці про них – і повірте мені, коли я серед них опинюсь…
– Ви, панове з широкими бородами, – напускайте на себе скільки завгодно поважності – вже я потішуся моїми петлями – я їх усіх приберу до рук – це непорушена тема – я не наткнуся тут ні на чию мудрість і ні на чиї красиві фрази.
А що стосується сну – то, ще не приступивши до нього, я знаю, що нічого в мене не вийде, – я не майстер на красиві фрази, по‑перше, – а по‑друге, хоч убий, не можу надати важливого вигляду такій негодящій темі, розповівши світу – сон, мовляв, притулок нещасних – звільнення тих, що знемагають у в’язницях, – пухова подушка тих, що зневірилися, вибилися з сил і убиті горем; не міг би я також почати з брехливого твердження, ніби з усіх приємних відправлень нашого єства, якими Творець, по великій його добрості, винагородив нас за страждання, якими нас карає його правосуддя і його зволення, – сон найголовніший (я знаю задоволення, що вдесятеро його перевершують); чи яке для людини щастя в тому, що коли вона лягає на спину після тривог і хвилювань трудового дня, душа її так у ній розташовується, що, хоч куди б вона поглянула, скрізь над нею простилається спокійне та ясне небо – ніякі бажання – ніякі страхи – ніякі сумніви не потьмарюють повітря – і немає такої прикрості ні у минулому, ні в сьогоденні, ні в майбутньому, яку уява не могла б без зусиль обійти в цьому солодкому притулку.
– «Нехай Бог благословить, – сказав Санчо Панса, – людину, яка перша придумала річ, звану сном, – вона вас закутує як плащем з голови до ніг». У цих словах для мене міститься більше і вони говорять моєму серцю і почуттям красномовніше, ніж усі дисертації на цю тему, вичавлені з голів учених, узяті разом.
Звідси, одначе, не випливає, щоб я цілком відкидав судження про сон Монтеня – з певного погляду, вони чудові – (цитую напам’ять).
Ми насолоджуємося сном, як і іншими задоволеннями, – говорить він, – не смакуючи його і не відчуваючи, як він протікає і випаровується. – Нам би потрібно було вивчати його і роздумувати над ним, щоб скласти належну подяку тому, хто нам його дарує. – З цією метою я наказую турбувати себе під час сну, щоб отримати від нього повніше та глибше задоволення. – І все‑таки, – говорить він далі, – мало я бачу людей, які вміли б, коли треба, так без нього обходитись, як я; тіло моє здатне до тривалого та сильного напруження, аби воно не було різким і раптовим, – останнім часом я уникаю всяких різких фізичних вправ – ходьба пішки ніколи мене не стомлює – але з ранньої молодості я не люблю їздити в кареті по бруківці. Я полюбляю спати на жорсткому ліжку і сам, навіть без дружини. – Останні слова можуть збудити недовіру в читача – але згадайте: «La Vraіsemblance (як каже Бейль із приводу Ліцетуса) n’est pas toujours du côté de la Vеrіté»? На цьому і покінчимо про сон.

Розділ XVІ

– Якщо тільки дружина моя не запротестує, – брате Тобі, Трісмегіста одягнуть і принесуть до нас, поки ми тут снідаємо.
– Обадіє, йди, скажи Сузанні, щоб вона прийшла сюди.
– Тільки щойно, – відповів Обадія, – вона вибігла по сходах із плачем і риданням, ламаючи руки, немов над нею скоїлося велике нещастя. –
– Ну і місяць нас чекає, – сказав батько, відвертаючись від Обадії й задумливо дивлячись деякий час в обличчя дядькові Тобі, – диявольський нас чекає місяць, брате Тобі, – сказав батько, взявшись у боки і хитаючи головою: – вогонь, вода, жінки, вітер, – братику Тобі! – Мабуть, якесь нещастя, – мовив дядько Тобі. – Справжнє нещастя, – вигукнув батько, – стільки стихій, які ворогують між собою, зірвалося з ланцюга і чинить колотнечу в кожному куточку нашого будинку. – Мало користі, брате Тобі, сімейному спокою від нашого з вами самовладання, від того, що ми сидимо тут мовчки і нерухомо, – тоді як така буря лютує над нашою головою.
– У чому справа, Сузанно? – Охрестили дитя Трістрамом – і з пані моєю щойно була з цього приводу істерика. – Ні! – я тут не винна, – виправдовувалася Сузанна, – я йому сказала: Трістрамгіст.
– Пийте чай самі, братику Тобі, – сказав батько, знімаючи з гачка капелюх, – але наскільки звуки його голосу, наскільки всі його рухи несхожі були на те, що уявляє рядовий читач!
Бо він вимовив ці слова наймелодійнішим тоном – і зняв капелюх найграціознішим рухом тіла й руки, які коли‑небудь приводила в гармонію і погоджувала між собою глибока скорбота.
– Іди на мій лужок і поклич мені капрала Тріма, – сказав дядько Тобі Обадії, тільки‑но батько покинув кімнату.

Розділ XVІІ

Коли нещастя з моїм носом так тяжко обрушилося на голову мого батька, – він у ту ж хвилину, як уже знає читач, піднявся нагору і кинувся на ліжко; на цій підставі читач, якщо він не має глибокого знання людської природи, схильний буде чекати від мого батька повторення таких же висхідних і низхідних рухів і після нещастя з моїм ім’ям; – ні.
Різна вага, вельмишановний пане, – і навіть різна упаковка двох прикростей однакової ваги – дуже істотно міняють нашу манеру переносити їх і з них виплутуватись. – Усього півгодини тому я (через гарячку та поспіх, властиві біднякові, який пише заради шматка хліби) кинув у вогонь, замість чернетки, біловий аркуш, щойно мною закінчений і ретельно переписаний.
У ту ж мить я зірвав із голови перуку і шпурнув її з усієї сили в стелю – щоправда, я потім упіймав її на льоту – але справу таким чином було зроблено; не знаю, чи могло що‑небудь інше в природі принести мені відразу таке полегшення. Це вона, люб’язна богиня, в усіх таких дратівливих випадках викликає у нас, за допомогою раптового імпульсу, той чи інший поривчастий рух – або ж штовхає нас в те чи інше місце, кладе, невідомо чому, в те чи інше положення. – Але зауважте, мадам, ми живемо серед загадок і таємниць – найпростіші речі, що трапляються нам по шляху, мають темні сторони, в які не в змозі проникнути найгостріший зір; навіть найясніші та найпіднесеніші уми серед нас губляться і приходять у безвихідь майже перед кожною тріщиною в творах природи; таким чином, тут, як і в тисячі інших випадків, події набирають для нас напрямку, який ми хоча і не в змозі осмислити, – але з якого все ж отримуємо користь, з дозволу ваших милостей, – і цього з нас досить.
І ось, із теперішнім своїм горем батько ні в якому разі не міг би кинутися в ліжко – або понести його на верхній поверх, як нещодавнє, – він чинно вийшов із ним прогулятися до рибного ставка.
Навіть якби батько підпер голову рукою й цілу годину роздумував, який йому обрати шлях, – розум із усіма його розумовими здібностями і тоді не міг би вказати йому кращий вихід: у рибних ставках, сер, є щось – а що саме, надаю право відкрити будівельникам систем і очисникам ставків спільно, – в усякому разі, коли ви охоплені першим бурхливим поривом роздратування, є щось таке нез’ясовно заспокійливе в розміреній і чинній прогулянці до одного з таких ставків, що я часто дивувався, чому ні Піфагор, ні Платон, ні Солон, ні Лікург, ні Магомет і взагалі ніхто з ваших уславлених законодавців не залишив із цього приводу ніяких приписів.

Розділ XVІІІ

– Ваша милість, – сказав Трім, зачинивши спочатку за собою двері у вітальню, – чули, я гадаю, про цей нещасний випадок. – О так, Тріме! – сказав дядько Тобі, – і він мене дуже засмучує. – Я теж сильно засмучений, – відповів Трім, – але я сподіваюся, ви мені повірите, ваша милість, що я в цьому зовсім не винен. – Ти – Тріме? – вигукнув дядько Тобі, ласкаво дивлячись йому в обличчя, – ні, це наробила дурниць Сузанна з молодшим священиком. – Чим же вони могли разом займатися, з дозволу вашої милості, в саду? – В коридорі, ти хочеш сказати, – заперечив дядько Тобі.
Зрозумівши, що він іде по хибному сліду, Трім промовчав і тільки низько вклонився. – Два нещастя, – сказав собі капрал, – це щонайменше вдвічі більше, ніж слід говорити за один раз; – про біду, яку наробила корова, що забралася в наші укріплення, можна буде доповісти його милості як‑небудь потім. – Казуїстика і спритність Тріма, прикриті його низьким поклоном, запобігли всякій підозрі у дядька Тобі й він таким чином висловив те, що хотів сказати Тріму: – Що стосується мене, Тріме, то хоча я не бачу майже ніякої різниці, чи буде мій племінник називатися Трістрамом, чи Трісмегістом, – все‑таки, оскільки брат мій бере те, що сталося, так близько до серця, Тріме, – я б охоче дав сто фунтів, аби лише цього не сталося. – Сто фунтів, ваша милість! – вигукнув Трім, – а я б не дав і вишневої кісточки. – Не дав би і я, Тріме, якби ця справа стосувалася мене, – сказав дядько Тобі, – але мій брат, із яким тут сперечатися неможливо, – стверджує, ніби від імен, які даються при хрещенні, залежить значно більше, ніж уявляють люди неосвічені, – від самого сотворіння світу, – каже він, – ніколи не було здійснено нічого великого або героїчного людиною, що носить ім’я Трістрам; він навіть стверджує, Тріме, що з таким ім’ям не можна бути ні вченим, ні мудрим, ні хоробрим. – Усе це вигадки, з дозволу вашої милості, – заперечив капрал, – коли полк називав мене Трімом, я бився анітрохи не гірше, ніж тоді, коли мене називали Джеймсом Батлером. – І про себе скажу, – мовив дядько Тобі, – хоч мені й совісно хвалитися, Тріме, – а все‑таки, хоч би називався я навіть Александром, я б виконав під Намюром тільки свій обов’язок. – Суща правда, ваша милість! – вигукнув Трім, виступаючи на три кроки вперед, – хіба людина думає про своє ім’я, коли йде в атаку? – Або коли стоїть у траншеї, Тріме? – вигукнув дядько Тобі з рішучим виглядом. – Або коли кидається у пролом? – сказав Трім, просуваючись між двох стільців. – Або вривається у ворожі ряди? – вигукнув дядько, встаючи з місця і виставляючи вперед свою милицю, як спис. – Або перед взводом солдатів? – вигукнув Трім, тримаючи напоготів свою палицю, як рушницю. – Або коли він підіймається на гласис? – вигукнув дядько Тобі, розгарячившись і ставлячи ногу на табурет. –

Розділ XІX

Батько повернувся з прогулянки до рибного ставка – і відчинив двері у вітальню якраз у розпал атаки, в ту хвилину, коли дядько Тобі підіймався на гласис. – Трім опустив свою зброю – ніколи ще дядько Тобі не бував застуканий під час такого скаженого галопу на своєму конику! Ах, дядько Тобі! коли б не було завжди готове красномовство мого батька цілком поглинене серйознішою темою – яких би ти зазнав знущань разом із нещасним твоїм коником!
Батько повісив капелюх таким же спокійним і рівним рухом, як він його зняв; кинувши побіжний погляд на безлад у кімнаті, він узяв один зі стільців, що слугували складовою частиною пролому капрала, поставив його проти дядька Тобі, сів і, тільки‑но було прибрано зі столу і двері у вітальню було зачинено, вибухнув такою скаргою.

Скарга мого батька 
– Марно довше, – сказав батько, звертаючись стільки ж до прокляття Ернульфа, що лежало в кутку на полиці каміна, – скільки й до дядька Тобі, який під каміном сидів, – марно довше, – сказав батько монотонним голосом стогнія, – марно довше боротись, як робив я, з цим найбезрадіснішим із людських переконань, – я тепер ясно бачу, що, чи за мої гріхи, брат Тобі, чи за гріхи і безрозсудність родини Шенді, небу завгодно було пустив в хід проти мене найважчу свою артилерію і що точка, на яку спрямовано всю сила її вогню, є благополуччя мого сина. – Така канонада, брате Шенді, рознесла б дощенту всесвіт, – сказав дядько Тобі, – якби її розпочати. – Нещасний Трістрам! дитя гніву! дитя немічності! перешкоди! помилки! і незадоволення! Чи є яке‑небудь нещастя або лихо в книзі зародкових зол, здатне розхитати твій скелет або сплутати волокна твого тіла, яке не звалилося б тобі на голову ще перш, ніж ти з’явився на світ? – А скільки бід по дорозі туди! – скільки бід потім! – зачатий на схилі днів твого батька – коли сили його уяви, а також сили тілесні йшли на спад – коли первинна теплота й первинна волога, елементи, яким належало упорядкувати твій тілесний склад, остигали і висихали, так що для закладки основ твого буття не залишалося нічого, окрім величин негативних, – плачевно це, брате Тобі, коли так вимагались усі види маленької допомоги, яку могли надати турбота і увага з того й іншого боку! Зазнати такої поразки! Ви знаєте, як воно було, брате Тобі, – занадто сумна це історія, щоб її повторювати зараз – коли нечисленні життєві духи, які я ще мав і з якими мала бути переправлена пам’ять, фантазія і жвавість розуму, – було всі розсіяно, приведено в замішання, засмучено, розігнано й послані до дідька. –
– Тут, здавалося б, пора покласти край цьому переслідуванню нещасного – і хоч би у вигляді досліду спробувати – чи не може поправити справу спокійний і рівний настрій вашої невістки протягом дев’ятимісячної вагітності разом із належною увагою, брате Тобі, до спорожнень і наповнень та іншим її non naturalіa. – Але і цього позбавлена була моя дитина! Скільки клопоту і прикрості заподіяла вона собі, а отже, і своєму плоду, безглуздим бажанням: народжувати неодмінно в Лондоні! – А мені здавалося, що моя невістка з найбільшим терпінням підкорялася, – заперечив дядько Тобі, – я не чув од неї жодного гнівного слова із цього приводу. – Зате все у неї кипіло всередині, – вигукнув батько, – а це, дозвольте вам сказати, братику, було ще вдесятеро гірше для дитини, – і крім того, скільки мені довелося витримати сутичок із нею, скільки було бур через повитуху! – Вона таким чином давала вихід своїм почуттям, – зауважив дядько Тобі. – Вихід! – вигукнув батько, звівши очі до неба. –
– Але що все це, дорогий Тобі, в порівнянні зі скорботою, якої нам завдала поява дитини на світ головою вперед, коли я так гаряче бажав урятувати з цієї страшної корабельної аварії хоч би його головну коробку в цілому і неушкодженому вигляді. ‑
– Незважаючи на всі мої застережні заходи, теорію мою найжалюгіднішим чином було перевернуто догори дном разом із дитиною в череві матері! Голова її потрапила під владу грубої руки і піддалася тиску чотирьохсот сімдесяти комерційних фунтів, а коли такий тягар діє прямовисно на тім’я – ми тільки на дев’яносто відсотків можемо бути впевнені, що ніжна мозкова тканина не лопне і не розірветься на шмаття.
– Все‑таки ми могли ще виплутатися. – Дурень, хлюст, вітрогон – дайте йому тільки ніс – каліка, карлик, шмаркач, тютя з полив’яним носом – (наділяйте його якими завгодно вадами) двері Фортуни перед ним відчинені. – О Ліцетусе! Ліцетусе! пошли мені небо недоноска довжиною п’ять з половиною дюймів, на зразок тебе, – я міг би кинути виклик долі.
– Але навіть і в цьому разі для нашої дитини залишався ще один щасливий вихід. – О Трістраме! Трістраме! Трістраме!
Треба буде послати за містером Йориком, – сказав дядько Тобі.
– Можете посилати за ким завгодно, – відповів батько.

Розділ XX

Яким, одначе, алюром, із якими курбетами та стрибками – два кроки туди, два кроки сюди – рухавсь я впродовж чотирьох томів підряд, не озираючись ні назад, ні навкруги – подивитися, на кого я наступив! – Ні на кого не наступатиму, – сказав я собі, коли сідав верхи, – їхатиму хорошим жвавим галопом, але не зачеплю навіть наймиршавішого віслюка по дорозі. – Так пустився я в дорогу – по одній стежині вгору – по іншій униз – обминувши одну рогатку – перескакуючи через іншу – як мовби сам сатана гнався за мною по п’ятах.
Але їдьте ви цим алюром навіть із найкращими намірами та рішеннями – все‑таки, мільйон проти одного, ви кого‑небудь та заб’єте, якщо самі не заб’єтеся. – Він звалився – він вибитий із сідла – він загубив капелюх – він лежить простягшись – він зверне собі в’язи – дивіться! – таж він урізався на всьому скаку в трибуни присяжних критиків! – він розіб’є собі лоб об один із їх стовпів – знову він простягся! – дивіться – дивіться – ось він тепер мчить як очманілий, зі списом напереваги, в густому натовпі живописців, скрипалів, поетів, біографів, лікарів, законознавців, логіків, акторів, богословів, церковників, державних людей, військових, казуїстів, знавців, прелатів, пап та інженерів. – Не бійтеся, – сказав я, – я не зачеплю навіть наймиршавішого віслюка на королівській великій дорозі. – Але ваш кінь обдає грязюкою; дивіться, як ви розцяцькували єпископа. – Сподіваюся, бачить Бог, то був тільки Ернульф, – сказав я. – Але ви бризнули просто в обличчя панам ле Муану, де Роміньї і де Марсільї, докторам Сорбонни. – То було минулого року, – заперечив я. – Але ви наступили щойно на короля. – Кепські, значить, прийшли часи для королів, – сказав я, – коли їх топчуть такі маленькі люди, як я.
– А все‑таки ви наступили, – заперечив мій обвинувач.
– Я це заперечую, – сказав я, рятуючись од нього, і ось стою перед вами з вуздечкою в одній руці та з ковпаком в іншій, готовий розповісти одну історію. – Яку історію? – Ви її почуєте в наступному розділі.

Розділ XXІ

Якось зимового вечора французький король Франциск І, гріючись біля вуглинок каміна, що догоряв, розмовляв зі своїм першим міністром про різні державні справи. – Непогано було б, – сказав король, помішуючи паличкою тліючі вуглинки, – трішки зміцнити добрі стосунки між нами та Швейцарією. – Не має сенсу, сер, – заперечив міністр, – давати гроші цьому народові – він здатний проковтнути всю французьку казну. – Фе! фе! – відповів король, – є й інші способи, пане прем’єр, підкуповувати держави, окрім грошових подачок. – Я хочу зробити Швейцарії честь, запросивши її хрещеним батьком дитини, якої я очікую. – Зробивши таким чином, ваша величність, – сказав міністр, – ви наживете собі ворогів у особі усіх граматиків Європи: – адже Швейцарія, як республіка особою жіночої статі, ні в якому разі не може бути хрещеним батьком. – Так нехай тоді буде хрещеною матір’ю, – запально заперечив Франциск, – звольте послати туди завтра вранці гінця з оголошенням моїх намірів.
– Мене украй дивує, – сказав Франциск І (через два тижні) своєму міністрові, коли той входив у його кабінет, – що ми досі не отримали від Швейцарії ніякої відповіді. – Сер, – сказав пан прем’єр, – я якраз іду до вас із донесеннями у цій справі. – Вона, зрозуміло, приймає мою пропозицію, – сказав король. – Приймає, сер, – відповів міністр, – і високо цінує честь, зроблену їй вашою величністю, – але тільки республіка, як хрещена мати, вимагає, щоб їй надано було право вибрати ім’я для дитини.
– Само собою зрозуміло, – сказав король, – вона його назве Франциском, або Генріхом, або Людовиком, або яким‑небудь іншим ім’ям, яке нам буде приємне. – Ваша величність помиляється, – відповів міністр, – я зараз отримав папір од нашого резидента, в якому він повідомляє про прийняте республікою рішення також і з цього питання. – На якому ж імені для дофіна зупинилася республіка? – Седрах, Місах і Авденаго, – відповів міністр. – Присягаюся поясом апостола Петра, не бажаю мати ніякої справи зі швейцарцями, – вигукнув Франциск І, підтягнувши штани та швидко заходивши по кімнаті.
– Ваша величність, – спокійно сказав міністр, – не може взяти назад свою пропозицію.
– Ми їм дамо грошей, – сказав король.
– Сер, у нас у казні не набереться й шістдесяти тисяч крон, – відповів міністр. – Я закладу кращий камінь моєї корони, – сказав Франциск І.
– У цій справі вже закладена ваша честь, – відповів пан прем’єр.
– У такому разі, пане прем’єр, – сказав король, – присягаюся – ми почнемо з ними війну.

Розділ XXІІ

Хоч як пристрасно бажав я і хоч як старанно прагнув (у міру мізерних здібностей, відпущених мені Богом, і позаяк дозволяв мені потрібне для цього дозвілля від інших, більш прибуткових справ і здорових розваг) досягти, люб’язний читачу, того, щоб тоненькі книжки, які я даю тобі в руки, замінили безліч більш об’ємистих книг, – проте моє поводження з тобою було таке примхливе та невимушено‑жартівливе, що мені тепер просто‑таки соромно просити тебе серйозно про поблажливість. – Повір же мені, благаю тебе, що, викладаючи точку зору мого батька на християнські імена, – я і в думках не мав зачепити Франциска І, – а розповідаючи історію про ніс, – Франциска ІX, – так само як, малюючи характер дядька Тобі, – характеризувати войовничі схильності моїх співвітчизників – адже одна його рана в паху виключає всякі порівняння з чимось подібним, – і виводячи Тріма, я не мав на увазі герцога Ормондського, – повір, що книга моя не спрямована ні проти визначення, ні проти свободи волі, ні проти податків. – Якщо вона проти чого‑небудь спрямована, – так, з дозволу ваших милостей, тільки проти спліну – і має на меті, за допомогою частіших і більш судорожних підіймань і опускань діафрагми, а також за допомогою струсу міжреберних і черевних м’язів при сміху, погнати жовч та інші гіркі соки з жовчного міхура, печінки та підшлункової залози підданих його величності в їх дванадцятипалу кишку.

Розділ XXІІІ

– Але чи можна знищити зроблене, Йорику? – запитав батько. – На мою думку, це неможливо. – Я поганий знавець церковного права, – відповів Йорик, – але оскільки найтяжчим з усіх зол є перебування в невідомості, ми, принаймні, дізнаємося, як нам бути в цій справі. – Ненавиджу великі обіди, – сказав батько. – Справа не в розмірах обіду, – відповів Йорик, – нам потрібно, містере Шенді, розібратися до кінця в нашому нерозумінні, чи може ім’я бути змінене, чи не може. – А оскільки там мають зустрітися посередині столу бороди стількох єпископських делегатів, офіціалів, адвокатів, повірених, реєстраторів і найвидатніших наших богословів і Дідій так посилено вас запрошував, – хто у вашому тяжкому становищі пропустив би такий винятковий випадок? Усе, що від нас вимагається, – вів далі Йорик, – це посвятити Дідія в подробиці нашої справи, щоб він міг після обіду спрямувати розмову на цю тему. – У такому разі, – вигукнув батько, ляскаючи в долоні, – з нами має поїхати мій брат Тобі.
– Розвісь на ніч біля вогню, Тріме, – сказав дядько Тобі, – мою стару перуку з бантом і розшитий позументом полковий мундир.

Розділ XXV

– Поза сумнівом, сер, – тут бракує цілого розділу – з книги вирвано десять сторінок – але палітурник не дурень, не шахрай і не вітрогон – і книга ні краплі не постраждала (від цієї вади, принаймні) – а навпаки, стала досконалішою та повнішою без пропущеного розділу, ніж була б із ним, що я зараз доведу вашим превелебностям таким чином. – Користуючись цим випадком, я навіть ставлю спочатку питання, чи не виявиться цей експеримент таким же вдалим і відносно низки інших розділів, – але якщо ми займемося експериментуванням над розділами, з дозволу ваших превелебностей, краю йому не буде – досить із нас експериментів. – Покінчимо ж із цією справою.
Але перш ніж приступити до доведення, дозвольте доповісти вам, що вирваний мною розділ, який ви всі читали б нині замість того, що ви читаєте, – містив опис зборів і поїздки мого батька, дядька Тобі, Тріма і Обадії з візитом до ***.
– Поїдемо в кареті, – сказав батько. – А скажи, будь ласка, Обадіє, мій герб перероблено? – Втім, розповідь моя сильно виграє, якщо я почну її інакше. Коли до герба роду Шенді приєднано було герба моєї матері й нашу сімейну карету перефарбовували до весілля мого батька, сталося так, що каретний живописець, – чи тому, що він виконував усі свої роботи лівою рукою, подібно до Турпілія Римлянина або Ганса Гольбейна з Базеля, – чи в промаху цьому винна була скоріше голова художника, ніж його рука, – чи, врешті‑решт, усе, так або інакше пов’язане з нашим сімейством, схильне було ухилятися вліво, – словом, до ганьби нашої, вийшло так, що замість правого пояса, який законно нам належав з царювання Гаррі VІІІ, – через одну з цих фатальних випадковостей виведено було навкіс по полю герба Шенді лівий пояс. Ледве віриться, щоб така розумна та розсудлива людина, як мій батько, могла бути настільки стурбована такою дрібницею. Коли б він не почув у нашому сімействі слово карета  – однаково чия, – або кучер , або каретний  кінь, або наймання карети , як зараз же починав скаржитися на принизливий знак незаконності, виведений на дверцях його власної карети; він не міг увійти до карети або вийти з неї, не обернувшись, щоб поглянути на герб, і не давши при цьому обітницю, що нині він останній раз ставить туди ногу, поки не буде прибрано лівий пояс. – Але, подібно до дверних завіс, герб належав до тих численних речей, відносно яких у книзі доль постановлено, – щоб люди вічно на них бурчали (навіть у розсудливіших сім’ях, ніж наша) – але ніколи їх не виправляли.
– Чи вичищено лівий пояс, я запитую? – сказав батько. – Вичищено, сер, – відповів Обадія, – тільки сукно на подушках. – Ми поїдемо верхи, – сказав батько, звертаючись до Йорика. – За винятком хіба політики, духовенство менше всього на світі тямить у геральдиці, – сказав Йорик. – Яке мені діло до цього, – вигукнув батько, – мені просто буде неприємно з’явитися перед ними з плямою на моєму гербовому щиті. – Бог з ним, із лівим поясом, – сказав дядько Тобі, надіваючи перуку з бантом. – Вам, звичайно, однаково, – ну так і їдьте робити візити з тіткою Діною і з лівим поясом, коли вам охота. – Бідолашний дядько Тобі почервонів. Батько вже досадував на себе за свою нестриманість. – Ні – милий брате Тобі, – сказав батько зовсім іншим тоном, – але я боюся за свій поперек; від сирого сукна на подушках у мене знову може розігратися ішіас, як в грудні, січні та лютому минулої зими, – тому сідайте, будь ласка, на коня моєї дружини, братику, – а вам, Йорику, потрібно ж готувати проповідь, і найкраще, значить, поїхати вперед – а я вже сам потурбуюся про брата Тобі; ми з ним потихеньку рушимо за вами.
Розділ, який мені довелося вирвати, містив далі опис цієї кавалькади, очолюваної капралом Трімом і Обадією, які повільним кроком, як патруль, їхали пліч‑о‑пліч на двох каретних конях, – тоді як дядько Тобі в розшитому позументом полковому мундирі та в перуці з бантом тримався поряд із батьком, занурюючись поперемінно у вибоїни і в міркування про переваги вченості й військової справи, дивлячись на те, хто з них починав першим.
Але картинне зображення цієї поїздки, якщо його критично розібрати, виявляється за стилем і манерою настільки вище всього, що мені вдалося досягти в цій книзі, що воно не могло б у ній залишитися, не заподіявши шкоди всім іншим сценам і не зруйнувавши також необхідної між двома розділами рівноваги та співмірності (чи в добрі, а чи в злі), від чого виникають правильні пропорції та гармонія твору в цілому. Сам я, щоправда, ще новачок у літературній справі й мало в ній тямлю – але, мені здається, написати книгу, за загальним уявленням, однаково що наспівати впівголоса пісню, – ви тільки не збивайтеся з тону, мадам, а візьмете ви низько чи високо, це не важливо. –
– Цим і пояснюється, з дозволу ваших превелебностей, чому деякі ниці та вульгарні твори розходяться дуже добре – (як Йорик сказав одного дня ввечері дядькові Тобі) за допомогою облоги. – Почувши слово облога , дядько Тобі насторожився, але не міг уторопати, навіщо вона тут знадобилася.
Наступної неділі я маю проповідувати в суді, – сказав Гоменас, – так прогляньте мої нотатки. – Ось я і почав наспівувати нотатки доктора Гоменаса, – переливи відмінні, – якщо і далі так, Гоменасе, мені нічого вам заперечити, – і я продовжував наспівувати – під враженням, що пісенька загалом стерпна; і до цієї години, з дозволу ваших превелебностей, я б ніколи не виявив, яка вона вульгарна, яка низькопробна, яка безживна і беззмістовна, якби не пролунала раптом посеред неї одна мелодія, така чиста, така чарівна, така божественна, – вона понесла мою душу в інший світ; тим часом, якби я (як скаржився Монтень в схожому стані) – якби я вважав схил пологим або підйом неважким – я б напевно ускочив у клопіт. – Ваші нотатки, Гоменасе, – сказав би я, – хороші нотатки; – але то була така прямовисна крутизна – настільки відрізана від іншого твору – що з першою ж узятою нотою я відлетів у інший світ, звідки долина, з якої я піднявся, здалася мені такою глибокою, такою сумовитою та безрадісною, що ніколи не знайду я в собі мужність знову в неї спуститися.
Карлик, який сам же дає мірку для визначення свого зростання, – можете бути певні, є карликом не в одному тільки відношенні. – На цьому ми й покінчимо з вирваними розділами.

Розділ XXVІ

– Дивіться‑но, таж він порізав її на смуги і пропонує їх оточенню на розкурювання люльок! – Яка мерзенність, – відповів Дідій. – Цього не можна так залишити, – сказав доктор Кісарцій (він був із нідерландських Кісарціїв).
– Мені здається, – сказав Дідій, підвівшись із стільця, щоб відсунути пляшку та високу карафу, що стояли якраз між ним і Йориком, – мені здається, ви могли б утриматися від цієї саркастичної витівки і вибрати більш відповідне місце, містере Йорику, – або, принаймні, більш відповідний випадок, щоб виявити своє презирство до того, чим ми тут зайняті. Якщо ваша проповідь годиться тільки на розкурювання люльок, – тоді, зрозуміло, сер, вона не годиться для виголошення перед такими вченими зборами; якщо ж вона була досить хороша, щоб її виголосити перед такими вченими зборами, – тоді, зрозуміло, сер, вона була занадто хороша, щоб піти потім на розкурювання люльок панів слухачів.
– От я його і спіймав, – сказав сам собі Дідій, – тепер він неодмінно буде підчеплений якщо не одним, то іншим рогом моєї дилеми, – нехай виплутується як знає.
– Я зазнав таких невимовних мук, розроджуючись нині цією проповіддю, – сказав Йорик, – що, справді, Дідій, я готовий тисячу разів піддатися яким завгодно тортурам – і піддати їй, якщо це можливо, також і мого коня, аби лише мене більше не примушували вигадувати такі речі: я розродився моєю проповіддю не так, як потрібно, – вона вийшла у мене з голови, а не з серця – і я з нею так нещадно розквитався саме за ті муки, яких вона мені коштувала, коли я писав її й коли її виголошував. – Проповідувати, щоб показати нашу велику начитаність чи гостроту нашого розуму – щоб похизуватися перед неосвіченими людьми жалюгідними крихтами копійчаної ученості і вправленими в неї подекуди словами, які блищать, але дають мало світла, а ще менше тепла, – яке це ганебне використання коротенької півгодини, яку надають нам раз на тиждень! – Це зовсім не проповідь Євангелія – це проповідь нашого маленького я. – Щодо мене, – продовжував Йорик, – я віддав перевагу б над нею п’яти словам, пущеним просто в серце. –
При останніх словах Йорика дядько Тобі підвівся з наміром щось сказати про метальні снаряди – як раптом одне тільки слово, кинуте з протилежного боку столу, привернуло до себе загальну увагу – слово, якого менш за все можна було чекати в цьому місці, – слово, яке мені соромно написати, – а все‑таки доведеться – і читачеві доведеться його прочитати, – нелегальне слово – неканонічне. – Будуйте десять тисяч припущень, перемножених одне на одне, – напружуйте – загострюйте свою уяву до безкінечності – нічого у вас не вийде. – Коротше кажучи, я вам його скажу в наступному розділі.

Розділ XXVІІ

– Чортівня!.. – Ч – я! – вигукнув Футаторій, почасти самому собі – й, одначе, достатньо голосно, щоб його можна було почути, – дивним було тільки те, що вираз обличчя й тон людини, що його зронила, передавали, здавалося, щось середнє між зачудуванням і фізичним стражданням.
Два‑три співтрапезники, що мали дуже тонкий слух і були здатні розрізнити експресію та з’єднання двох цих тонів так само ясно, як терцію, або квінту, або будь‑який інший музичний акорд, – були збентежені та спантеличені більше за всіх. – Прийнятне само по собі – співзвуччя це було зовсім іншої тональності, воно зовсім не в’язалося з предметом розмови, – так що за всієї тонкості свого сприйняття вони зовсім нічого не могли зрозуміти.
Інші, які нічого не розуміли в музичній експресії та зосередили всю увагу на прямому значенні вимовленого слова, уявили, ніби Футаторій, людина дещо холеричного темпераменту, має намір зараз вихопити кийка з рук Дідія, щоб по заслузі відлупцювати Йорика, – і ніби знервований вигук ч – я  слугує приступом до мови, яка, коли судити за цим початком, не провіщала нічого хорошого; отже добре серце дядька Тобі хворобливо стискувалося в очікуванні ударів, яким належало посипатися на Йорика. Але оскільки Футаторій зупинився, не роблячи спроби і не висловлюючи бажання йти далі, – третя група почала схилятися до думки, що то було не більше ніж рефлекторний рух, видих, який випадково набув форми дванадцятипенсової лайки, – але по суті абсолютно безневинний.
Четверті, особливо двоє‑троє людей, що сиділи близько, визнали, навпаки, цю лайку справжнісінькою і повновагою, свідомо спрямованою проти Йорика, якого Футаторій, як усім було відомо, недолюблював. – Зазначена лайка, – філософствував мій батько, – в цей самий час вирувало і диміло у верхній частині потрухів Футаторія і було природно та згідно з нормальним ходом речей випхано назовні раптовим потоком крові, що ринула у правий шлуночок Футаторійового серця унаслідок крайнього подиву, в який його вкинуто було такою дивною теорією проповіді.
Як тонко ми міркуємо із приводу фактів, що ми їх помилково зрозуміли!
Не було жодної душі, яка будувала всі ці різноманітні висновки відносно слівця, що вирвалося у Футаторія, – яка не вважала б істиною, виходячи з неї як із аксіоми, що увага Футаторія спрямована була на предмет суперечки, що зав’язалася між Дідієм і Йориком; і справді, побачивши, як він подивився спочатку на одного, а потім на іншого, з виглядом людини, яка прислухається, що буде далі, – хто б не подумав того ж? Тим часом Футаторій не чув жодного слова, жодного звуку з того, що відбувалося – всі його думки й увага поглинені були дивним явищем, що розігралось якраз у цю хвилину в межах його штанів, і притому в тій їх частині, яку він найбільше бажав би вберегти від усяких випадковостей. Ось чому, хоча він з пильною увагою дивився просто перед собою і підгвинтив кожен нерв і кожен мускул на своєму обличчі до вищої точки, доступної цьому інструменту, немов готуючись зробити уїдливе заперечення Йорику, що сидів якраз проти нього, – все‑таки, повторюю, Йорик не перебував ні в одній із ділянок мозку Футаторія, – але істинна причина його вигуку лежала, принаймні, на ярд нижче.
Спробую тепер пояснити вам це якомога благопристойніше.
Почну з того, що Гастріфер, що спустився в кухню незадовго перед обідом подивитись, як там ідуть справи, – помітив кошик, який стояв на буфеті, з чудовими каштанами і зараз же віддав розпорядження відібрати з них сотню‑другу, підсмажити й подати на стіл – а щоб надати своєму розпорядженню більше сили, сказав, що Дідій і особливо Футаторій – великі любителі смажених каштанів.
Хвилини за дві до того, як дядько Тобі перервав мову Йорика, – ці каштани Гастріфера було принесено з кухні – і позаяк слуга тримав на думці головним чином пристрасть до них Футаторія, то він і поклав загорнуті в чисту камчатну серветку ще зовсім гарячі каштани прямо перед Футаторієм.
Мабуть, коли півдюжини рук разом забралися в серветку, було фізично неможливо – щоб не прийшов у рух який‑небудь каштан, більш гладенький і моторніший, ніж інші; – в усякому разі, один із них дійсно покотився по столу і, досягнувши його краю в тому місці, де сидів, розсунувши ноги, Футаторій, – упав просто в той отвір на Футаторійових штанях, для якого, до сорому нашої грубуватої мови, немає жодного цнотливого слова в усьому словнику Джонсона, – хочеш не хочеш доводиться сказати – що я маю на увазі той спеціальний отвір, який у всякому хорошому товаристві закони пристойності найсуворіше вимагають завжди тримати, як храм Януса (принаймні, в мирний час), закритим.
Нехтування цієї вимоги з боку Футаторія (що нехай послужить, у дужках зазначу, всім порядним людям уроком) відчинило двері для вищеописаної випадковості. ‑
Випадковістю я її називаю на догоду прийнятому звороту мови – зовсім не маючи наміру заперечувати думку Акріта або Міфогера з цього питання; я знаю, що обоє вони були глибоко та твердо переконані – й залишаються при своєму переконанні досі, що в усій цій події не було нічого випадкового – але що каштан, узявши саме цей, а не інший, напрям як би за власним почином – а потім упавши з усім своїм жаром просто на те місце, а не в яке‑небудь інше, – став знаряддям заслуженої кари Футаторію за його брудний і непристойний трактат De concubіnіs retіnendіs, який він опублікував років двадцять тому – і якраз цього тижня збирався випустити у світ другим виданням.
Не моя справа вплутуватися в цю суперечку – багато, без сумніву, можна було б написати на користь і тій і іншій сторони – увесь мій обов’язок, як історика, полягає в правдивому описі факту та в розтлумаченні читачеві, що зяяння в штанях Футаторія було достатньо простору для прийому каштана – і що каштан так чи інакше прямовисно впав туди з усім своїм жаром, причому ні сам Футаторій, ні його сусіди цього не помітили.
У перші двадцять чи двадцять п’ять секунд цілюще тепло, що виділялося каштаном, не позбавлене було приємності – і лише в слабкій мірі привертало увагу Футаторія до того місця, – але жар усе зростав, і коли через декілька секунд він переступив межі помірного задоволення, з надзвичайною швидкістю рушивши в ділянки болю, душа Футаторія, з усіма його ідеями, думками, увагою, уявою, судженням, рішучістю, кмітливістю, розсудливістю, пам’яттю, фантазією, а також десятьма батальйонами життєвого духу, безладно кинулася по всіляких вузьких і звивистих проходах униз, до місця, що перебувало в небезпеці, залишивши всі верхні ділянки цього чоловіка, ви самі про це здогадуєтеся, порожні, як мій гаманець.
Проте за допомогою відомостей, які всім цим посланцям удалося йому доставити, Футаторій не в змозі був проникнути в таємницю того, що відбувалася в нижній ділянці, а також побудувати скільки‑небудь задовільну здогадку, що за чортівня з ним трапилася. Так чи інакше, не знаючи істинної причини неприємності, що спіткала його, він розсудив, що найрозсудливіше в його теперішньому становищі перенести її по можливості стоїчно; за допомогою перекошеного обличчя та скривлених губ йому б це, напевно, і вдалося, коли б залишалася його уява весь цей час байдужою; – але ми не в змозі керувати грою уяви в таких випадках – Футаторію раптом спало на думку, що хоча біль відчувався ним як сильний опік – одначе причиною його міг бути також укус; а якщо так, то вже чи не заповзла до нього ящірка, саламандра або подібна до них гадина, яка тепер встромлювала в нього свої зуби. – Ця моторошна думка у поєднанні з болем, що загострився в цю мить, винуватцем якого був усе той же каштан, кинула Футаторія в справжню паніку, і, як це траплялося з найкращими генералами на світі, він у першу хвилину страху та замішання зовсім утратив голову, – наслідком було те, що він схопився, не пам’ятаючи себе, і вибухнув вигуком здивування, який викликав стільки пересудів і надрукований із пропуском декількох літер:
ч – я!  – Не суворо канонічний, він був, одначе, в його становищі цілком простимим – і Футаторій, до речі сказати, був так само не в змозі від нього втриматись, як він не міг запобігти причині, що викликала його.
Хоча розповідь про цю подію зайняла багатенько часу, сама вона зайняла не більше часу, ніж його знадобилося Футаторію на те, щоб витягнути каштан і розлючено шпурнути його об підлогу, – а Йорику, щоб устати зі стільця та підібрати цей каштан.
Цікаво спостерігати владу дрібниць над людським розумом: – до чого важливу роль відіграють вони в освіті й розвитку наших думок про людей і про речі! – Яка‑небудь дрібниця, легка, як повітря, здатна поселити в нашій душі переконання, й так міцно його там утвердити – що навіть усі Евклідові докази, пущені в хід для його спростування, були б безсилі його похитнути.
Йорик, повторюю, підібрав каштан, у гніві кинутий Футаторієм на підлогу, – вчинок, не вартий уваги, – мені соромно його пояснювати – він це зробив тільки тому, що каштан, на його думку, не став анітрохи гіршим за історію, що трапилася з ним, – і вважаючи, що заради хорошого каштана не гріх нагнутися. – Проте нікчемний цей вчинок зовсім інакше заломився в голові Футаторія: останній угледів у діях Йорика, що встав зі стільця й підібрав каштан, явне признання, що каштан спочатку належав йому – і що, звичайно, тільки власник каштана, а не хто‑небудь інший, міг зіграти з ним таку штуку. Сильно зміцнило його в цій думці те, що стіл, який мав форму вузенького паралелограма, надавав Йорику, що сидів якраз проти Футаторія, чудову нагоду вкинути йому каштан – і що, значить, він так і зробив. Підозрілий, аби не сказати більше, погляд, який Футаторій кинув Йорику просто в обличчя, коли у нього виникли ці думки, з повною очевидністю видавав його думку – і позаяк усі, природно, вважали Футаторія досвідченішим за інших у цій справі, то його думка відразу зробилася загальною думкою; – а одна зовсім інша обставина, ніж ті, що були досі подані, – незабаром виключила із цього приводу всякі сумніви.
Коли на підмостках земного світу розігруються великі або несподівані події – людський розум, від природи схильний до допитливості, натурально, кидається за куліси подивитись, яка причина та першоджерело цих подій. – У цьому разі шукати довелося недовго.
Усі відмінно знали, що Йорик ніколи не був гарної думки про трактат Футаторія De concubіnіs retіnendіs, вважаючи, що ця книжка наробила чимало шкоди. – Ось чому неважко було дійти висновку, що витівка Йорика мала деякий алегоричний сенс – і кидок гарячого каштана в *** – *** Футаторія був єхидним щиглем по його книзі – теорії якої, говорили вони, обпалили багатьох порядних людей в тому ж самому місці.
Цей висновок розбудив Сомнолента – викликало усмішку в Агеласта – і якщо ви можете пригадати погляд і вираз обличчя людини, що прагне розгадати загадку, – то саме такому вигляду надало воно Гастріферу – словом, більшість визнала витівку Йорика верхом дотепності й лукавства.
Тим часом домисли ці, як бачив читач, від початку до кінця, були не ґрунтовніші, ніж фантазії філософії. Йорик був, без сумніву, як сказав Шекспір про його предка, – «людина, невичерпна на жарти»; проте ця жартівливість угамовувалася чимось, що утримувало його як у сьогоденні, так і в багатьох інших випадках од злісних витівок, за які він платився абсолютно незаслуженим осудом; – але таке вже було нещастя всього його життя: розплачуватися за тисячу слів і вчинків, на які (якщо тільки моя пошана до нього мене не засліплює) він за природою своєю був нездібний. Усе, що я в нім засуджую, – або, вірніше, усе, що я в нім засуджую і люблю поперемінно, так це химерність його характеру, внаслідок якої він ніколи не намагався виводити людей із омани, хоча б це не вимагало від нього ніяких зусиль. Зазнаючи несправедливих таких звинувачень, він діяв точнісінько так, як в історії зі своєю шкапою, – він легко міг би дати їй утішне для себе пояснення, але гребував удаватися до нього, а крім того, дивився на тих, хто вигадує брудні чутки, хто їх поширює і хто їм вірить, як на людей, що однаково ображали його, – він вважав нижче за свою гідність переконувати їх – надаючи зробити це за нього часові та правді.
Такий героїчний склад характеру часто створював йому незручності – в цьому випадку він накликав на себе якнайглибше обурення Футаторія, який, коли Йорик доїв свій каштан, повторно підвівся зі стільця попередити його – щоправда, з усмішкою сказавши тільки – що постарається не забути зробленої йому послуги.
Але прошу вас ретельно розрізнити і розмежувати у вашій свідомості дві речі:
– Усмішка призначалася для товариства.
– Погроза призначалася для Йорика.

Розділ XXVІІІ

– Чи не можете ви мені порадити, – сказав Футаторій Гастріферу, що сидів поряд із ним, – не звертатися ж мені до хірурга з такого пустого приводу, – чи не можете ви мені порадити, Гастріфере, як краще всього витягнути жар? – Запитаєте Євгенія, – відповів Гастріфер. – Це значною мірою залежить, – сказав Євгеній з виглядом людини, якій нічого не відомо про те, що сталось, – яка частина запалена. – Якщо це частина ніжна й така, яку зручно обгорнути… – Ось‑ось, ця сама, – відповів Футаторій із виразним кивком, кладучи руку на ту частину тіла, про яку йшлось, і підводячи в той же час праву ногу, щоб дати їй більше простору та повітря. – Якщо так, – сказав Євгеній, – то я б вам порадив, Футаторію, не удаватися ні до яких ліків; а пошліть ви до найближчого друкаря і надайте лікування такої простої речі, як м’якому паперовому аркушу, що тільки‑но вийшов із‑під верстата, – вам потрібно всього лише загорнути в нього запалену частину. – Сирий папір, – зауважив Йорик (що сидів поряд зі своїм приятелем Євгенієм), – я знаю, освіжає своєю прохолодою – все‑таки, по‑моєму, він усього тільки посередник – а допомагає, власне, мастило та кіптява, якими він просочений. – Правильно, – сказав Євгеній, – з усіх зовнішніх засобів, які я б наважився рекомендувати, це найбільш заспокійливий і безпечний.
– Якщо вся суть у мастилі та в кіптяві, – сказав Гастріфер, – то я б густо змастив ними ганчірку і, не довго думаючи, приклав її куди потрібно. – Ну і отримали б справжнього біса, – заперечив Йорик. – А крім того, – додав Євгеній, – це не відповідало б призначенню, яким є гранична чистота й витонченість рецепту, що становить, на думку лікарів, половину справи: – самі посудіть, якщо шрифт дуже дрібний (як вважається), він має ту перевагу, що цілющі частки, що приходять у зіткнення в цій формі, лягають щонайтоншим шаром з математичною рівномірністю (якщо виключити червоні рядки і заголовні букви), чого неможливо досягти наймайстернішим застосуванням шпателя. – Як усе вдало склалося, – відповів Футаторій, – адже нині друкується друге видання мого трактату De concubіnіs retіnendіs. – Ви можете взяти звідти будь‑який аркуш, – сказав Євгеній, – однаково який. – Аби, – зауважив Йорик, – на нім не було бруду.
– Зараз виходить з‑під верстата, – вів далі Футаторій, – дев’ятий розділ – передостанній розділ моєї книги. – А скажіть, будь ласка, який у неї заголовок? – запитав Йорик, шанобливо вклонившись Футаторію. – Я вважаю, – відповів Футаторій, – De re concubіnarіa.
– Заради Бога, остерігайтеся цього розділу, – сказав Йорик.
– Усіляко, – додав Євгеній.

Розділ XXІX

– Якби, – сказав Дідій, встаючи і кладучи собі на груди праву руку з розчепіреними пальцями, – якби такий промах при нареченні імені стався до Реформації – (– Він стався позавчора, – сказав самому собі дядько Тобі) – коли хрещення здійснювалося по‑латині – (– Воно було здійснене від першого до останнього слова по‑англійськи, – сказав дядько), – можна було б притягнути для порівняння великий матеріал і, ґрунтуючись на численних постановах відносно схожих випадків, оголосити це хрещення недійсним, із наданням права дати дитині нове ім’я. – Якби, наприклад, священик, через незнання латинської мови, річ досить звичайна, охрестив дитину Тома о’Смайлза іn nomіne patrіae et fіlіa et spіrіtum sanctos – хрещення вважалося б недійсним. – Даруйте, будь ласка, – заперечив Кісарцій, – у цьому випадку, оскільки помилка була тільки в закінченнях, хрещення мало силу – і щоб зробити його недійсним, промах священика мав торкатися перших складів кожного слова – а не останніх, як у вашому прикладі. ‑
Мій батько, якого приводили в захват такі тонкощі, слухав із напруженою увагою.
– Припустимо, наприклад, – вів далі Кісарцій, – що Гастріфер хрестить дитину Джона Стредлінга іn gomіne gatrіs etc. etc. замість іn nomіne patrіs etc. – Чи має силу таке хрещення? Ні, – кажуть найбільш досвідчені каноністи, – оскільки корінь кожного слова тут вирвано, внаслідок чого сенс і значення з них вилучені й замінені абсолютно іншими; адже gomіne не означають ім’ям , a gatrіs – батька . – Що ж вони означають? – запитав дядько Тобі. – Нічогісінько, – сказав Йорик. – Ergo, таке хрещення недійсне, – сказав Кісарцій. – Зрозуміло, – відповідав Йорик тоном на дві третини жартівливим і на одну третину серйозним. –
– Але в наведеному випадку, – вів далі Кісарцій, – де patrіae поставлене замість patrіs, fіlіa замість fіlіі і так далі – оскільки це помилка тільки у відміні й корені слів залишаються незмінними, вигини їх гілок в той чи інший бік жодним чином не є перешкодою хрещенню, оскільки слова зберігають той же сенс, що й раніше. – Але у такому разі, – сказав Дідій, – має бути доведений намір священика вимовляти їх граматично правильно. – Я з вами абсолютно згоден, шанований побратиме Дідію, – відповів Кісарцій, – і з приводу саме такого випадку ми маємо постанову в декреталіях папи Льва Третього. – Але ж дитина мого брата, – вигукнув дядько Тобі, – не має ніякого відношення до папи – він законний син протестанта, охрещений Трістрамом, всупереч волі та бажанню його батька й матері, а також усіх його рідних. –
– Якщо питання це, – сказав Кісарцій, перебиваючи дядька Тобі, – мало вирішуватися волею та бажанням тільки осіб, що перебувають у спорідненості з дитиною містера Шенді, то місіс Шенді жодним чином не належить до їх числа. – Дядько Тобі вийняв із рота люльку, а батько присунув ближче до столу свій стілець, аби послухати закінчення такого дивного вступу.
– Питання: «Чи родичка мати своєї дитини», – вів далі Кісарцій, – було не лише поставлено, капітане Шенді, кращими нашими законознавцями й цивілістами – але, після ґрунтовного неупередженого дослідження та зіставлення всіляких аргументів за і проти, – він отримав негативне рішення – саме: «Мати не родичка своєї дитини».
Тут батько швидко затиснув рукою рот дядька Тобі з таким виглядом, ніби він хоче сказати йому щось на вухо, – а насправді зі страху перед Ліллібуллеро; – дуже бажаючи почути продовження такої цікавої розмови – він прохав дядька Тобі не чинити йому перешкод. – Дядько Тобі кивнув головою – засунув у рот люльку й задовольнявся уявним насвистуванням Ліллібуллеро. – Кісарцій, Дідій і Тріптолем тим часом продовжували міркувати таким чином.
– Рішення це, – сказав Кісарцій, – що неначе в корені суперечить ходячим поглядам, все‑таки мало за себе вагомі аргументи, а після гучної позовної справи, відомої зазвичай під ім’ям справи герцога Саффолкського, відпали всякі сумніви відносно його правильності. – Воно наводиться у Брука – сказав Тріптолем. – І згадується лордом Куком – додав Дідій. – Ви можете також знайти його у Свінберна у книзі «Про заповіти», – сказав Кісарцій.
– Справа ця, містере Шенді, полягала ось у чому: – За правління Едуарда Шостого Чарльз, герцог Саффолкський, у якого був син від одного шлюбу і дочка від іншого, зробив заповіт, по якому відписував своє майно синові, й помер; після його смерті помер також його син – але без заповіту, без дружини й без дітей – коли його мати і єдинокровна сестра (від першого шлюбу його батька) були ще живі. Мати вступила в управління майном свого сина, згідно зі статутом двадцять першого року правління Генріха Восьмого, яким ухвалюється, що у разі смерті особи, що не зробила заповіту, управління його майном має бути передане найближчому родичеві.
Коли ж це управління було (нишком) надане матері, єдинокровна сестра померлого почала тяжбу в церковному суді, посилаючись на те, по‑перше, що найближчою родичкою є вона сама, а по‑друге, що мати зовсім не родичка покійного; на цій підставі вона просила суд скасувати передачу матері управління його майном і, через згаданий статут, надати це майно їй самій, як найближчій родичці покійного.
А як справа ця була гучна і багато що залежало від його результату – оскільки створювався прецедент, згідно з яким, ймовірно, вирішувалися б у майбутньому багато великих майнових справ, – то найбільші знавці законів нашого королівства та цивільного права взагалі радилися стосовно того, чи родичка мати свого сина, чи ні. – Із зазначеного питання не лише світські юристи – але і знавці церковного права – jurіsconsultі – jurіsprudentes – цивілісти – адвокати – єпископські уповноважені – судді кентерберійської і йоркської консисторії та палати з розбору духівниць, на чолі з головою церковного суду при архієпископові Кентерберійському, були всі одностайно тієї думки, що мати не родичка своєї дитини. –
– А що сказала на це герцогиня Саффолкська? – запитав дядько Тобі.
Несподіване питання дядька Тобі привело Кісарція в більше замішання, ніж заперечення наймайстернішого адвоката. – Він затнувся на цілу хвилину, втупившись у дядька Тобі й нічого йому не відповідаючи, – цією хвилиною скористався Тріптолем, щоб усунути його і самому взяти слово.
– Основний принцип права, – сказав Тріптолем, – полягає в тому, що в нім не існує висхідного руху, а тільки низхідний, і в цій справі для мене немає ніякого сумніву, що хоча дитина, звичайно, походить від крові й сімені своїх батьків – останні проте не походять від його крові й сімені, оскільки не батьки вроджені дитиною, а дитина батьками. – Це висловлено так: Lіberі sunt de sanguіne patrіs et matrіs, sed pater et mater non sunt de sanguіne lіberorum.
– Ваше міркування, Тріптолеме, – вигукнув Дідій, – доводить надто багато – бо з цитованих вами слів випливає не лише те, що мати не родичка своєї дитини, як це всіма визнано, – але що й батько теж не родич її. – Думку цю, – сказав Тріптолем, – потрібно визнати найбільш правильною, тому що батько, мати й дитина, хоч це і три особи, становлять, проте, тільки (una саго) одну плоть і, отже, не перебувають ні в якій мірі спорідненості – і в природі немає ніякого способу набути її. – Ви знову доводите цим міркуванням надто багато, – вигукнув Дідій, – бо не природа, а тільки Мойсеїв закон забороняє людині мати дитину від своєї бабусі – а така дитина, якщо припустити, що це дівчинка, перебуватиме в спорідненості і з… – Але хто ж коли‑небудь подумував, – вигукнув Кісарцій, – про зв’язок зі своєю бабусею? – Той молодий джентльмен, – відповів Йорик, – про якого говорить Сельден і який не лише подумував про це, але і виправдовував перед батьком свій намір за допомогою аргументу, запозиченого із закону, – око за око і зуб за зуб. – Ви лежите, сер, з моєю матір’ю, – сказав молодик, – чому ж я не можу лежати з вашою? – Це argumentum commune, – додав Йорик. – Ліпшого вони не варті, – сказав Євгеній, схопивши капелюх.
Збори розійшлися. –

Розділ XXX

– Скажіть, будь ласка, – запитав дядько Тобі, спираючись на Йорика, який разом із батьком допомагав йому обережно зійти зі сходів, – не жахайтеся, мадам: нинішня розмова на сходах набагато коротша за нещодавньої, – скажіть, будь ласка, Йорику, – запитав дядько Тобі, – як же врешті‑решт ці вчені мужі вирішили справу з Трістрамом? – Вельми задовільно, – відповів Йорик, – вона не стосується нікого на світі – адже місіс Шенді, мати дитини, не перебуває ні в якій спорідненості з ним – а якщо мати, сторона ближча, не схожа на дитину – то вже містер Шенді й поготів. – Словом, він така ж чужа людина по відношенню до нього, сер, як і я –
– Це цілком можливо, – сказав батько, похитавши головою.
– Нехай собі вчені говорять що завгодно, все‑таки, – сказав дядько Тобі, – між герцогинею Саффолкською та її сином була деяка кровна спорідненість.
– Люди неписьменні, – зауважив Йорик, – досі так думають.

Розділ XXXІ

Хоча батька втішили тонкі ходи цих учених міркувань – усе‑таки вони були не більше, ніж бальзам для зламаної кістки. – Повернувшись додому, він відчув тягар нещасть, що спіткали його, з подвоєною силою, як це завжди буває, коли ціпок, на який ми спираємося, вислизає у нас із рук. – Він став задумливий – часто проходжувався до рибного ставка – опустив один із кутів свого капелюха – раз у раз зітхав – утримувався від різких зауважень – а оскільки спалахи гніву, що народжують такі зауваження дуже сприяють поту і травленню, як говорить нам Гіппократ, – він би, напевно, занедужав від припинення цих корисних функцій, якби думки його не були вчасно відвернені та здоров’я врятоване новою хвилею турбот, заповіданих йому, разом зі спадком тисячу фунтів, тіткою Діна.
Ледве встигнувши прочитати листа, батько взявся за справу по‑справжньому і негайно почав сушити собі голову, придумуючи, як би краще всього витратити ці гроші з честю для нашої родини. – Сто п’ятдесят дивовижних планів по черзі заволодівали його розумом – йому хотілося зробити і те, і те, і це. – Він хотів би з’їздити в Рим – він хотів би почати тяжбу – він хотів би купити доходні папери – він хотів би купити ферму Джона Гобсона – він хотів би відновити фасад нашого будинку та прибудувати, заради симетрії, новий флігель. – По цей бік стояв прекрасний водяний млин, і батькові хотілося побудувати йому до пари по той бік ріки, на видному місці, вітряк. – Але над усе на світі він хотів би обгородити велику Волову пустку і негайно відправити в подорож мого брата Бобі.
Але оскільки заповідана сума була кінцевою, і, отже, на неї не можна було зробити все це – а з вигодою, по правді кажучи, лише дуже мало що – то з усіх проектів, що народжувалися з цієї нагоди, найбільш глибоке враження на батька справили, мабуть, два останні, і він неодмінно зважився б на користь їх обох разом, коли б не було щойно вказаної маленької незручності, яка змушувала його зупинити свій вибір на якому‑небудь одному з них.
Це було завдання зовсім не легке; насправді, хоча батько давно вже висловився подумки на користь цієї необхідної частини братового виховання і, як людина ділова, твердо вирішив здійснити її на перші ж гроші, які надійдуть од другого випуску акцій Міссісіпської компанії, в якій він брав участь, – проте Волова пустка, велика ділянка чудової землі, неосушеної і необробленої та вкритої дроком, що належала до маєтку Шенді, пред’являла до нього вимоги майже такої ж давності: батько вже багато років носився з думкою отримувати з неї яку‑небудь вигоду.
Але оскільки досі обставини ніколи ще не змушували його встановити, не відкладаючи, першість або справедливість цих вимог – то він розсудливо утримувався від скільки‑небудь ретельного та сумлінного їх розбору; ось чому в цю критичну хвилину, коли було відкинуто всі інші плани, – два старі проекти відносно Волової пустки та мого брата знову поселили в душі його розлад, причому сили їх були настільки рівні, що в думці старого відбувалася важка боротьба – який же з них потрібно виконати в першу чергу.
– Смійтеся, якщо вам охота, – але справа йшла так:
У сім’ї нашій здавна існував звичай, що з часом зробився майже законом, надавати старшому синові перед одруженням право вільного в’їзду до чужих країв, виїзду та повернення, – не лише для зміцнення своїх сил за допомогою моціону та постійної зміни повітря – але і просто для того, щоб дати молодикові потішитися пером, яке він міг би увіткнути у свій ковпак, побувавши за кордоном, – tantum valet, – казав мій батько, – quantum sonat.
А оскільки поблажка ця була резонною і в християнському дусі, – то відмовити йому в ній без усяких причин і підстав – і, отже, дати поживу для пліток про нього, як про першого Шенді, що не поколесив по Європі в поштовій кареті тільки тому, що він хлопець придуркуватий, – означало б обійтися з ним удесятеро гірше, ніж з турком.
З іншого боку, справа з Воловою пусткою була анітрохи не менш важкою.
Окрім первинних витрат на її купівлю, що становили вісімсот фунтів, – пустка ця коштувала нашій родині ще вісімсот фунтів, витрачених на ведення тяжби років п’ятнадцять тому, – не беручи до уваги бозна‑скількох клопотів і прикростей.
До того ж, хоча вона перебувала у володінні родини Шенді ще з середини минулого століття й лежала вся на видноті перед будинком, доходячи по один бік до водяного млина, а по інший до проектованого вітряка, про який ішлося вище, – і з усіх цих причин, здавалося б, мала більше будь‑якої частини маєтку право на турботу і піклування з боку нашого сімейства, – проте, з якоїсь нез’ясовної випадковості, властивої людям, – вона, подібно до землі якого‑небудь путівця, ввесь час перебуває в найганебнішій зневазі та, по правді кажучи, стільки від цього зазнала, що серце кожного, хто тямив у цінах на землю, обливалося б (за словами Обадії) кров’ю, якби він тільки побачив, проїжджаючи мимо, в якому вона стані.
Проте, оскільки ні купівля цієї ділянки землі – ні тим більше вибір місця, яке вона займала, не були, суворо кажучи, справою мого батька, – він ніколи не вважав своїм обов’язком як‑небудь про нього піклуватися – до виникнення, п’ятнадцять років тому, вищезгаданої проклятої тяжби (через межі) – яка, будучи цілком справою мого батька, природно озброїла його безліччю аргументів на користь Волової пустки; і ось, склавши всі ці аргументи разом, він побачив, що не лише власна вигода, але й честь зобов’язала його щось зробити – і зробити саме тепер – або ніколи.
Я вважаю просто‑таки нещастям те, що міркування на користь як однієї, так і іншої затії виявилися до такої міри рівносильними; хоча батько зважував їх у всяких почуттях і умовах – провів багато тяжких годин в якнайглибших і далеких од реальної дійсності роздумах про те, як краще всього вчинити, – сьогодні читав книги з сільського господарства – а наступного описи подорожей – відмовлявся від усіх упереджених думок – розглядав аргументи на користь як однієї, так і іншої сторони в найрізноманітнішому світлі та стані – розмовляв щодня з дядьком Тобі – сперечався з Йориком – і обговорював з усіх боків питання про Волову пустку з Обадією, – проте за весь цей час йому не спало на думку для захисту однієї з цих справ нічого такого, чого не можна було б або навести з такою ж переконливістю для захисту іншої, або, принаймні, настільки нейтралізувати яким‑небудь рівносильним міркуванням, аби чаші терезів утрималися в рівновазі.
Насправді, хоча за правильного догляду і в руках досвідчених людей Волова пустка, поза сумнівом, набрала б іншого вигляду в порівнянні з тим, що у неї був або міг коли‑небудь бути за нинішніх умов, – проте все це достеменно було вірним і відносно мого брата Бобі – хоч би що там говорив Обадія. –
Якщо підійти до справи з точки зору матеріальної вигоди – боротьба між Воловою пусткою та поїздкою Бобі, я згоден, на перший погляд не уявлялася такою нерішучою; бо кожного разу, коли батько брав перо і чорнило та починав підраховувати нескладну витрату на розчищення, випалювання та обгороджування Волової пустки, і т. д. і т. д. – і вірний прибуток, який вона йому принесе натомість, – той досягав таких фантастичних розмірів за його системи підрахунку, що Волова пустка, можна було присягнутися, змела б усе на своєму шляху. Адже було очевидно, що він у перший же рік збере сто ластів рапсу, по двадцять фунтів ласт, – та чудовий урожай пшениці через рік – а ще через рік, за найскромнішими викладками, сто – але набагато вірогідніше сто п’ятдесят – якщо не всі двісті чвертей гороху та бобів – не беручи до уваги просто‑таки гір картоплі. – Але тут думка, що він тим часом ростив мого брата, як порося, щоб той поїдав усе це, – знову все перевертала і зазвичай залишала старого в такому стані нерішучості – що, як він часто скаржився дядькові Тобі, – він знав не більше своїх п’ят, що йому робити.
Лише той, хто сам її зазнав, може зрозуміти, яка це мука, коли розум людини роздирається двома проектами рівної сили, які в один і той же час уперто тягнуть його в протилежні боки; адже, не кажучи вже про спустошення, яке вони неминуче виробляють у делікатно влаштованій нервовій системі, що переправляє, як ви знаєте, життєвих духів і тонші соки з серця в голову і так далі, – неможливо висловити, як сильно це безладне тертя діє на грубіші та щільніші частини організму, руйнуючи жир і ушкоджуючи міцність людини при кожному своєму русі назад і вперед.
Батько поза сумнівом зачахнув би від цієї напасті, як він почав чахнути від нещастя, що сталося з моїм ім’ям, – коли б не прийшло до нього на виручку, як і в останньому випадку, нове нещастя – смерть мого брата Боббі.
Що таке життя людини – як не метання з одного боку в другий? – від горя до горя? – зав’язування одного приводу для засмучення – і розв’язування іншого?

Розділ XXXІІ

З цієї хвилини мене слід розглядати як законного спадкоємця роду Шенді – і власне звідси починається історія мого Життя та моїх Думок. Хоч як я поспішав і хоч як квапився, я встиг тільки розчистити ґрунт для зведення будівлі – і будівля ця, передбачаю я, буде такою, якої ніхто ще не замишляв і тим більше ніхто не споруджував од часу Адама. Менше ніж через п’ять хвилин кину я у вогонь своє перо, а вслід за пером крапельку густого чорнила, що залишилося на дні моєї чорнильниці. – А за цей час – мені потрібно ще зробити десяток речей. – Одну річ мені потрібно назвати – про одну річ посумувати – на одну річ понадіятися – одну річ пообіцяти – і однією річчю пригрозити. – Мені потрібно одну річ припустити – одну річ оголосити, – про одну річ нічого не говорити – одну річ вибрати – і про одну річ запитати. – Розділ цей, таким чином, я називаю розділом про речі – і розділ, що йде за ним, тобто перший розділ наступного тому, буде, якщо я доживу, розділом про вуса – для підтримки деякої зв’язності в моїх творах.
Річ, про яку я сумую, полягає в тому, що речі занадто густим натовпом обступили мене, так що я ніяк не міг приступити до тієї частини мого твору, на яку ввесь час поглядав із такою жадобою; я маю на увазі кампанії, а особливо любовні пригоди дядька Тобі, епізоди яких настільки своєрідні й такої сервантесівської складки, що коли тільки мені вдасться так із ними впоратись і справити на всі інші голови таке ж враження, яке ці події збуджують у моїй власній, – ручаюся, книга моя здійснить свій шлях на цьому світі куди успішніше, ніж здійснював до неї свій шлях її хазяїн. – О Трістраме! Трістраме! якщо тільки це станеться – літературна слава, якою ти будеш оточений, винагородить тебе за всі нещастя, що випали на твою долю в житті, – ти нею насолоджуватимешся – коли давно вже буде втрачено всю їх гіркоту і всяку пам’ять про них! –
Не дивно, що мені так не терпиться дійти нарешті до цих любовних пригод. – Вони найласіший шматочок усієї моєї історії! – і коли я їх дістануся – будьте певні, добрі люди, – (і начхати мені, якщо чий‑небудь слабкий шлунок цим погребує) я ні крапельки не посоромлюсь у виборі моїх слів: – ось та річ, яку я мушу оголосити. – Ні за що мені не впоратися за п’ять хвилин, ось чого я боюся, – сподіваюся ж я на те, що ваші милості й превелебності не образяться, – а якщо ви образилися, то майте на увазі, що наступного року я вам піднесу, вельмишановні, таку штуку, за яку можна образитися, – це манера моєї милої Дженні – а хто така моя Дженні – і з якого кінця слід підступати до жінки – це річ, про яку я маю намір нічого не говорити, – про неї вам буде сказано через розділ після розділу про ґудзикові петлі – ні на один розділ раніше.
А тепер, коли ви дійшли до кінця моїх чотирьох томів, – річ, про яку я хочу запитати: в якому стані у вас голова? У мене вона страшенно болить. – Про ваше здоров’я я не турбуюся; я знаю, що воно дуже сподобалось. – Істинне шендіанство, хоч як би ви були упереджені проти нього, відчиняє серце та легені і, подібно до всіх споріднених йому душевних станів, полегшує рух крові й інших життєвих соків по каналах нашого тіла, воно допомагає колесу життя крутитися довше та радісніше.
Якби мені надали можливість, як Санчо Пансі, вибрати за смаком королівство, я б не вибрав острова – або королівства чорношкірих, аби діставати гроші: – ні, я б вибрав королівство людей, які сміються від щирого серця. А оскільки жовчність і похмуріші почуття, розладнуючи кровообіг і порушуючи рух життєвих соків, діють, я бачу, так само шкідливо на тіло державне, як і на тіло людини, – і позаяк одна тільки звичка до доброчесності здатна впоратися з цими почуттями та підпорядкувати їх розуму, – то я б попросив у Бога – дарувати моїм підданим, разом із веселістю, також і мудрість; тоді я був би щасливим монархом, а вони щасливим народом на світі.
Висловивши це добре побажання, я тепер, з дозволу ваших милостей і ваших превелебностей, розлучаюся з вами рівно на рік, коли (якщо доти мене не угробить цей проклятий кашель) я знову смикну вас за бороди і викладу світлу історію, якої вам, певно, й не снилося.

Том V

Dіxero sі quіd forte jocosіus,
hoc mіhі jurіs Cum venіa dabіs.
Horatіus  .

– Sі quіs calumnіetur levіus esse quam decet theologum, aut mordacіus quam deceat Chrіstіa‑num – non Ego, sed Democrіtus dіxіt.
Erasmus  .

Sі quіs Clerіcus, aut Monachus, verba joculatorіa, rіsum moventіa, scіebat, anathema esto.

ВИСОКОПОВАЖНОМУ ЛОРДУ ВІКОНТОВІ ДЖОНУ СПЕНСЕРУ

Мілорде.
Уклінно прошу дозволу піднести вам ці два томи: це краще, що могли виробити мої здібності за такого кепського здоров’я, як у мене. – Якби Провидіння було до мене щедріше, томи ці являли б набагато пристойніший подарунок вашій ясновельможності.
Прошу вашу ясновельможність пробачити мені сміливість, яку я беру на себе, приєднуючи в цій присвяті до вашого імені ім’я леді Спенсер; їй підношу я історію Лефевра в шостому томі, керуючись єдино тим, що вона, як підказує мені серце, пройнята духом людяності.
Залишаюся, 
Мілорде, 
Вашої ясновельможності 
Найвідданішим 
І покірним сл угою
Лоренс Стерн 

Розділ І

Якби не двійко баских конячок і не шибеник‑поштар, який ними правив від Стілтона до Стемфорда, це ніколи не спало б мені на думку. Він летів, як блискавка, по узгір’ю три з половиною милі – ми ледве торкалися землі – мчали із запаморочливою швидкістю – як вихор – рух передався моєму мозку – в нім взяло участь моє серце. – Присягаюся великим богом світла, – сказав я, дивлячись на сонце і протягнувши до нього руку в переднє віконце карети, коли давав цей зарік, – одразу же після приїзду додому я замкну мій кабінет і кину ключ від нього на глибину дев’яносто футів від поверхні землі, в колодязь за моїм будинком.
Лондонська поштова карета зміцнила мене в цьому рішенні: вона мірно погойдувалася по дорозі вгору, ледве рухаючись, тягнена вісімкою гладких тварин. – Щосили, – сказав я, хитаючи головою, – але і ті, що трохи кращі за вас, тягнуть таким же способом – помалу в кожного! – Чудеса!
Скажіть мені, панове вчені, вічно будемо ми додавати так багато до обсягу – й так мало до змісту?
Вічно будемо ми виготовляти нові книги, як аптекарі виготовляють нові мікстури, лише переливаючи з одного посуду в інший?
Вічно нам скручувати і розкручувати один і той же мотузок? вічно рухатися по одній і тій же доріжці – вічно одним і тим же кроком?
Приречені ми довіку, у свята і в будні, виставляти залишки вченості, як ченці виставляють останки своїх святих, – не творячи з їх допомогою ні єдиного, навіть малюсінького, чуда?
Невже людина зі здібностями, що вмить підносять її із землі на небо, – це велике, це чудове і благородне у світі творіння – чудо природи, як назвав його Зороастр у своїй книзі περί φύσεζ шекіна  божественної присутності, за Златоустом; – образ Божий , за Мойсеєм, – промінь божества , за Платоном, – диво з чудес , за Аристотелем, – невже людина створена для того, щоб діяти, як злодій – на кшталт яких‑небудь звідників і крутіїв?
Я гребую сваритися з цієї нагоди, як Горацій, – але якщо моє побажання не є занадто натягнутим і не містить у собі нічого грішного, я від душі бажаю, щоб кожен імітатор у Великобританії, Франції й Ірландії вкрився коростою за свої праці – і щоб у цих країнах були хороші будинки коростявих, достатньо просторі, щоб умістити – ну та й очистити всіх їх гуртом, кудлатих і стрижених, чоловіків і жінок: це приводить мене до теми про вуса – а внаслідок якого ходу думок – заповідаю вирішити це на правах невідчужуваного спадку Недоторкам і Тартюфам, нехай потішаться та потрудяться, скільки душі охота.

Про вуса

Жалкую, що пообіцяв; – необдуманішої обіцянки, здається, нікому ще не спадало на думку. – Розділ про вуса! – на жаль, читачі мені її не пробачать, – адже це такий педантичний народ! – але я не знав, із якого тіста вони виліплені, – і ніколи не бачив уміщеного нижче уривка; інакше, – це так само вірно, як те, що носи є носи, а вуса є вуса (можете скільки завгодно говорити зворотне), – я б тримався чимдалі від цього небезпечного розділу.

Уривок

* * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * – Ви зовсім заснули, вельмишановна пані, – сказав літній пан, узявши руку літньої пані та злегка потиснувши її у той момент, коли ним вимовлено було слово вуса , – чи не змінити нам тему розмови? – Ні в якому разі, – заперечила літня пані, – мені подобається ваша розповідь про ці речі. – Тут вона накинула на голову тонку газову хустку, притулилася до спинки крісла, обернулася обличчям до співрозмовника і, простягнувши трохи ноги, мовила: – Будь ласка, продовжуйте!
Літній пан вів далі так: – Вуса! – вигукнула королева Наваррська, впустивши клубок вовни, – коли ла Фоссез вимовила це слово. – Вуса, мадам, – сказала ла Фоссез, пришпилюючи клубок до фартуха королеви та роблячи їй при цьому реверанс.
У ла Фоссез від природи голос був тихий і низький, але це був виразний голос, і кожна літера слова вуса  виразно дійшла до вух королеви Наваррської. – Вуса! – вигукнула королева, якось особливо підкреслюючи це слово, ніби вона все ще не вірила своїм вухам. – Вуса, – відповіла ла Фоссез, повторивши слово утретє. – В усій Наваррі, мадам, немає жодного кавалера його віку, – вела далі фрейліна, зі жвавістю підтримуючи інтереси пажа перед королевою, – у якого була б така красива пара… – Чого? – з усмішкою запитала Маргарита. – Вусів, – відповіла, зовсім сконфузившись, ла Фоссез.
Слово вуса  трималося стійко, і його продовжували вживати в більшості кращих будинків маленького королівства Наваррського, незважаючи на нескромний сенс, який надала йому ла Фоссез. Річ у тому, що ла Фоссез вимовила це слово не лише перед королевою, але і ще в декількох випадках при дворі таким тоном, який щоразу містив у собі щось таємниче. А оскільки двір Маргарити (усі це знають) являв у ті часи суміш галантності й набожності – вуса ж застосовані були як до першої, так і до другої, – то слово, природно, трималося стійко – воно вигравало якраз стільки, скільки втрачало; інакше кажучи, духовенство було за нього – миряни були проти нього – а що стосується жінок, то вони розділилися.
Струнка фігура і красива зовнішність сьєра де Круа почали у той час привертати увагу фрейлін до майданчика перед воротами палацу, де змінювалася варта. Пані де Боссьєр без пам’яті закохалася в нього, – ла Баттарель так само – цьому сприяла ще прекрасна погода, якої давно не пам’ятали в Наваррі; ла Гюйоль, ла Маронет, ла Сабатьєр теж закохалися в сьєра де Круа; ла Ребур і ла Фоссез дісталися до суті справи – де Круа потерпів невдачу при спробі здобути прихильність ла Ребур, а ла Ребур і та Фоссез були нерозлучні.
Королева Наваррська сиділа зі своїми дамами біля розписного склепінчастого вікна, звідки видно були ворота другого двору, тоді як у них входив де Круа. – Який красень, – сказала дама де Боссьєр. – У нього приємна зовнішність, – сказала ла Баттарель. – Він витончена статура, – сказала ла Рюйоль. – Ніколи в житті не бачила я офіцера кінної гвардії, – сказала ла Маронет, – у якого були б такі ноги. – Або який так добре стояв би на них, – сказала ла Сабатьєр. – Але у нього немає вусів, – вигукнула ла Фоссез. – Ні волосинки, – сказала ла Ребур.
Королева пішла просто до своєї молитовні, всю дорогу по галереї роздумуючи на цю тему, обертаючи її і сяк і так у своїй уяві. – Ave Marіa! що хотіла сказати ла Фоссез? – запитала вона себе, стаючи колінами на подушку.
Ла Гюйоль, ла Баттарель, ла Маронет, ла Сабатьєр негайно ж розійшлися по своїх кімнатах. – Вуса! – сказали про себе всі четверо, зачиняючись ізсередини на засувку.
Дама де Карнавалет непомітно, під фіжмами, перебирала обома руками чотки – від святого Антонія до святої Урсули включно через пальці її не пройшов жоден безвусий святий; святий Франциск, святий Домінік, святий Бенедикт, святий Василь, свята Бригітта – всі були з вусами.
У дами де Боссьєр голова пішла обертом, так старанно вичавлювала вона мораль  зі слів ла Фоссез. – Вона сіла верхи на свого іноходця, паж пішов за нею – мимо проносили Святі Дари – дама де Боссьєр продовжувала свій шлях.
– Один деньє, – кричав чернець ордену братів милосердя, – тільки один деньє на користь тисячі стражденних полонеників, погляди яких звернені до неба і до вас із благанням про викуп.
– Дама де Боссьєр продовжувала свій шлях.
– Пожалійте нещасних, – сказав поважний, набожний сивоволосий старик, покірливо простягаючи висохлими руками обкований залізом кухоль, – я прошу для знедолених, милостива пані, – для тих, що терплять у в’язниці – для немічних – для людей похилого віку – для жертв корабельної аварії, поручительства, пожежі. – Закликаю Бога й усіх ангелів його у свідки, я прошу на одяг для голих – на хліб для голодних, на притулки для хворих і вбитих горем.
Дама де Боссьєр продовжувала свій шлях.
Один родич, що розорився, вклонився їй до землі.
– Пані де Боссьєр продовжувала свій шлях.
З голою головою побіг він поряд із її іноходцем, благаючи її, заклинаючи колишніми узами дружби, свояцтва, спорідненості і т. д. – Кузино, тітко, сестро, мати, в ім’я всього доброго, заради себе, заради мене, заради Христа, згадайте про мене – пожалійте мене!
– Дама де Боссьєр продовжувала свій шлях.
– Потримай мої вуса , – сказала дама де Боссьєр. – Паж потримав її коня . Вона зіскочила з нього на краю майданчика.
Є такі ходи думок, що залишають штрихи біля наших очей і брів, і у нас є свідомість цього десь у ділянці серця, яке надає цим штрихам велику виразність, – ми їх бачимо, читаємо та розуміємо без словника.
– Ха‑ха! хі‑хі! – вирвалось у ла Гюйоль і ла Сабатьєр, коли вони вдивилися в штрихи одна в одної. – Хо‑хо! – відгукнулися ла Баттарель і ла Маронет, зробивши те ж саме. – Цить! – вигукнула одна. – Тс‑тс, – сказала інша. – Цить, – мовила третя. – Фі‑фі, – мовила четверта. – Гран мерсі! – вигукнула дама де Карнавалет – та, яка нагородила вусами святу Бригітту.
Ла Фоссез витягнула шпильку із зачіски і, накресливши тупим її кінцем невеликий вус на одній стороні верхньої губи, поклала шпильку в руку ла Ребур. – Ла Ребур похитала головою.
Пані де Боссьєр тричі кашлянула собі в муфту – ла Гюйоль усміхнулася. – Фе, – сказала пані де Боссьєр. Королева Наваррська доторкнулася до очей кінчиком вказівного пальця – мовби бажаючи сказати: – я вас усіх розумію.
Усьому двору ясно було, що слово вуса  погублено: ла Фоссез нанесла йому рану, і від ходіння по всіх закутках воно не оклигало. – Щоправда, воно ще декілька місяців слабко оборонялось, але по їх закінченні, коли сьєр де Круа вирішив, що за браком вусів йому давно час покинути Наварру, – стало зовсім непристойним і (після декількох безуспішних спроб) абсолютно вийшло із вжитку.
Найкраще слово найкращою мовою найкращого суспільства постраждало б од таких колотнеч. – Священик із Естелли написав на цю тему цілу книгу, показуючи небезпеку побічних думок і застерігаючи проти них наваррців.
– Хіба не відомо всьому світу, – говорив священик із Естелли на закінчення своєї праці, – що декілька сторіч тому носи зазнавали в більшості країн Європи тієї ж долі, яка тепер спіткала в королівстві Наваррському вуса? Зло, щоправда, не набуло тоді подальшого поширення, – але хіба ліжка, подушки, нічні ковпаки та нічні горщики не стоять відтоді завжди на краю загибелі? Хіба штани, розпірки в спідницях, ручки насосів, втулки та крани не зазнають дотепер небезпеки з боку таких же асоціацій? – Цнотливість за природою найпокірливіша душевна якість – але зніміть із неї вузду – і вона уподібниться левові, що біснується і рикає.
Мета міркувань священика з Естелли не зрозуміла. – Пішли по хибному сліду. – Світ загнуздав свого осла з хвоста. І коли крайнощі педантичності й початки похоті зберуться на найближчому засіданні провінційного капітулу, вони, мабуть, і це  оголосять непристойністю.

Розділ ІІ

Коли прийшов лист із сумною звісткою про смерть мого брата Боббі, батько зайнятий був обчисленням витрат на поїздку в поштовій кареті від Кале до Парижа і далі до Ліона.
Нещаслива то була подорож! Довівши її вже майже до самого кінця, батько вимушений був пройти крок за кроком увесь шлях повторно і почати свої розрахунки заново з вини Обадії, який відчинив двері з метою доповісти йому, що в будинку скінчилися дріжджі, – і запитати, чи не може він узяти рано‑вранці великого каретного коня і поїхати за ними. – Зроби послугу, Обадіє, – сказав батько (продовжуючи свою подорож), – бери каретного коня та їдь з богом. – Але в нього не вистачає однієї підкови, бідолашна тварина! – сказав Обадія. – Бідолашна тварина! – відгукнувся дядько Тобі в тій же ноті, як струна, налагоджена в унісон. – Так їдь на Шотландцеві, – мовив із роздратуванням батько. – Він ні за що у світі не дасть себе осідлати, – відповів Обадія. – От чортів кінь! Ну, бери Патріота, – вигукнув батько, – і йди собі геть. – Патріот проданий, – сказав Обадія. – Оце так! – вигукнув батько, роблячи паузу і дивлячись дядькові Тобі в обличчя з таким виглядом, наче це було для нього новиною. – Ваша милість наказали мені продати його ще в квітні, – сказав Обадія. – Так іди пішки за твої старання, – вигукнув батько. – Ще й краще; я більше полюбляю ходити пішки, ніж їздити верхи, – сказав Обадія, зачиняючи за собою двері.
– От кара Божа! – вигукнув батько, продовжуючи свої обчислення. – Вода вийшла з берегів, – сказав Обадія, знову розчиняючи двері.
До цієї миті батько, що розклав перед собою карту Сансона і поштовий довідник, тримав руку на голівці циркуля, одна з ніжок якого упиралася в місто Невер, останню сплачену ним станцію, – з наміром продовжувати звідти свою подорож і свої підрахунки, як тільки Обадія покине кімнату; але ця друга атака Обадії, що відчинив двері та затопив усю країну, переповнила чашу. – Батько впустив циркуль, чи, вірніше, кинув його на стіл наполовину мимовільним, наполовину гнівним рухом, після чого йому нічого більше не залишалось, як повернутися в Кале (подібно до багатьох інших) ніскільки не розумніше, ніж він звідти виїхав.
Коли у вітальню принесли лист зі звісткою про смерть мого брата, батько перебував уже у своїй повторній подорожі, на відстані одного кроку циркуля від тієї ж самої станції Невер. – З вашого дозволу, мсьє Сансон, – вигукнув батько, встромляючи кінчик циркуля через Невер у стіл – і роблячи дядькові Тобі знак заглянути в лист, – двічі в один вечір бути відкинутим від такого паршивого містечка, як Невер, це надто багато, мсьє Сансон, для англійського джентльмена і його сина. – Як ти гадаєш, Тобі? – запитав грайливим тоном батько. – Якщо це не гарнізонне місто, – сказав дядько Тобі, – інакше… – Видно, я залишуся дурнем, – сказав, усміхаючись сам до себе, батько, – до самої смерті. – з цими словами він повторно кивнув дядькові Тобі – й, увесь час тримаючи однією рукою циркуль на Невері, а в іншій руці поштовий довідник, – наполовину зайнятий обчисленнями, наполовину слухаючи, – нагнувся над столом, спершись на нього обома ліктями, тоді як дядько Тобі читав крізь зуби листа.
– Він нас покинув, – сказав дядько Тобі. – Де? – Хто? – вигукнув батько. – Мій племінник, – сказав дядько Тобі. – Як – без дозволу – без грошей – без вихователя? – вигукнув батько в крайньому подиві. – Ні: він помер, дорогий брате, – сказав дядько Тобі. – Не будучи хворим? – продовжував вражатися батько. – Ні, мабуть, він хворів, – сказав дядько Тобі тихим голосом, і глибоке зітхання вирвалось у нього з самого серця, – звичайно, хворів, бідолаха. Ручаюся за нього – адже він помер.
Коли Агриппіні повідомили про смерть її сина, – вона, за словами Тацита, несподівано перервала свою роботу, не в змозі впоратися з хвилюванням, що охопило її. Батько тільки глибше встромив циркуль у місто Невер. – Яка різниця! Щоправда, він зайнятий був обчисленнями – Агриппіна ж, певно, займалася зовсім іншою справою: інакше хто б міг претендувати на висновки з історичних подій?
А як учинив батько далі, це, на мою думку, заслуговує на особливий розділ. –

Розділ ІІІ

– І розділ же цей укладе, диявольський розділ, – так бережіться.
Чи Платон, чи Плутарх, чи Сенека, чи Ксенофонт, чи Епіктет, чи Теофраст, чи Лукіан – чи, можливо, хто‑небудь із тих, які жили пізніше – Кардан, чи Будей, чи Петрарка, чи Стела – а то так, можливо, хто‑небудь із богословів або батьків церкви – святий Августин, або святий Кіпріан, або Бернард – словом, хтось із них стверджує, що плач за втраченими друзями або дітьми є нестримний і природний душевний рух, – а Сенека (це вже я знаю напевно) говорить нам десь, що такі прикрості краще всього виливаються саме цим шляхом. – І ми дійсно бачимо, що Давид оплакував свого сина Авессалома – Адріан свого Антіноя – Ніоба дітей – і що Аполлодор і Крітон проливали сльози про Сократа ще до його смерті.
Мій батько впорався зі своїм горем інакше – зовсім не так, як більшість людей стародавнього або нового часу; він його не виплакав, як євреї і римляни, – не заглушив сном, як лопарі, – не повісив, як англійці, і не втопив, як німці, – він його не прокляв, не послав до дідька, не зрадив відлученню, не переклав у вірші і не висвистів на мотив Ліллібуллеро.
– Проте він його позбувся.
Чи не дозволите ви мені, ваші милості, втиснути між цих двох сторінок одну історійку?
Коли Туллій втратив свою улюблену дочку Туллію, він спочатку взяв це близько до серця – почав прислухатися до голосу природи та порівнювати з ним власний голос. – О моя Тулліє! дочко моя! дитя моє! – і знову, знову, знову: – О моя Тулліє! – моя Тулліє! Мені здається, ніби я бачу мою Туллію, чую мою Туллію, розмовляю з моєю Туллією. – Але тільки‑но він почав заглядати в скарбницю філософії та зміркував, скільки чудових речей можна сказати із цього приводу, – жоден смертний не в змозі уявити собі, – говорить великий оратор, – якого щастя, якої радості це мені завдало.
Батько пишався своїм красномовством не менше, ніж Марк Тулій Цицерон, і я вважаю, доки мене не переконають у протилежному, з таким же правом; красномовство було справжньою його силою, як, втім, і його слабкістю. – Силою – тому що він був природженим оратором, – і слабкістю – позаяк воно щогодини залишало його в дурнях. Словом, він не пропускав нагоди – (хіба тільки перебував у смузі невдач) – виявити свої здібності або сказати що‑небудь розумне, гостре та уїдливе – це все, що йому потрібно було. – Удачі, що зв’язували язик мого батька, і невдачі, які щасливо його розв’язували, були для нього майже рівнозначними; невдачі іноді навіть прийнятнішими. Наприклад, коли задоволення виголосити промову дорівнювало десяти, а засмучення від невдачі усього тільки п’яти, – батько наживав сто на сто, і отже, виплутувався так вправно, ніби нічого з ним не сталося.
Вказівка ця допоможе розібратися в повсякденних вчинках мого батька, які інакше видалися б украй непослідовними; вона пояснює також, чому, коли батькові траплялося дратуватися недбалістю і промахами наших слуг або іншими маленькими прикростями, неминучими в сімейному житті, гнів його або, вірніше, тривалість його гніву постійно перевертали всі наші припущення.
У батька була улюблена кобилка, яку він розпорядився злучити з прекрасним арабським жеребцем, розраховуючи таким чином придбати собі верхового коня. Великий оптиміст в усіх своїх проектах, він говорив щодня про очікуване лоша з такою непохитною впевненістю, наче той був уже вирощений, об’їжджений – і стояв загнузданий і осідланий біля його дверей: сідай тільки і їдь. З недбалості чи недогляду Обадії вийшло, одначе, так, що надії мого батька увінчалися всього лише мулом, та до того ж іще таким виродком, потворнішого за якого не можна було й уявити.
Моя мати і дядько Тобі боялися, що батько зітре в порошок Обадію – і що кінця не буде цьому нещастю: – Подивися, мерзотнику, – закричав батько, показуючи на мула, – що наробив! – Це не я, – відповідав Обадія. – А почім я знаю? – заперечив батько.
Урочистістю заблищали очі мого батька при цій відповіді – аттічна сіль наповнила їх вологою – і Обадія більше не почув од нього жодного лайливого слова.
А тепер повернемося до смерті мого брата.
Філософія має у своєму розпорядженні красиві фрази для всього на світі. – Для смерті їх у неї ціле юрмище; на лихо, вони всі разом кинулися батькові в голову, внаслідок чого важко було зв’язати їх так, аби вийшло щось послідовне. – Батько брав їх так, як вони приходили.
«Це неминуча доля – основний закон Великої хартії – невідворотна постанова парламенту, дорогий брате, – всі ми мусимо померти.
«Дивом було б, якби син мій міг уникнути смерті, – а не те, що він помер.
«Монархи і князі танцюють у тому ж хороводі, що і ми.
«Смерть є великий обов’язок і данина природі: гробниці та монументи, призначені для увічнення нашої пам’яті, й ті її платять; найвеличніша з пірамід, багатством і наукою споруджена, втратила свою верхівку та стирчить обламана на обрії мандрівника». (Тут батько відчув велике полегшення і вів далі:)» – Царствам і провінціям, містам і містечкам хіба теж не покладено свої терміни? і коли устої та сили, що спочатку їх скріплювали і об’єднували, зазнали всіляких еволюцій, вони приходять у занепад». – Братику Шенді, – сказав дядько Тобі, відкладаючи свою люльку при слові еволюцій . – Революцій, хотів я сказати, – вів далі батько, – Господи Боже! я хотів сказати революцій, братику Тобі, – еволюції – це безглуздя. – Ні, не безглуздя, – заперечив дядько Тобі. – Але хіба не безглуздо переривати нитку такої мови і з такого приводу? – вигукнув батько. – Заради Бога – дорогий Тобі, – вів далі він, беручи його за руку, – заради Бога, – заради Бога, благаю тебе, не перебивай мене в цю критичну хвилину. – Дядько Тобі люльку в рот.
«– Де тепер Троя та Мікени, Фіви та Делос, Персеполь і Агригент? – вів далі батько, піднімаючи поштовий довідник, який він поклав було на стіл. – Що сталося, братику Тобі, з Ніневією та Вавилоном, із Кизиком і Мітиленою? Красиві міста, над якими коли‑небудь сходило сонце, нині більше не існують; залишилися тільки їх імена, та і ті (бо багато яких із них неправильно вимовляється) мало‑помалу приходять у ветхість, аж поки нарешті будуть забуті й не поринуть у вічну пітьму, яка все вкутує. Самому всесвіту, братику Тобі, надійде – неодмінно надійде – кінець.
«– Після повернення з Азії, коли я плив од Егіни до Мегари (Коли це могло бути? – подумав дядько Тобі), – я почав роздивлятися навколишні місця. Егіна була за мною, Мегара попереду, Пірей праворуч, Коринф ліворуч. – Які квітучі міста повержені нині в прах! Та ба! та ба! сказав я собі, чи дозволено людині стільки убиватися через втрату дитини, коли таке громаддя лежить перед ним у плачевних руїнах. – Пам’ятай, знову сказав я собі, – пам’ятай, що ти людина». ‑
Дядько Тобі не знав, що останній абзац був витягом із листа Сервія Сульпіція до Туллія з причини втрати, що спіткала останнього. – Добряк був так само мало обізнаний з уривками зі стародавніх, як і з їх закінченими творами. – А оскільки мій батько, займаючись торгівлею з Туреччиною, три чи чотири рази побував у Леванті й якось аж півтора роки провів на острові Зенті, то дядько Тобі, природно, припустив, що в одну з цих подорожей він з’їздив через Архіпелаг в Азію і що все описане ним плавання, з Егіною позаду, Мегарою попереду, Піреєм праворуч і т. д. і т. д., було здійснено батьком насправді й супроводжувалося наведеними вище роздумами. – В усякому разі, це було в його дусі, й багато заповзятливих критиків звели б іще два поверхи і на гіршому фундаменті. – А скажіть, будь ласка, братику, – мовив дядько Тобі, торкаючись кінцем своєї люльки до руки мого батька і делікатно перебиваючи його – але тільки коли той кінчив фразу, – якого це було року після Різдва Христового? – Ні в якому, – відповів батько. – Це неможливо! – вигукнув дядько Тобі. – Простачок! – сказав батько, – це було за сорок років до Різдва Христового.
Дядько Тобі міг зробити тільки два припущення – або що брат його – Вічний жид, або що нещастя пошкодили його розум. – «Нехай допоможе йому і зцілить його Господь Бог, владика неба і землі», – сказав дядько Тобі, подумки молячись за мого батька зі сльозами на очах.
Батько приписав ці сльози дії свого красномовства і продовжував з великим піднесенням;
«Між добром і злом, братику Тобі, не така вже велика різниця, як заведено думати» – (цей напад, до речі сказати, мало сприяв розсіянню підозр дядька Тобі). – «Праця, горе, прикрості, хвороби, нужда і нещастя слугують приправою життя». – «Їжте на здоров’я», – сказав до себе дядько Тобі.
«Син мій помер! – тим краще; – соромно під час такої бурі мати тільки один якір».
«Але він пішов від нас назавжди! – Нехай. Він звільнився від послуг свого цирульника перш, ніж встиг облисіти, – встав із‑за столу перш, ніж обжерся, – пішов з гулянки перш, ніж напився п’яний».
«Фракійці плакали, коли народжувалася дитина», – (– Ми теж були дуже недалекі від цього, – мовив дядько Тобі) – «вони бенкетували і веселилися, коли людина помирала; і мали рацію. – Смерть відчиняє ворота слави й зачиняє за собою ворота заздрості, – вона розбиває кайдани ув’язнених і передає до інших рук роботу раба».
«Покажи мені людину, яка, знаючи, що таке життя, страшилася б смерті, й я покажу тобі в’язня, який страшився б свободи».
Чи не краще, дорогий брате Тобі (бо зауваж – наші бажання лише наші хвороби), – чи не краще зовсім не відчувати голоду, ніж приймати їжу? – зовсім не відчувати спраги, ніж звертатися до ліків, аби від неї вилікуватися?
Чи не краще звільнитися від турбот і гарячки, від любові та смутку й інших пароксизмів життя, що кидають то в холод, то в жар, ніж бути вимушеним, подібно до знесиленого подорожнього, який приходить утомлений на нічліг, починати заново свою подорож?
У смерті, брате Тобі, немає нічого страшного, всі свої жахи вона запозичує зі стогонів і судом – з сякання носів і втирання сліз краями запони в кімнаті вмираючого. – Видаліть од неї все це, що вона тоді? – Краще померти в бою, ніж у ліжку, – сказав дядько Тобі. – Приберіть її мари, її плакальників, її траур, її пір’я, її герби та інші допоміжні засоби – що вона тоді? – Краще в бою! – вів далі батько, всміхаючись, тому що зовсім забув про мого брата Бобі. – В ній немає абсолютно нічого страшного – ну сам поміркуй, братику Тобі: коли існуємо ми – смерті немає, – а коли є смерть – немає нас. – Дядько Тобі відклав люльку, щоб обдумати це положення: красномовство мого батька було занадто стрімке, щоб зупинятися заради будь‑кого, – воно понеслося далі – й потягнуло за собою думки дядька Тобі. ‑
– З цієї причини, – вів далі батько, – доречно пригадати, як мало змін викликало у великих людей наближення смерті. Веспасіан помер із жартом, сидячи на судні – Гальба – виголошуючи вирок, Септимій Север – складаючи донесення, Тиберій – прикидаючись, а Цезар Август – з компліментом. – Сподіваюся, щирим, – мовив дядько Тобі.
– Він звернений був до дружини, – сказав батько.

Розділ ІV

– І на закінчення – бо з усіх пікантних анекдотів, пропонованих нам на цю тему історією, – вів далі батько, – один цей, як позолочений купол на будівлі, – вінчає все.
– Я розумію анекдот про Корнелія Галла, претора, – ви, братику Тобі, напевно, його читали. – Ні, мабуть, не читав, – відповів дядько. – Він помер, – сказав батько, – під час * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * – Якщо зі своєю дружиною, – сказав дядько Тобі, – так тут немає нічого поганого. – Ну, цього я не знаю, – відповів батько.
Розділ V
Моя мати тихенько проходила в темряві по коридору, який вів у вітальню, якраз у той час, коли дядько Тобі вимовив слово дружина . – Воно й так звучить різко та пронизливо, а тут іще Обадія допоміг йому, залишивши двері трохи прочиненими, так що моя мати почула доволі, щоб уявити, ніби йдеться про неї; й ось, приклавши палець до губ – затамувавши подих і злегка нахиливши голову за допомогою повороту шиї – (не до дверей, а в протилежний бік, внаслідок чого її вухо наблизилося до щілинки) – вона почала напружено прислухатися: – підслухач‑раб, із богинею Мовчання за спиною, не міг би стати кращим сюжетом для геми.
У цій позі я вирішив залишити її на п’ять хвилин – доки не доведу до цієї самої хвилини (як Рапен чинить із церковними справами) подій на кухні.

Розділ VІ

Хоча родина наша була у певному розумінні машиною простою, тому що складалася з небагатьох коліс, – усе‑таки слід сказати, що колеса ці приводилися в рух такою безліччю різноманітних пружин і діяли одне на одне за допомогою такої великої кількості дивних правил і спонукань, – що машина хоча і була проста, але мала всі достоїнства й переваги машини складної, – і в ній було стільки ж химерних рухів, скільки їх коли‑небудь було видно всередині голландської шовкопрядильної фабрики.
Те, про що я збираюся говорити, було, мабуть, зовсім не таким дивним, як багато інших; воно полягало в тому, що хоч яке б пожвавлення: суперечки, промови, розмови, плани або вчені міркування – вчинялось у вітальні, в той же самий час і з того ж приводу зазвичай відбувалось інше, паралельне йому, пожвавлення на кухні.
А щоб це здійснити, щоразу, коли у вітальню доставлявся лист або незвичайна звістка – або розмова припинялася до відходу слуги – або помічалися лінії невдоволення, що проступало на лобі батька чи матері, – словом, коли передбачалося, що у вітальні обговорюється річ, про яку варто було дізнатись або підслухати, – заведено було не зачиняти дверей наглухо, а залишати їх трохи прочиненими – ось, як зараз, – що, під прикриттям скрипучих завіс (і це, можливо, одна із багатьох причин, чому вони й досі не полагоджені), влаштовувати було неважко; за допомогою описаного викруту в усіх таких випадках залишався зазвичай прохід, не такий, щоправда, широкий, як Дарданелли, але все ж таки він дозволяв займатися при попутному вітрі цією торгівлею в достатніх обсягах для того, щоб позбавити батька клопоту по управлінню будинком. – Нині ним користується моя мати; а перед нею скористався Обадія, після того, як поклав на стіл листа, що сповіщав про смерть мого брата; таким чином, перш ніж батько цілком одійшов од подиву і приступив до своєї промови, – Трім був уже на ногах, готовий висловити свої почуття щодо цього. Допитливий спостерігач природи, коли б належали йому навіть усі табуни Іова, – хоча, доречно зауважити, у наших допитливих спостерігачів часто гроша за душею немає, – віддав би половину їх за те, щоб послухати капрала Тріма і мого батька, двох таких протилежних за природою і вихованням ораторів, у той час, як вони виголошували промови над однією й тією ж труною.
Батько – чоловік глибоко начитаний – з хорошою пам’яттю – що знав Катону, і Сенеку, і Епіктета як свої п’ять пальців.
Капрал – якому нічого було пригадувати, – бо начитаний тільки у відомості особового складу свого полку – і знав як свої п’ять пальців тільки імена, які в ній були.
Один переходив од періоду до періоду за допомогою метафор та натяків, попутно вражаючи уяву (як те властиве людям дотепним і з багатою фантазією) цікавістю і приємністю своїх картин та образів.
Другий, без усякої дотепності, без антитез, без гри слів, без хитромудрих зворотів, залишаючи образи по один бік, а картини по інший, ішов прямісінько, як вела його природа, до серця. О Тріме, чому небо не послало тобі кращого історика? – Чому не дарувало воно твоєму історикові кращої пари штанів? – Ах, критики, критики! невже нічим вас не розжалобити?

Розділ VІІ

– Наш молодий пан помер у Лондоні! – сказав Обадія.
– Зелений атласний капот моєї матері, двічі вичищений, першим спав на думку Сузанні при вигуку Обадії. – Локк недаремно написав розділ про недосконалість слів. – Значить, – мовила Сузанна, – всім нам доведеться надіти жалóбу. – Але зверніть увагу ще раз: слово жалóба , незважаючи на те що сама ж Сузанна його вжила, – теж не виконало свого обов’язку: воно не пробудило жодної думки, забарвленої в сіре або в чорне, – все було зелене. – Зелений атласний капот як і раніше висів у неї в голові.
– О, це зажене в могилу бідолашну мою пані! – закричала Сузанна. – Увесь гардероб моєї матері прийшов у рух. Що за процесія! червоне камчатне, – темно‑помаранчеве, білі та жовті люстрини, – тафтяне коричневе, – мереживні чіпці, спальні кофти і зручні нижні спідниці. – Жодна ганчірка не залишилася на місці. – Ні, – вона більше ніколи вже не очуняє, – сказала Сузанна.
У нас була товста придуркувата посудниця – батько, я думаю, тримав її за недоумство; – всю осінь вона боролася з водянкою. – Він помер, – сказав Обадія, – він, без сумніву, помер! – А я ні, – сказала придуркувата посудниця.
– У нас сумні вісті, Тріме! – вигукнула Сузанна, втираючи очі, коли Трім увійшов до кухні, – пан Боббі помер і похований, – похорон був інтерполяцією Сузанни, – всім нам доведеться надіти жалобу, – сказала Сузанна.
– Сподіваюся, ні, – сказав Трім. – Ви сподіваєтеся, що ні! – із жвавістю вигукнула Сузанна. – Жалоба не крутилася в голові у Тріма, як це було із Сузанною. – Сподіваюся, – сказав Трім, пояснюючи свою думку, – сподіваюся, Бог дасть, вісти виявляться невірними. – Я власними вухами чув, як читали листа, – заперечив Обадія, – ох, і потрудимося ми, корчуючи Волову пустку! – Ах, він помер! – мовила Сузанна. – Так само вірно, – сказала посудниця, – як те, що я жива.
– Тужу за ним од щирого серця і від усієї душі, – сказав Трім, зітхаючи. – Бідне створіння! – бідолашний хлопчик! – бідолашний джентльмен!
– А ще на Трійцю він був живий, – сказав кучер. – На Трійцю! на жаль! – вигукнув Трім, простягнувши праву руку й миттєво ставши в ту ж позу, в якій він читав проповідь. – Що таке Трійця, Джонатане (це було ім’я кучера), або Масниця, або інші минулі часи та свята в порівнянні з цим! Зараз ми тут, – вів далі капрал (стукнувши об підлогу кінцем своєї перпендикулярно поставленої палиці, щоб створити таким чином уявлення про здоров’я та стійкість) – і ось нас – (він упустив із рук капелюх) не стало! в одну мить! – Це вийшло у нього надзвичайно зворушливо! Сузанна розлилася в три струмки. – Ми не пні й не камені: Джонатан, Обадія, куховарка, всі розчулилися. – Навіть придуркувата товста посудниця, що чистила на колінах рибний судок, і та пожвавилась. – Уся кухня стовпилася навколо капрала.
А тепер, оскільки для мене абсолютно ясно, що збереження нашого державного та церковного устрою – а можливо, і збереження всього світу – або, що те ж саме, розподіл у нім і рівновага власності та влади – можуть у майбутньому дуже багато залежати від правильного розуміння цієї риси капралового красномовства, – я вимагаю від вас уваги, – ваші милості й ваші превелебності можуть потім винагородити себе за це, проспавши на здоров’я десять сторінок уряд, узятих у будь‑якій іншій частині мого твору.
Я сказав: «ми не пні й не камені», – і це, звичайно, вірно. Тільки мені слід було б додати: й не ангели, на жаль, – а люди, наділені плоттю й керовані нашою уявою; й який бенкет задають і тій і іншій сім наших почуттів, особливо деякі з них; я, принаймні, на свій сором, мушу в цьому признатися. Досить сказати, що з усіх почуттів зір (бо я рішуче відкидаю дотик, не зважаючи на те, що більшість наших бороданів, я знаю, стоять за нього) найшвидше зноситься з душею, – найсильніше вражає уява і залишає в нім щось невимовне, щось таке, чого словами не передати, – а іноді також і не прогнати.
– Я трохи відхилився вбік, – нічого, це корисно для здоров’я, – а тепер давайте повернемося до смертності Трімового капелюха. – «Зараз ми тут – і в одну мить нас не стало». – В цій фразі не містилося нічого особливого – це була одна з тих самоочевидних істин, які ми маємо задоволення слухати щодня; і якби Трім не довірився своєму капелюху більше, ніж своїй голові, – нічого б у нього не вийшло.
– «Зараз ми тут, – вів далі капрал, – і ось нас» – (тут він несподівано впустив із рук капелюх – зачекав і мовив) – «не стало! в одну мить!» Капелюх упав так, немов у тулії в неї поміщалася важка грудка глини. – Не можна було краще висловити почуття смертності, прообразом і передвісником якої був цей капелюх, – рука Тріма неначе зникла з‑під неї, – вона впала безживна, – очі капрала зупинилися на ній, як на трупі, – і Сузанна розлилася в три струмки.
А тепер… – Є тисяча і десять тисяч різних способів (бо матерія та рух нескінченні), якими можна впустити на підлогу капелюх без жодного результату. – Якби Трім його кинув, або шпурнув, або швиргонув, або пустив стрімголов, або метнув, або дав йому вислизнути або впасти в будь‑якому можливому напрямі під небом, – або якби в кращому напрямі, яке можна було йому дати, – він його впустив, як гусак – як цуценя – як осел, – або, упускаючи його і навіть вже упустивши, він мав би вигляд йолопа – бовдура, – усе б зірвалося, капелюх не справив би ніякого враження на серце.
Ви, керівники нашого могутнього світу і його могутніх інтересів за допомогою знарядь красномовства, – що підігрівають його, охолоджують, розслабляють і розм’якшують, – а потім знову загартовують у своїх цілях.
Ви ті, хто повертаєте та обертаєте людські пристрасті за допомогою цього могутнього коловорота – і, після закінчення своєї роботи ведете людей, куди вам надумається. –
– Ви, зрештою, ті, що женете – і чому ж ні, – а також і ви, гнані, як індики на ринок, хворостиною з яскраво‑червоною ганчіркою, – розміркуйте – розміркуйте, благаю вас, над Трімовим капелюхом.

Розділ VІІІ

Постійте – мені необхідно звести маленький рахунок із читачем, перш ніж Трім дістане можливість продовжувати свою промову. – Я зроблю це за дві хвилини.
Серед багатьох інших книжкових боргів, які всі будуть мною погашені свого часу, – я визнаю два – розділ про покоївок і про ґудзикові петлі, – які в попередній частині мого твору я обіцяв і твердо вирішив заплатити в нинішньому році; але я чую від ваших милостей і ваших превелебностей, що два ці предмети, особливо в такому поєднанні, можуть виявитися небезпечними для громадської моралі, – й тому прошу пробачити мені розділ про покоївок і ґудзикові петлі – та прийняти замість нього попередній розділ, який, з дозволу ваших превелебностей, – є не чим іншим, як розділом про покоївок, про зелені сукні та про старі капелюхи.
Трім підняв капелюх, який упав, – надів його на голову, – після чого вів далі свою балачку про смерть таким чином:

Глава ІX

– Нам, Джонатане, що не знаємо, що таке нужда або турбота, – що живемо тут у служінні у двох кращих на світі панів – (за винятком, до себе скажу, його величності короля Вільгельма Третього, якому я мав честь служити в Ірландії й у Фландрії), – нам, я згоден, час від Трійці до нинішнього дня, коли через три тижні Різдво, видається коротким – його однаково що й немає; – але для тих, Джонатане, хто знає, що таке смерть і скільки вона може наробити розорень і спустошень, перш ніж людина встигне озирнутися, – це ціла вічність. – Ах, Джонатане, у доброї людини серце кров’ю обливається при думці, – вів далі капрал (витягується в струнку), – скільки хоробрих і ставних хлопців вилягло за цей час! – Повір мені, Сузі, – додав капрал, звертаючись до Сузанни, очі якої затяглися вологою, – перш ніж знову вернеться Трійця, – багато світлих оченят потьмяніє. – Сузанна віднесла ці слова на свій рахунок, – вона заплакала, – але зробила також реверанс. – Усі ми, – вів далі Трім, усе ще дивлячись на Сузанну, – всі ми як квіти польові, – сльоза гордості підкрадалася між кожними двома сльозами приниження – жодна мова не могла б описати інакше стан Сузанни, – всяка плоть як трава, – вона прах – бруд. – Усі зараз же подивилися на посудницю, – посудниця щойно чистила рибний судок. – Це було неввічливо.
– Що таке найкрасивіше обличчя, на яке поглядала коли‑небудь людина? – Я могла б усе життя слухати Тріма, коли він ось так говорить, – вигукнула Сузанна. – Що воно (Сузанна поклала руку на плече Тріма) – як не жевріння? – Сузанна прибрала руку.
– Як я люблю вас за це – і це, властиво вам, чарівне змішування робить вас милими створіннями, якими ви є, – і хто вас за це ненавидить, усе, що я можу сказати про таку людину, – або в неї гарбуз замість голови – або яблуко замість серця, – і коли вона піддасться розтину, ви побачите, що це так.

Розділ X

Чи Сузанна, занадто поспішно прибравши свою руку з плеча капрала (внаслідок раптової зміни своїх почуттів), – трохи перервала нитку його роздумів –
Чи капрал почав усвідомлювати, що він увійшов у роль богослова й заговорив скоріше як капелан, аніж так, як підказувало йому серце –
Чи – або – позаяк в усіх таких випадках людина метка й тямуща без зусиль може заповнити кілька сторінок припущеннями – а яке з них було істинним, нехай визначить допитливий фізіолог або взагалі допитлива людина, – так чи інакше, капрал таким чином вів далі свою промову:
– Про себе скажу, що на відкритому повітрі я ставлю смерть ні в що – ні ось в стілечки, – додав капрал, клацнувши пальцями, – але з таким виглядом, який він один тільки міг надати цій заяві. – В битві я ставлю смерть ні в що, аби лише вона не схопила мене зрадницьки, як бідолаху Джо Гіббонса, коли той чистив свою рушницю. – Ну що вона? Смикнув за спусковий гачок – штрикнув багнетом на дюйм правіше або лівіше – ось і вся різниця. – Окинь поглядом фрунт – праворуч – бачиш, Джек звалився – ну що ж – для нього це однаково що отримати кавалерійський полк. – Ні – це Дік. Тоді Джеку від цього не гірше. – Але той або інший, – а ми марш вперед, – у запалі переслідування навіть смертельної рани не відчуваєш, – найкраще зустріти смерть хоробро, – той, що втікає, піддається вдесятеро більшій небезпеці, ніж той, хто йде їй просто в пащу. – Я сто разів, – додав капрал, – дивився їй в обличчя і знаю, що вона таке. – Дрібниця, Обадіє, це суща дрібниця на полі битви. – Зате вдома вона, ух, яка страшна, – мовив Обадія. – Мені вона теж за виграшку, – сказав Джонатан, – коли я сиджу на козлах. – А на мою думку, вона найнатуральніша в ліжку, – заперечила Сузанна. – Якби я міг тоді ухилитися від неї, забравшись у найпаршивішу телячу шкіру, яка коли‑небудь ішла на речові мішки, я б так і зробив, – сказав Трім, – одне слово: натура.
– Натура є натура, – сказав Джонатан. – Через те, – вигукнула Сузанна, – мені так шкода мою пані. – Ніколи вона від цього не очуняє. – А я так з усієї родини більше всіх жалію капітана, – відповів Трім. – Пані твоя виплачеться, й їй стане легше, – а сквайр виговориться, – але мій бідний пан ні слова не скаже, він усе затаїть у собі. – Я цілий місяць чутиму, як він зітхає в ліжку зовсім так, як він зітхав за лейтенантом Лефевром. Прошу вибачення у вашої милості, не зітхайте так жалісно, – казав я йому, бувало, лежачи з ним поруч. – Нічого не можу поробити, Тріме, – казав мій пан, – така це сумна подія – я не в змозі вигнати його з серця. – Ваша милість не боїться навіть смерті. – Сподіваюся, Тріме, я нічого не боюся, – казав він, – боюся тільки робити погане. – Але хоч би що сталося, – додавав він, – я потурбуюся про хлопчика Лефевра. – І з цими словами його милість звичайно засинав, вони були для нього як заспокійливі ліки.
– Полюбляю слухати, як Трім розповідає про капітана, – сказала Сузанна. – Він добрий пан, – сказав Обадія, – іншого такого немає на світі. – Так, і найхоробріший з усіх командирів, – сказав капрал, – які водили коли‑небудь людей в атаку. – В усій королівській армії не було кращого офіцера – і кращої людини на Божому світі; він пішов би на жерло гармати, навіть якби бачив засвічений гніт біля самого запалу, – і все‑таки, незважаючи на це, серце у нього для інших лагідне, як у дитяти. – Він не образив би курчати. – Я краще погоджуся возити такого пана за сім фунтів на рік, – сказав Джонатан, – аніж інших за вісім. – Спасибі тобі, Джонатане, за твої двадцять шилінгів, – сказав капрал, потискуючи кучерові руку, – це однаково якби ти поклав їх мені в кишеню. – Я служитиму йому довіку, так я його люблю. – Він мені друг і брат – і якби я знав напевно, що мій бідолашний брат Том помер, – вів далі капрал, дістаючи хустку, – то, коли б у мене було десять тисяч фунтів, я б відписав їх капітанові до останнього шилінга. – Трім не міг утриматися від сліз при цьому заповідальному доказі своєї відданості дядькові Тобі. – Уся кухня була зворушена. – Розкажіть же нам про бідного лейтенанта, – сказала Сузанна. – З превеликим задоволенням, – відповів капрал.
Сузанна, куховарка, Джонатан, Обадія і капрал Трім сіли навколо вогню, і як тільки посудниця зачинила двері в кухні, – капрал почав.

Розділ XІ

Та я просто турок: так забути рідну матір, неначе її в мене зовсім не було і природа виліпила мене власними силами, поклавши голим на берегах Нілу. – Ваш покірний слуга, мадам, – я заподіяв вам купу клопоту, – бажаю, щоб вони не пропали дарма; проте ви залишили у мене тріщину на спині, – а ось тут спереду відвалився великий шматок, – і що накажете робити з цією ногою? – Ні за що мені не доволочитися на ній до Англії.
Сам я ніколи ні з чого не дивуюся; і власне судження так часто мене обманювало в житті, що я йому зовсім не довіряю, справедливо це чи ні, – в усякому разі, я рідко гарячуся з нікчемних приводів. Проте я шаную істину стільки ж, як і будь‑який із вас; і коли вона від нас вислизає, я вдячний кожному, хто бере мене за руку і спокійно веде шукати її, як річ, яку ми обоє втратили і без якої нам обом важко обійтись, – я готовий піти з таким доброзичливцем на край світу. – Але я ненавиджу вчені суперечки, – і тому (за винятком питань релігійних і таких, що зачіпають інтереси суспільства) швидше підпишуся під усім, що не застрягне у мене в горлі на першій же фразі, ніж дам себе залучити в одну з таких суперечок. – Річ у тому, що я не переношу духоти – і поганих запахів особливо. – З цих міркувань я із самого початку вирішив, що якщо коли‑небудь з чиєї‑небудь вини збільшиться рать мучеників – або утвориться нова, – я до цього руки не докладу, ні прямо, ні побічно.

Розділ XІІ

Але повернімося до моєї матері, мадам.
Думка дядька Тобі про те, що «в поведінці римського претора Корнелія Галла не було нічого поганого, якщо він спав зі своєю дружиною», – або, вірніше, останнє слово цієї думки – (бо це було все, що почула моя мати) зачепило в ній найуразливіший бік жіночої статі. – Не зрозумійте мене неправильно: – я маю на увазі її цікавість; – вона миттєво уявила, що розмова йде про неї, а коли думка ця оволоділа її свідомістю, ви без зусиль зрозумієте, що кожне слово батька вона відносила або до себе, або до сімейних своїх турбот.
– Скажіть, будь ласка, мадам, на якій вулиці живе та дама, яка вчинила б інакше?
Від незвичайних обставин смерті Корнелія батько зробив перехід до смерті Сократа і викладав дядькові Тобі суть захисної промови філософа перед суддями; – це було надзвичайно: – не промова Сократа, – а захоплення нею мого батька. – Він сам написав «Життя Сократа» за рік до того, як залишив торгівлю, і я боюся, що вона‑то, головним чином, і вплинула на його рішення. Ось чому ніхто не був краще за мого батька оснащений для того, щоб понестися з таким піднесенням по морях героїчного красномовства. Жоден період Сократової апології не завершувався в нього словами коротшими, ніж переродження  або знищення , – жодна думка в середині його не була нижчою, ніж бути – чи не бути , – ніж перехід у новий і незвіданий стан – або в довгий, глибокий і мирний сон, без сновидінь, без просипу, – ніж: «І ми, і діти наші народжені для того, щоб померти, – а не для того, щоб бути рабами». – Ні – тут я плутаю; це взято з промови Елеазара, як її передає Йосиф (De Bell Іudaіc). Елеазар признається, що дещо запозичив із індійських філософів; ймовірно, Александр Великий під час свого вторгнення в Індію, після підкорення Персії, в числі багатьох украдених речей – украв також і цей вислів; таким чином, його було привезено, якщо не ним самим (оскільки всі ми знаємо, що він помер у Вавилоні), то, в усякому разі, ким‑небудь із його мародерів у Грецію, – із Греції потрапило в Рим, – з Рима у Францію, – а з Франції в Англію. – Так здійснюється кругообіг речей.
По суші я не можу собі уявити іншого шляху. –
Водою вислів легко міг спуститися по Гангу в Гангську або Бенгальську затоку, а звідти в Індійський океан; по торговельних шляхах того часу (шлях із Індії через мис Доброї Надії був тоді невідомий) він міг бути потім завезений разом із іншим москательним товаром і прянощами по Червоному морю в Джедду, порт Мекки, або ж у Тор, або в Суец, міста, розташовані в самій глибині затоки, а звідти караваном у Копт, на відстані всього трьох днів шляху, далі по Нілу прямо в Александрію, де наш вислів вивантажено було біля самого підніжжя великих сходів Александрійської бібліотеки, – і з цього складу, я думаю, його й дістали. – Господи Боже! яку складну торгівлю доводилося вести вченим того часу!

Розділ XІІІ

– У мого батька була манера, що трохи нагадувала Іова (якщо тільки така людина коли‑небудь існувала – якщо ж ні, то й говорити ні про що. –
А втім, зауважу мимохідь, на тій основі, що ваші вчені дещо утруднюються точно встановити епоху, коли жив цей великий чоловік, – наприклад, до чи після патріархів і т. д., – оголосити на цій підставі, що він не жив зовсім, трохи жорстоко, – це не те, чого вони хотіли б, – але хай там як) – у мого батька, повторюю, була манера, коли події повертали на лихе, особливо в першому пориві роздратування, – дивуватися, навіщо він народився, – бажати собі смерті – часом навіть гіршого. – А коли виклик був занадто зухвалим і прикрість наділяла вуста його неабиякою силою, – ви навряд чи могли б, сер, відрізнити його від самого Сократа. – Кожне його слово дихало тоді почуттями людини, що зневажає життя і байдужа до всякого його результату; ось чому, хоча мати моя не була жінкою особливо начитаною, одначе зміст промови Сократа, що його подавав батько дядькові Тобі, був для неї річчю зовсім не новою. – Вона слухала зі спокійною увагою і продовжувала б так слухати до кінця розділу, якби батько не заглибився (без жодного розумного приводу) в ту частину промови, де великий філософ перераховує своїх однодумців, своїх союзників і своїх дітей, але відмовляється будувати свій захист, діючи на почуття суддів. – «У мене є друзі, – у мене близькі, – у мене троє занедбаних дітей», – говорить Сократ. –
– Отже, – вигукнула моя мати, відчиняючи двері, – у вас на одного більше, містере Шенді, ніж я знаю.
– Господи Боже! На одного менше, – сказав батько, встаючи і виходячи з кімнати.

Розділ XІV

– Це він про дітей Сократа, – сказав дядько Тобі. – Який помер сто років тому, – відповіла мати.
Дядько Тобі був не сильний у хронології – тому, не бажаючи ступати і кроку далі по ненадійному ґрунту, він розсудливо поклав свою люльку на стіл, устав, дружньо взяв мою матінку за руку і, не кажучи більше ні хорошого, ні поганого слова, повів її за батьком, щоб той сам дав необхідні роз’яснення.

Розділ XV

Якби був цей том фарсом, – припущення, на мою думку, абсолютно пусте, якщо тільки не вважати фарсом будь‑яке життя і будь‑які думки, то останній розділ, сер, закінчував би першу його дію, і тоді цей розділ мав би починатися так:
Птр… р… інг – твінг – твенг – прут – трут – ну і препогана скрипка. – Ви не скажете, настроєна вона чи ні? Трут – прут. – Це, мабуть, квінти. – Як погано натягнуті струни – тр. а. є. і. о. у – твенг. – Кобилка височезна, а душка зовсім низенька, – інакше – трут… прут – послухайте! адже зовсім не так погано. – Тілі‑тілі, тілі‑тілі, тілі‑тілі, там. Грати перед хорошими суддями не страшно, – але ось там стоїть людина – ні – не та, що зі згортком під пахвою, – а така поважна, в чорному. – Ні, ні! не джентльмен при шпазі. – Сер, я скоріше погоджуся зіграти капричіо самій Калліопі, ніж провести смичком по струнах перед цим паном, – і все ж таки ставлю свою кремонську скрипку проти сопілки, – таке нерівне музичне парі ніколи ще не укладалось, – що зараз я найбезбожнішим чином сфальшую на своїй скрипці, а в нього навіть жоден нерв не ворухнеться. – Далі‑тілі, делі‑тілі, – ділі‑тілі, – далі‑пілі, – дулі‑пілі, – лозина‑трут – кріш‑креш‑краш. – Я вас убив, сер, а йому, ви бачите, хоч би що, – якби навіть сам Аполлон заграв на скрипці після мене, він би не приніс йому більшого задоволення.
Тілі‑тілі, тілі‑тілі, тілі‑тілі – там – там – трам.
– Ваші милості й ваші превелебності люблять музику – і Бог наділив вас усіх хорошим слухом – а деякі з вас і самі чудово грають – трут‑прут, – прут‑трут.
О, є на світі чоловік – якого я міг би слухати з ранку до ночі, – який має хист дати відчути те, що він грає, – який заражає мене своїми радощами та надіями і приводить в рух найпотаємніші пружини мого серця. – Якщо ви бажаєте позичити у мене п’ять гіней, сер, – тобто на десять гіней більше того, що в мене зазвичай є, – або ви, панове аптекар і кравець, хочете, щоб я сплатив ваші рахунки, – скористайтеся цим випадком.

Розділ XVІ

Перше, що спало на думку моєму батькові, коли хвилювання в нашій родині трохи уляглось і Сузанна заволоділа зеленим атласним капотом моєї матері, – це спокійно засісти, за прикладом Ксенофонта і написати для мене Трістрапедію, або систему виховання, зібравши передусім для цієї мети власні розкидані думки, погляди та судження і зв’язавши їх разом так, аби з них вийшов статут для керівництва моїм дитинством і отроцтвом. Я був останньою ставкою мого батька – він утратив мого брата Боббі зовсім, – він утратив, за його власними викладками, аж три чверті мене – іншими словами, був нещасливий у перших трьох великих ставках на мене – йому не поталанило з моїм зачаттям, із моїм носом і з моїм ім’ям, – залишалося одне тільки виховання, і батько взявся за роботу з такою ж старанністю, з якою дядько Тобі займався коли‑небудь вивченням балістики. – Відмінність між ними була та, що дядько Тобі черпав усі свої знання в цій науці з Тартальї, – а батько висукував свої положення, нитка за ниткою, з власного розуму – або ж проробляв не менш тяжку роботу, перемотуючи все, що випрядено було до нього іншими прядильниками і прядильницями.
Років через три або трохи більше батько просунувся майже до середини своєї праці. – Як і всіх інших письменників, його спіткали багато розчарувань. – Він уявляв, що йому вдасться укласти все, що він збирався сказати, в дуже обмежені обсяги, так що коли ввесь твір буде закінчено та зшито, його можна буде згорнути в рурочку і тримати в робочій скриньці моєї матері. – Матеріал росте у нас під руками. – Остерігайтеся говорити: «Вирішено – я напишу книжку на дванадцяту частину аркуша».
Проте батько віддався своїй роботі з надзвичайною старанністю, посуваючись крок за кроком, рядок за рядком із тією обережністю та обачністю (хоча я й не можу стверджувати, щоб він це робив з тих же благочестивих спонукань), якими відзначався Джованні делла Каса, архієпископ Беневентський, вигадуючи свого «Галатео»: його беневентське преосвященство витратив на нього близько сорока років життя, а коли річ вийшла у світ, то виявилася за розмірами і товщиною майже удвічі меншою за настільний календар Райдера. – Чому так вийшло у святої людини, якщо тільки він не витратив велику частину цього часу на розчісування своїх вусів або на гру в prіmero зі своїм капеланом, – це здатне збити з пантелику всякого не обізнаного з таємницею смертного; – треба тому пояснити світу методи роботи архієпископа, хоч би лише для заохочення тих небагатьох, хто пише не стільки для того, щоб бути ситим, – скільки для того, щоб уславитися.
Коли б Джованні делла Каса, архієпископ Беневентський, до пам’яті якого (незважаючи на його «Галатео») я ставлюся з найбільшою повагою, – коли б він, сер, був непоказним писарем – тупоумним – нетямущим, з повільним розумом і так далі, – то хоч би він забарився зі своїм «Галатео» до Мафусаїлового віку, – феномен цей, по мені, не заслуговував би навіть на побіжне зауваження.
Але справа йшла якраз навпаки: Джованні делла Каса був людиною високообдарованою і з багатою фантазією; і все‑таки, незважаючи на ці великі природні переваги, які мали б підганяти його разом із «Галатео», він виявився нездатним просунутися більше, ніж на півтора рядки за ввесь довгий літній день. Ця немічність його преосвященства виникала від однієї точки зору, що не давала йому спокою, – вона полягала в тому, що кожного разу, коли християнин сідає писати книгу (не для власної забави, а) з наміром і з метою надрукувати її та випустити у світ, перші його думки завжди бувають спокусами лукавого. – Так іде справа з рядовими письменниками; коли ж, за його словами, письменником робиться особа поважна, що займає високе становище в церкві або в державі, – то варто їй тільки взяти в руку перо, – як усі біси, хоч скільки їх є в пеклі, вискакують зі своїх нір, аби спокушати її. – Вони тоді працюють щосили, – кожна думка, від першої і до останньої, містить у собі каверзу. – Хоч якою б вона здавалася безневинною та пристойною, – хоч у якій би формі або в яких би барвах вона малювалась уяві, – завжди це удар, спрямований на того, хто пише, одним із цих виплодків пекла, який необхідно відбити. – Таким чином, життя письменника, хоч би він уявляв його собі зовсім інакше, зовсім не ідилія письменництва, а стан війни; і свою придатність до нього він доводить, точнісінько як і всякий боєць на землі, не стільки гостротою свого розуму – скільки силою свого опору.
Батько був у захопленні від цієї теорії Джованні делла Каса, архієпископа Беневентського, і (якби вона трохи не зачіпала його вірувань) він, я гадаю, віддав би десять акрів кращої в усьому маєтку Шенді землі за те, щоб бути її автором. – Наскільки батько вірив насправді в диявола, це з’ясується в подальших частинах мого твору, коли я заведу мову про релігійні уявлення мого батька; тут досить буде сказати, що, не маючи честі бути винахідником цього вчення в буквальному розумінні, – він цілком приймав його переносне значення – і часто говорив, особливо коли перо погано його слухалося, що під прикриттям образних описів Джованні делла Каса таїться стільки ж вірних думок, правди та знання, – скільки їх можна знайти в якій‑небудь поетичній вигадці або загадковій оповіді стародавніх. – Забобон виховання, – говорив він, – це диявол, – а безліч забобонів, які ми всмоктуємо з молоком матері, – це диявол з усіма його дияволятами. – Вони не дають нам спокою, братику Тобі, в наших усамітнених нічних заняттях і дослідженнях; і якби дурний письменник покірливо підкорявся всьому, що вони нам нав’язують, – що вийшло б із його книги? Нічого, – додав він, кидаючи спересердя перо, – нічого, окрім набору няньчиних небилиць і брехні старих баб (обох статей) з усього нашого королівства.
Я не в змозі краще пояснити, чому Трістрапедія мого батька посувалася так повільно; як я вже сказав, він невтомно працював над нею три з гаком роки, і все‑таки, за його власними розрахунками, виконав ледве тільки половину задуманого. Погано було те, що я тим часом перебував у повній зневазі, наданий турботам моєї матері; а ще гірше те, що внаслідок цієї повільності перша частина твору, на яку батько витратив найбільше зусиль, виявилась абсолютно даремною, – щодня одна або дві сторінки втрачали всяке значення. –
– Очевидно, для осоромлення гордині людської мудрості світ так улаштований, що найбільші наші мудреці залишаються в дурнях і вічно упускають свої цілі, дбаючи про них із надмірним жаром.
Коротше кажучи, батько витратив стільки часу на опір – або іншими словами – посувався зі своєю роботою так повільно, а я, навпаки, почав жити і рости так швидко, що, якби не сталось однієї події, – яку, коли ми до неї дійдемо, ні на хвилину не буде втаєно від читача, якщо її можна буде розповісти пристойним чином, – я б, за щирим моїм переконанням, далеко обігнав батька, залишивши його за розміткою циферблату сонячного годинника, придатного тільки для того, щоб бути закопаним у землю.

Розділ XVІІ

– То була цілковита дрібниця, – я не втратив і двох крапель крові – через це не варто було кликати хірурга, хоч би він жив у сусідньому будинку, – тисячі йдуть добровільно на ті страждання, яких я зазнав завдяки випадковості. – Лікар Слоп наробив галасу вдесятеро більше, ніж потрібно було: – інші люди підносяться за допомогою мистецтва підвішувати важкі гирі на тонких дротах, і сьогодні (10 серпня 1761 року) я плачý свою частку в прославлянні цієї людини. – У каменя – і в того урвався б терпець, якби він побачив, що твориться на світі. – Покоївка не поставила * * * * під ліжком: – Чи не можете ви приловчитися, добродію, – сказала Сузанна, піднімаючи однією рукою віконну раму, а іншою підсаджуючи мене на підвіконня, – чи не можете ви, милий, впоратися один разок * * * * * *?
Мені було п’ять років. – Сузанна не врахувала, що у нас в будинку все було погано підвішено, – торох! рама впала на нас зі швидкістю блискавки. – Мені нічого не залишалося як тікати до себе в село, – сказала вона.
Будинок дядька Тобі був набагато гостиннішим притулком; Сузанна туди і помчала.

Розділ XVІІІ

Коли Сузанна розповіла капралові про нещастя з підйомним вікном, описавши всі обставини, що супроводжували моє вбивство (як вона це називала), – кров відринула від щік бідолашного Тріма: – адже покарання несуть усі співучасники у вбивстві, – совість говорила йому, що він був винен не менше Сузанни, – і якщо думка його була правильна, то й дядькові Тобі належало відповідати за пролиту кров перед Всевишнім так само, як і Тріму з Сузанною; – словом, ні розум, ні інстинкт, узяті нарізно або разом, не могли б направити кроків Сузанни в більш підходящий притулок. Марно було б надавати тут свободу уяві читача: – щоб побудувати гіпотезу, яка задовільно пояснювала б становище, що склалося, йому довелося б відчайдушно поламати собі голову, – хіба тільки голова у нього така – якої не було ще ні у одного читача до нього. – З якої ж статі буду я піддавати випробуванню або мучити читача? Адже це моя справа; я все і поясню.

Розділ XІX

– Який жаль, Тріме, – сказав дядько Тобі, спираючись рукою на плече капрала, коли вони разом оглядали свою фортецю, – який жаль, що нам не вистачає двох польових гармат для горловини цього нового редуту; – вони прикривали б ті лінії до самого кінця, й тоді атака з цього боку була б цілком закінчена. – Відлий мені двійко, Тріме.
– Вони будуть до послуг вашої милості, – відповів Трім, – ще до завтрашнього ранку.
Для Тріма було найбільшою радістю, – і його винахідлива голова вміла тут знайти вихід зі всякого утруднення, – поставляти дядькові Тобі в його кампаніях усе, чого б не зажадала фантазія дядька; якби знадобилося, він готовий був переплавити на гармату свою останню крону, аби виконати щонайменше бажання свого пана. Вже і так, – обрізавши кінці ринв дядька Тобі – обрубавши і обтесавши долотом краї покрівельних жолобів із його будинку – розплавивши його олов’яний тазок для гоління – і підійнявшись, подібно до Людовика XІV, на верхівку церкви, щоб зняти звідти усе зайве, – капрал поставив на полі в поточну кампанію не менше восьми нових облогових гармат, не беручи до уваги трьох напівкулеврин. Своєю вимогою ще двох гармат для редуту дядько Тобі завдав знову роботу капралові; не придумавши нічого кращого, Трім зняв дві свинцеві гирі з вікна дитячої; а оскільки блоки підйомної рами без цих гир сталі зовсім непотрібними, він зняв і блоки, щоб зробити з них колеса для гарматного лафета.
Ще раніше він «обчистив» усі вікна в будинку дядька Тобі тим же способом, – хоча не завжди в тому ж порядку; бо інший раз вимагалися блоки, а не свинець, – тоді він починав з блоків, – а після того, як блоки були висмикнуті і свинцеві гирі виявлялися ні до чого, – свинець теж ішов на переплавку.
– Звідси було б зручно витягнути відмінну мораль, але у мене немає для цього часу – досить буде сказати: хоч би з чого починалося розорення, воно завжди було однаково згубним для підйомних вікон.

Розділ XX

Кроки, зроблені капралом для поповнення артилерії, були не настільки незграбні, щоб він не міг зберегти всю цю історію в секреті, дати змогу Сузанні витримати ввесь натиск, як вона знає; – проте істинна мужність не любить виплутуватися таким чином. – Капрал, чи як генерал, чи як інспектор артилерії – це не важливо, – зробив річ, без здійснення якої, він гадав, нещастя ніколи б не могло статися, – принаймні, за участі Сузанниних рук. – А ви б як учинили, вельмишановні панове? – Капрал відразу ж вирішив не ховатися за Сузанною – навпаки, сам її захистити – і з цим рішенням попрямував, підвівши голову, у вітальню, щоб викласти ввесь маневр дядькові Тобі
Дядько Тобі якраз у той час викладав Йорику хід битви при Стенкірку і дивна поведінка графа Сольмса, що наказав піхоті зупинитись, а кавалерії іти туди, де їй неможливо було діяти; це абсолютно суперечило розпорядженням короля і призвело до втрати битви.
У деяких родинах створюються становища, до того відповідні майбутнім подіям, – що краще не придумала б найбагатша фантазія драматурга – старого часу, звісно. –
За допомогою вказівного пальця, плазом покладеного на столі та удару по ньому ребром іншої руки під прямим кутом Тріму вдалося так розповісти подію, що його могли б слухати священики і безневинні дівчата; – коли розповідь було завершено, – стався такий діалог:

Розділ XXІ

– Я скоріше погоджуся померти під шпіцрутенами, – вигукнув капрал, закінчивши історію, що трапилася з Сузанною, – ніж дозволю, щоб ця жінка зазнала якої‑небудь образи, – це моя провина, смію доповісти вашій милості, – вона не винна.
– Капрале Тріме, – заперечив дядько Тобі, надіваючи капелюх, який лежав на столі, – якщо взагалі може бути мова про провину там, де служба вимагає беззастережної покори, то вся провина, звичайно, падає на мене, – ви тільки підкорялися отриманим наказам.
– Якби граф Сольмс, Тріме, вчинив так у битві при Стенкірку, – сказав Йорик, жартуючи з капрала, який під час відступу був повалений драгуном, – він би тебе врятував. – Врятував! – вигукнув Трім, перебиваючи Йорика і закінчуючи за нього фразу на свій лад, – він би врятував п’ять батальйонів, з дозволу вашої превелебності, до останньої людини: батальйон Каттса, – продовжував капрал, ударяючи вказівним пальцем правої руки по великому пальцю лівої та перебравши таким чином усі п’ять пальців, – батальйон Каттса, – Макая, – Енгеса, – Греєма – і Лівна, всі були порубані на шматки; – те ж сталося б і з англійською лейб‑гвардією, якби не сміливий рух на виручку їй декількох полків із правого флангу, які перейняли на себе ввесь вогонь ворога, перш ніж хоч би одному взводу вдалося розрядити свої рушниці, – за це вони потраплять на небо, – додав Трім. – Трім має рацію, – сказав дядько Тобі, кивнувши Йорику, – Трім цілковито має рацію. – Який сенс було, – вів далі капрал, – пускати кавалерію туди, де їй ніде було розвернутись і де у французів було стільки загорож, чагарників, канав і повалених тут і там дерев для прикриття (як це вони завжди влаштовують)? – Граф Сольмс мав би послати нас, – ми б зітнулися там на смерть, дуло проти дула. – А кавалерії робити там було нічого: – за це, зрештою, йому і відірвало ногу, – вів далі капрал, – у наступну кампанію при Ландені. – Бідолаха Трім там і дістав свою рану, – сказав дядько Тобі. – І все з вини графа Сольмса, з дозволу вашої милості, – якби ми їх відлупцювали по‑свійському під Стенкірком, вони б не полізли битися з нами під Ланденом. – Дуже можливо, що й так, Тріме, – сказав дядько Тобі, – хоча це така нація, що коли тільки є у них щонайменше прикриття, як, скажімо, ліс, або ви даєте їм хвилину часу, щоб окопатися, так вони вже вас винищать. Немає іншого засобу, як холоднокровно піти на них, – прийняти їх вогонь і кинутися на них хто як. – Піф‑паф, – підхопив Трім. – Кавалерія й піхота, – сказав дядько Тобі. – Врізнобіч, – сказав Трім. – Праворуч і ліворуч, – кричав дядько Тобі. – Коли й рубай, – волав капрал. – Битва кипіла, – Йорик для безпеки відсунув свій стілець трохи вбік, і після хвилинної паузи дядько Тобі, знизивши на один тон голос, – відновив розмову таким чином:

Розділ XXІІ

– Король Вільгельм, – сказав дядько Тобі, звертаючись до Йорика, – був у такому страшному гніві на графа Сольмса за непокору його наказам, що декілька місяців потім на очі його до себе не допускав. – Боюся, – відповів Йорик, – що сквайр буде в такому ж гніві на капрала, як король на графа. – Але в цьому разі було б украй жорстоко, – вів далі він, – коли б капрала Тріма, який поводився діаметрально протилежно графові Сольмсу, винагороджено було такою ж немилістю; – хоча на цьому світі справи повертаються саме так. – Я скоріше погоджуся підвести міну, – закричав дядько Тобі, зриваючись з місця, – і висадити в повітря мою фортецю разом із моїм будинком, і загинути під їх руїнами, ніж бути свідком такої речі.
– Трім зробив легкий, – але вдячний уклін своєму хазяїну, – чим і завершується цей розділ.

Розділ XXІІІ

– Отже, Йорику, – відповів дядько Тобі, – ми вдвох відкриємо хід, – а ви, капрале, рухайтесь за декілька кроків за нами. – А Сузанна, з дозволу вашої милості, – сказав Трім, – піде в ар’єргарді. – Шикування було чудове, – і в цьому порядку рушили вони повільним кроком, без барабанного бою та розгорнутих прапорів, від будинку дядька Тобі до Шенді‑холу.
– Краще б я, – сказав Трім, коли вони входили, – замість віконних гир обрізав ринви в церкві, як я одного разу збирався. – Ви і без того достатньо обрізали ринв, – заперечив Йорик.

Розділ XXІV

Хоча я дав вже багато замальовок мого батька, які вірно зображують його в різних видах і положеннях, – жодна з них ні в малій мірі не допоможе читачеві скласти уявлення про те, як би мій батько думав, говорив або поводився в невідомих іще обставинах або випадках життя. – В нім була безкінечна безліч дивностей, він здатний був підходити до речей з найнесподіванішого боку, – це перевертало, сер, усякі розрахунки. – Річ у тому, що шляхи його пролягали настільки осторонь од уторованих доріг більшості людей, – що кожен предмет відкривав його поглядам поверхні та перерізи, що різко відрізнялися від планів і профілів, видимих іншими людьми. – Іншими словами, перед ним був інший предмет, – і він, звичайно, судив про нього інакше.
Це і є істинна причина, чому моя мила Дженні та я, так само як і всі люди довкола нас, вічно сваримося через дрібниці. – Вона дивиться на свою зовнішність, – я дивлюся на її внутрішні якості. – Чи можна в такому разі досягти згоди відносно її достоїнств?

Розділ XXV

Питання давно вирішене (і я про нього заговорив тільки для заспокоєння Конфуція, який здатен заплутатися, розповідаючи найпростішу історію), що коли б зберігав він тільки ввесь час нитку своєї розповіді, він міг би рухатися назад або вперед (за своїм смаком), – такі рухи не рахуються відступом.
Нагадавши про це, я сам скористаюся тепер привілеєм рухатися назад.

Розділ XXVІ

П’ятдесят тисяч корзин чортів – (я розумію чортів Рабле, а не чортів архієпископа Беневентського), якби їм відрубали хвости по самі крижі, не могли б так пекельно заверещати, як заверещав я, – коли зі мною сталося це нещастя: вереск миттєво притягнув у дитячу мою матір (Сузанна ледве встигла дременути по задніх сходах, як мати вже бігла по передніх).
Хоча я був уже досить дорослим, щоб розповісти всю цю історію самостійно, – і ще достатнім немовлям, сподіваюся, щоб розповісти її простосердо, – проте Сузанна, проходячи через кухню, про всяк випадок коротко повідомила про нещастя куховарку – куховарка розповіла про нього з деякими коментарями Джонатану, а Джонатан – Обадії; отже коли батько разів шість подзвонив, аби дізнатися, що таке твориться нагорі, – Обадія був у змозі подати йому детальний звіт про все, що сталося. – Я так і думав, – сказав батько, підібравши поли свого халата, – і зараз же вирушив нагору.
Інші готові дійти висновку звідси – (хоча я в цьому дещо сумніваюся) – що батько тоді вже написав той чудовий розділ Трістрапедії, який, на мою думку, є найоригінальнішим в усій книзі, – а саме розділ про підйомні вікна, що закінчується гіркою філіппікою проти забудькуватості покоївок. – У мене є дві підстави думати інакше.
По‑перше, якби річ цю взято було до уваги до того, як вона сталася, батько, напевно, забив би підйомне вікно раз і назавжди; – що, враховуючи, з якими труднощами створював він книги, – коштувало б йому вдесятеро менше клопоту, ніж написати згаданий розділ. Щоправда, аргумент цей, я бачу ясно, зберігає силу і проти припущення, що він написав цей розділ уже після того, як ця річ сталась; але тут мене виручає друга підстава, яку я маю честь надати читачам на підкріплення думки, що в припущений час батько не написав розділу про підйомні вікна та нічні горщики, – і полягає вона в тому, що для надання повноти Трістрапедії, – я написав цей розділ сам.

Розділ XXVІІ

Батько надів окуляри, – подивився, – зняв окуляри, – поклав їх у футляр, – усе це менш ніж за одну астрономічну хвилину, – і, не розкривши навіть рота, обернувся та поспішно спустився вниз. Моя мати уявила, що він пішов за корпією та витяжною маззю; але, побачивши, як він повертається з двома фоліантами під пахвою і за ним іде Обадія з великим пюпітром, вона вирішила, що батько приніс травник, і підсунула стілець до ліжка, щоб він міг зручніше вибрати потрібний засіб.
– Якщо тільки операцію зроблено правильно, – сказав батько, розкриваючи розділ – De sede vel subjecto cіrcumcіsіonіs, – бо він приніс Спенсера De legіbus Hebraeorum rіtualіbus – і Маймоніда, щоб оглянути та обстежити нас усіх. –
– Якщо тільки операцію зроблено правильно, – мовив він. – Ви тільки скажіть нам, – вигукнула мати, перебиваючи його, – які трави! – За цим, – відповідав батько, – вам потрібно звернутися до лікаря Слопа.
Мати кинулася вниз, а батько продовжував читати, розділ так: * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * – Чудово, – сказав батько – * * * * * * * * * * * * * * * – ну що ж, якщо це має свою зручність… – і не утрудняючи себе ні на хвилину вирішенням питання, чи євреї перейняли його від єгиптян, чи єгиптяни від євреїв, – він підвівся, потер двічі чи тричі долонею по лобі, як ми це робимо, щоб стерти сліди заклопотаності, коли біда, що нагрянула, виявилася легшою, ніж ми побоювалися, – закрив книгу і спустився вниз. – Ну що ж, – сказав він, називаючи на кожній сходинці, коли ставив на неї ногу, одне за одним імена великих народів, – якщо єгиптяни, – сирійці, – фінікіяни, – араби, – каппадокійці, якщо його здійснювали мешканці Колхіди і троглодити, якщо йому піддалися Солон і Піфагор, – то чому ж не Трістрам? – З якої речі хвилюватимусь я з цього приводу?

Розділ XXVІІІ

– Дорогий Йорику, – сказав з усмішкою батько (бо Йорик порушив шикування, випередивши дядька Тобі у вузьких дверях і першим увійшовши до вітальні), – нашому Трістраму, я бачу, дуже важко дається виконання релігійних обрядів. – Ніколи ще, здається, сини євреїв, християн, турків або інших невірних не були в них втаємничені так незграбно і неохайно. – Але йому від цього не гірше, сподіваюся, – сказав Йорик. – Вже не інакше, – вів далі батько, – як чорт із усією пекельною братією пустували в якій‑небудь частині екліптики, коли утворено було цього мого нащадка. – В цій справі ви кращий суддя, ніж я, – відповів Йорик. – Найкраще, – сказав батько, – про це знають астрологи; – аспекти 120 градусів і 60 градусів зійшлися навскіс – чи супротивні їм частини екліптики не збіглись, як би потрібно було, – чи владики (як їх називають астрологи) грали в хованки, – словом, угорі або внизу в нас творилося щось недобре.
– Дуже можливо, – відповів Йорик. – Але дитині‑то від цього не гірше? – вигукнув дядько Тобі. – Троглодити кажуть, що не гірше, – відповів батько. – А ваші богослови, Йорику, що кажуть нам. – По‑богословськи? – перепитав Йорик, – чи як аптекарі? – державних людей – або праль?
– Не можу вам сказати з певністю, – відповів батько, – але вони говорять нам, братику Тобі, що це йому на користь. – За умови, – сказав Йорик, – якщо ви його пошлете подорожувати в Єгипет. – Благом цим він насолодиться, – відповів батько, – коли побачить піраміди.
– Далебі, кожне ваше слово, – мовив дядько Тобі, – для мене звучить по‑китайськи. – Бажаю, щоб так воно було для половини людства, – сказав Йорик.
– Іл, – вів далі батько, – обрізав одного дня вранці всю свою армію. – За рішенням польового суду? – закричав дядько Тобі. – Хоча вчені, – вів далі батько, – залишивши без уваги питання дядька Тобі та звертаючись до Йорика, – сильно розходяться з питання, хто такий був Іл; – одні говорять, що Сатурн, – інші, що вища істота, – а треті, що всього тільки бригадний генерал під начальством фараона Нехао.
– Хоч би хто він був, – сказав дядько Тобі, – не знаю, яким військовим статутом він міг би це виправдати.
– Диспутанти, – відповів батько, – наводять на користь цього двадцять дві різні підстави; – щоправда, інші, які притупили свої пера захистом протилежної думки, показали неспроможність більшості з них. – Але знову‑таки кращі наші богослови‑полемісти. – Як би я бажав, – сказав Йорик, – щоб у нашому королівстві не було жодного богослова‑полеміста; – одна унція практичного богослов’я коштує цілого корабельного вантажу строкатих товарів, вивезених до нас їх превелебностями за останні п’ятдесят років. – Будьте такі ласкаві, містере Йорику, – мовив дядько Тобі, – скажіть мені, що таке богослов‑полеміст. – Краще, що я коли‑небудь читав, капітане Шенді, – відповів Йорик, – це опис двох таких богословів у розповіді про єдиноборство між Гімнастом і капітаном Тріпе; він у мене в кишені. – Я б із задоволенням послухав, – прохально мовив дядько Тобі. – Будь ласка, – сказав Йорик. – Одначе там, за дверима, мене очікує капрал, – і я знаю, що опис бою принесе бідоласі більше задоволення, ніж вечеря, – так, будь ласка, братику, дозвольте йому ввійти. – Від щирого серця, – сказав батько. – Трім увійшов, витягнутий в струнку і щасливий, як імператор; коли він зачинив двері, Йорик вийняв книгу з правої кишені свого каптана і почав читати, або удав, що читає, таке:

Розділ XXІX

– «Почувши ці слова, багато хто з солдатів, що були там, жахнулись і відступили назад, залишивши місце для нападаючої сторони; все це Гімнаст гарненько примітив і намотав собі на вус. І ось, удавши, ніби він злізає з коня, він звісився на лівий його бік, вправно змінив ногу в стремені (за допомогою своєї короткої шпаги), пірнув униз, зметнувся в повітря і став обома ногами на сідло, повернувшись задом до голови коня. – Справи мої (сказав він) ідуть навпаки. – Потім, не рухаючись із місця, він підскочив на одній нозі та, зробивши повний оберт уліворуч, опинився в колишньому положенні, точка в точку. – Гм, – сказав Тріпе, – я цього зараз не робитиму, – в мене є на те причини. – Погано, – сказав Гімнаст, – я сплохував, – зараз повторю цей стрибок по‑іншому. – Сказавши це, він із дивовижною силою та спритністю зробив стрибок, як раніше, але тільки з поворотом управоруч. Потім він сперся великим пальцем правої руки об луку сідла й усім корпусом піднявся на повітря, підтримуючи тіло м’язами і сухожиллями великого пальця; у такому положенні він почав обертатись, описавши три повні кола. На четвертий раз він вивернувся всім корпусом і перекинувся, ні до чого не торкаючись, потім випрямився між вух коня, підтримуючи тіло на повітрі великим пальцем руки, зробив у такому положенні пірует і, ляснувши правою долонею посередині сідла, перекинувся на круп коня і сів на нього».
(– Це не можна назвати боєм, – сказав дядько Тобі. – Капрал заперечливо похитав головою. – Майте терпіння, – сказав Йорик.)
«Тут (Тріпе) заніс праву ногу поверх сідла, залишаючись все ж en croupe. – Проте, – сказав він, – краще мені сісти в сідло, – і з цими словами, обпершись об круп коня великими пальцями обох рук, миттю перекинувся в повітрі і опинився в нормальному положенні між луками сідла; потім зробив стрибок у повітря і став на сідлі, зсунувши ноги; у цій позі він завертівся вітряком і виконав іще більше сотні трюків». – Помилуй Боже! – вигукнув Трім, що втратив усяке терпіння, – влучний удар багнетом кращий за всі ці фокуси. – Я теж так думаю, – відповів Йорик. –
– А я іншої думки, – мовив батько.

Розділ XXX

– Ні, я гадаю, що не сказав нічого такого, – заперечив батько у відповідь на питання, яке дозволив собі задати Йорик, – не сказав у Трістрапедії нічого такого, що не було б так само ясно, як будь‑яке положення Евкліда. – Подай мені, Тріме, он ту книгу з мого бюро. – Я вже не раз збирався, – вів далі батько, – прочитати її вам, Йорику, і моєму братові Тобі; признатися, мене навіть трохи мучить совість, що я так довго відкладав. – Хочете, прочитаємо зараз один‑два коротенькі розділи, – один‑два розділи потім, коли випаде нагода, і так далі, аж поки дійдемо до кінця? – Дядько Тобі та Йорик уклонилися на знак згоди; капрал теж зробив шанобливий уклін, приклавши до грудей руку, хоча батько і не звертався до нього. – Усі всміхнулися. – Трім, – сказав батько, – сповна заплатив за право залишатися до кінця вистави. – П’єса йому, здається, не сподобалася, – зауважив Йорик. – Адже це просто саме блазенство, з дозволу вашої превелебності, цей бій капітана Тріпе з іншим офіцером, – навіщо їм знадобилося викидати стільки фокусів? – Французи, щоправда, люблять часом поблазнювати, – але це вже занадто.
Дядько Тобі ніколи ще не відчував такої внутрішньої втіхи, як та, що дали йому в цю хвилину зауваження капрала та його власні; – він закурив люльку, – Йорик підсунув стілець ближче до столу, – Трім зняв нагар зі свічки, – батько помішав вогонь, – узяв книгу, – кашлянув двічі і почав:

Розділ XXXІ

– Перші тридцять сторінок, – сказав батько, перегортаючи книгу, – трохи сухуваті, й позаяк вони не мають прямого зв’язку з предметом, – ми їх цього разу опустимо. Цей вступ, який служить передмовою, – вів далі батько, – або передмова, яка служить вступом (я ще не вирішив, як я його назву), відносно політичного або цивільного управління, основи якого треба шукати в первинному союзі чоловіка і жінки для творення потомства; я якось непомітно заглибився в цю тему. – Це природно, – сказав Йорик.
– Первинна форма суспільства, я в цьому переконаний, – вів далі батько, – така, як нам говорить Поліціан, тобто це просто шлюбний союз; це всього тільки співжиття одного чоловіка з однією жінкою, – до яких філософ (у згоді з Гесіодом) приєднує слугу; але оскільки, мабуть, слуги тоді ще не народилися, – то він закладає суспільство на чоловікові – жінці – та бикові. – Я гадаю, волові, – зауважив Йорик, наводячи відповідне місце (õίϰον µὲν πρώτιστα, γυναῖϰα τε, βοῦν τ᾽ἀροτῆρα?). Бик завдав би більше клопоту, ніж користі. – Є і вагоміший аргумент, – сказав батько (вмочаючи перо в чорнило), – адже віл, будучи твариною найтерплячішою і в той же час найбільш придатною для оранки землі і доставляння подружжю харчування, – був найбільш підходящим в усьому всесвіті знаряддям і символом для молодожонів. – Є ще сильніший аргумент, – заявив дядько Тобі, – на користь вола. – Батько не наважився вийняти перо з чорнильниці, не вислухавши аргументу дядька Тобі. – Адже коли земля була зорана, – сказав дядько Тобі, – і її варто було обгородити, ділянку почали обносити валами та обкопувати канавами, і таким чином покладений був початок фортифікації. – Вірно, вірно, дорогий Тобі, – вигукнув батько, закресливши бика та поставивши на його місце вола.
Батько зробив Тріму знак зняти нагар зі свічки і знову взяв слово.
– Я входжу в ці умогляди, – сказав батько недбало і наполовину закривши книгу, – просто для того, щоб показати основи природних стосунків між батьком і його дитиною, над якою батько придбає право та владу такими різними шляхами –
по‑перше, шляхом шлюбу
по‑друге, шляхом усиновлення
по‑третє, шляхом узаконення і
по‑четверте, шляхом зродження на світ; усі ці шляхи я розглядаю по порядку.
– Одному з них я надаю мало значення, – зауважив Йорик, – на мою думку, останній акт, особливо коли справа ним завершується, покладає так само мало обов’язків на дитину, як мало прав дає батькові. – Неправда, – запально сказав батько, – з тієї простої причини, що * * * * * * * * * * – Я згоден, – додав батько, – що на цій підставі дитина не перебуває в такій же безумовній залежності від матері. – Проте ваш аргумент, – заперечив Йорик, – має однакову силу і по відношенню до матері. – Вона сама підвладна, – сказав батько, – і крім того, – вів далі він, кивнувши головою і приклавши палець до носа, коли наводив цей аргумент, – вона не є головною дійовою особою, Йорику. – В чому? – запитав дядько Тобі, набиваючи люльку. – Хоча безумовно, – додав батько (пропускаючи повз вуха питання дядька Тобі), – син зобов’язаний ставитися до неї з повагою, як ви можете детально про це прочитати, Йорику, в першій книзі Інституцій Юстиніана, глава одинадцята, розділ десятий. – Я відмінно можу прочитати це, – заперечив Йорик, – і в катехізисі.

Розділ XXXІІ

– Трім знає його напам’ять, від слова до слова, – сказав дядько Тобі. – Ну‑у! – мовив з протягом батько, якому зовсім не хотілося, щоб Трім перебивав його читанням катехізису. – Чесне слово, знає, – заперечив дядько Тобі. – Задайте йому, містере Йорику, яке‑небудь питання. –
– П’ята заповідь, Тріме, – м’яко сказав Йорик, – заохочуючи капрала кивком, як соромливого новонаверненого. Капрал не зронив ні слова. – Ви його не так запитуєте, – сказав дядько Тобі. – П’ята! – уривчасто скомандував він, прославивши голос. – Я маю почати з першої, з дозволу вашої милості, – сказав капрал. –
Йорик не міг утриматися від усмішки. – Ваша превелебність бажали упустити, – сказав капрал, – узявши на плече палицю на кшталт рушниці й виступивши на середину кімнати для пояснення своєї позиції, – що це точнісінько те ж саме, що виконати польове навчання. –
– «Стати до зброї!» – скомандував капрал, виконавши відповідний рух.
– «На плече!» – скомандував капрал, виконуючи одночасно обов’язок командира і рядового.
– «До ноги!» – один рух, з дозволу вашої превелебності, ви бачите, веде за собою інше. – Прошу вашу милість почати команду з першої. ‑
– Перша! – скомандував дядько Тобі, взявшись в боки, – * * * * * * *.
– Друга! – скомандував дядько Тобі і змахнув люлькою так, як зробив би це шпагою, стоячи на чолі полку. – Капрал впорався зі своїм катехізисом відмінно; «ушанувавши батька свого і матір», він зробив низький уклін і рушив на колишнє місце в глибині кімнати.
– Усе на світі, – сказав батько, – можна обернути жартома, – і в усьому є глибокий сенс і повчання, – потрібно тільки вміти його знайти.
– Ось вам ліси освіти, за якими не ховається ніякої будівлі; ось увесь його дур.
– Ось вам дзеркало, в якому педагоги, наставники, репетитори, гувернери і шкільні учителі можуть побачити себе в натуральну величину. –
– Ах, Йорику, разом із наукою росте також лушпиння та шкаралупа, яку учні, через недосвідченість свою, не вміють відкидати!
– Науки можна визубрити, але мудрість – ніколи. – Йорик вирішив, що на батька найшло натхнення. – Клятвено зобов’язався, – сказав батько, – зараз же пожертвувати увесь спадок, отриманий мною від тітки Діни, на добродійні цілі (про яких батько, до речі сказати, був невисокої думки), – якщо капрал зв’язує яке‑небудь уявлення хоч би з одним словом, яке він тут повторив. – Скажи, будь ласка, Тріме, – звернувся до нього батько, – що ти розумієш під «шануванням батька твого і матері»?
– Видачу їм, з дозволу вашої милості, трьох напівпенсів на день із моєї платні, коли вони постаріють. – А ти це робив, Тріме? – запитав Йорик. – Так, робив, – відповів дядько Тобі. – У такому разі, Тріме, – сказав Йорик, зіскочивши зі стільця і потиснувши капралові руку, – ти кращий коментатор цієї частини десятословія, і за це я шаную тебе, капрале Тріме, більше, ніж якби ти доклав руку до складання самого Талмуду.

Розділ XXXІІІ

– Благословенне здоров’я! – вигукнув батько, перегортаючи сторінки, щоб перейти до наступного розділу, – ти вище золота і всяких скарбів; ти розширюєш душу – і відкриваєш усі здібності її до сприйняття освіти й насолоди доброчесністю. – Тому, хто має тебе, майже нічого більше бажати, – а той нещасний, який тебе втрачає, втрачає з тобою все на світі.
– Я зосередив на дуже невеликому просторі все, що можна було сказати з цього важливого питання; таким чином, я вас не натомлю, прочитавши цей розділ повністю.
Батько прочитав таке:
«Увесь секрет здоров’я залежить від дотримання належної рівноваги в боротьбі між первинною теплотою та первинною вологою». – Я вважаю, ви довели це вище, – сказав Йорик. – Переконливим чином, – відповів батько.
Говорячи це, батько закрив книгу, – не так, наче він вирішив далі не читати, тому що він тримав іще вказівний палець на розділі; – і не з серцем, – тому що він закрив книгу повільно; його великий палець, коли він це зробив, спочивав на верхній кришці оправи, тоді як інші три пальці підтримували нижню її кришку без щонайменшого нетерплячого натиску. –
– Істинність цього факту, – сказав батько, кивнувши Йорику, – я найпереконливішим чином довів у попередньому розділі.
– Якби людині з місяця сказали, що один чоловік на землі написав розділ, який переконливим чином доводить, що секрет усякого здоров’я залежить від дотримання належної рівноваги в боротьбі між первинною теплотою та первинною вологою, – і що цей письменник так майстерно впорався зі своїм завданням, що в усьому його розділі немає жодного соковитого або сухого слова відносно первинної теплоти або первинної вологи – і ні єдиного складу «за» або «проти», прямо або побічно, відносно боротьби між двома цими силами в якій‑небудь частині тваринного організму, ‑
«О вічний Творцю всього сущого!» – вигукнула б людина з місяця, вдаривши себе у груди правою рукою (у разі якщо вона у неї є), – «ти, чия могутність і чия добрість у змозі довести здібності твоїх створінь до такої висоти й такої безмежної досконалості, – чим прогнівали тебе ми, селеніти?»

Розділ XXXІV

Двома ударами, одним по Гіппократу, другим по лордові Веруламському, батько завершив справу.
Удар по князеві лікарів, з якого він почав, був усього тільки осміянням гіркої скарги Гіппократа про те, що ars longa, a vіta brevіs. – Життя коротке, – вигукнув батько, – а мистецтво лікування вимагає багато часу. Але кому ж нам дякувати за те і за інше, як не самих же неосвічених лікарів – із їх полицями, навантаженими лікарським зіллям і перепатетичним мотлохом, за допомогою яких вони в усі часи спочатку обнадіювали публіку, а потім її обдурювали?
– О лорде Веруламський! – вигукнув батько, залишивши Гіппократа і спрямовуючи свій другий удар у лорда, як головного торгаша лікарським зіллям, яке понад усе підходило для того, щоб служити прикладом усім іншим, – що мені сказати тобі, великий лорде Веруламський? Що мені сказати про твій внутрішній подих, – про твій опіум, – про твою селітру, – про твої масні мазі, – про твої денні послаблюючі, – про твої нічні промивальні та їх сурогати?
Батько без усякого утруднення знаходив, що сказати кому завгодно і про що завгодно, і найменше на світі мав потребу вступу. Як обійшовся він із думкою його ясновельможності, – ви побачите; – але коли, не знаю; – спочатку нам потрібно подивитися, якою була думка його ясновельможності.

Розділ XXXV

«Дві головні причини, що змовилися між собою скорочувати наше життя, – говорить лорд Веруламський, – це, по‑перше, внутрішній подих, який, подібно до легкого полум’я, сушить і пожирає наше тіло; і, по‑друге – зовнішнє повітря, яке висушує тіло, перетворюючи його на попіл. – Два ці вороги, атакуючи нас із двох боків одночасно, мало‑помалу руйнують наші органи та роблять їх нездатними до виконання життєво необхідних функцій».
При такому стані речей шлях до довголіття відкрити не важко; нічого більше не вимагається, – говорить його ясновельможність, – як відновити спустошення, вироблювані внутрішнім подихом, згустивши та ущільнивши його субстанцію регулярним прийомом опіатів, з одного боку, і охолодивши його жар, з другого, прийомом щоранку, перш ніж встати з ліжка, трьох з половиною гранів селітри. –
Усе‑таки тіло наше залишається ще схильним до ворожого натиску зовнішнього повітря; але від нього можна оборонитися вживанням масних мазей, які настільки просочують усі пори шкіри, що жодна порошинка не може ні увійти туди – ні вийти звідти. – Але оскільки це припинення всякого поту, відчутного і невідчутного, слугує причиною безлічі злоякісних хвороб, – то для відведення надлишкової вологи – необхідно регулярно ставити клістири, – якими й буде завершено всю систему.
А що батько збирався сказати лордові Веруламському про його опіати, про його селітру, про його масні мазі та клістири, ви прочитаєте, – але не сьогодні – і не завтра: час не чекає, – читачі виявляють нетерпіння, – мені потрібно йти далі. – Ви прочитаєте розділ цей на дозвіллі (якщо побажаєте), тільки‑но Трістрапедію буде видано. –
Тепер же досить буде сказати, що батько зрівняв із землею гіпотезу його ясновельможності й на її місці, вчені це знають, побудував і обґрунтував свою власну.

Розділ XXXVІ

– Увесь секрет здоров’я, – сказав батько, повторюючи почату ним фразу, – явно залежить од дотримання належної рівноваги в боротьбі між первинною теплотою та первинною вологою; для її підтримки не вимагалося б тому майже ніякого мистецтва, коли б не плутанина, яку внесли сюди педанти‑вчені, що ввесь час помилково вважали (як показав знаменитий хімік ван Гельмонт) за первинну вологу сало та жир тварин.
Тим часом як первинна волога не сало і не жир тварин, а деяка масляниста і бальзамна речовина; адже жир і сало, подібно до флегми та водянистих частин, холодні, тоді як маслянисті й бальзамні частини сповнені життя, теплоти і вогню, чим і пояснюється зауваження Аристотеля, «quod omne anіmal post coіtum est trіste».
Відомо, далі, що первинна теплота перебуває в первинній волозі, але чи перебуває остання в першій, це викликає сумнів; в усякому разі, коли одна з них іде на спад, іде на спад також інша; тоді виходить або неприродний жар, який викликає неприродну сухість, – або неприродна вологість, яка викликає водянку. – Таким чином, якщо нам вдасться навчити підростаючу дитину не кидатись у вогонь і у воду, які однаково загрожують йому загибеллю, – ми зробимо в цьому відношенні все, що потрібно.

Розділ XXXVІІ

Навіть опис облоги Ієрихона не міг би поглинути увагу дядька Тобі сильніше, ніж поглинув її останній розділ; – очі дядька протягом усього його читання були приковані до батька; – при кожній згадці останнім первинної теплоти або первинної вологи дядько Тобі виймав з рота люльку і хитав головою; а коли читання було завершено, він знаком запросив капрала підійти ближче до його крісла, щоб задати йому, – вбік, – таке питання. – * * * * * * * * * * * * * * – Це було при облозі Лімерика з дозволу вашої милості, – відповів з поклоном капрал.
– Ми з ним, – сказав дядько Тобі, – звертаючись до батька, – були ледве в силах виповзти з наших наметів, – коли знято було облогу Лімерика, – якраз із тієї причини, про яку ви говорите. – Що таке могло прийти тобі в навіжену твою голову, милий брате Тобі! – подумки вигукнув батько. – Присягаюся небом! – продовжував він, як і раніше міркуючи сам із собою, – навіть Едіп утруднився б знайти тут який‑небудь зв’язок. –
– Я гадаю, з дозволу вашої милості, – сказав капрал, – що якби не паленка, яку ми щовечора готували, та не червоне вино з корицею, яке я старанно підливав вашій милості. – І не ялівцева, Тріме, – додав дядько Тобі, – яка принесла нам найбільше користі. – Я істинно думаю, – вів далі капрал, – ми б обоє, з дозволу вашої милості, – склали наші життя в траншеях, де нас би і поховали. – Найславетніша могила, капрале, – вигукнув дядько Тобі з блискотливим поглядом, – якої тільки може побажати солдат! – А тільки сумна це для нього смерть, з дозволу вашої милості, – заперечив капрал.
Усе це було для батька такою ж китайською грамотою, як обряди жителів Колхіди та троглодитів були півгодини тому для дядька Тобі; батько не знав, чи нахмурити йому брови чи всміхнутися. –
Тим часом дядько Тобі, звернувшись до Йорика, відновив розмову про те, що сталося під Лімериком, зрозуміліше, ніж він її почав, – і батько відразу вловив той зв’язок, якого раніше не міг зрозуміти.

Розділ XXXVІІІ

– Поза сумнівом, – сказав дядько Тобі, – було великим щастям для мене і для капрала, що протягом двадцяти п’яти днів, коли у нас в таборі лютувала дизентерія, ми ввесь час пролежали в лихоманці, що супроводжувалася нестерпною спрагою; інакше нас, як я розумію, неминуче здолала б та сама погань, яку брат мій називає первинною вологою. – Батько набрав повні легені повітря і, закотивши очі в стелю, повільно його видихнув.
– Небо, видно, змилувалося над нами, – вів далі дядько Тобі; – капрала осяяла думка зберегти цю саму рівновагу між первинною теплотою та первинною вологою, підкріплюючи ввесь час лихоманку гарячим вином і прянощами; йому вдалось у такий спосіб підтримати (образно кажучи) безперервне горіння, так що первинна теплота відстояла свої позиції від початку й до кінця, виявившись гідним супротивником вологи, незважаючи на всю грізну силу останньої. – Даю вам слово, братику Шенді, – додав дядько Тобі, – ви могли б за двадцять сажнів чути боротьбу, що відбувалась усередині нас. – Якщо тільки не було перестрілки, – сказав Йорик.
– Та‑ак, – мовив батько, зітхнувши повними грудьми і зробивши після цього слова невелику паузу. – Якби я був суддею і закони моєї країни цьому не перешкоджали, я б засуджував деяких найзапекліших злочинців, якщо тільки вони здобули освіту, до… – Йорик, передбачаючи, що вирок буде найнещаднішим, поклав руку на груди батька і попросив його почекати декілька хвилин, поки він поставить капралові одне питання. – Зроби милість, Тріме, – звернувся до нього Йорик, не чекаючи дозволу батька, – скажи нам по совісті, яка твоя думка щодо цієї самої первинної теплоти і первинної вологи?
– Шанобливо підкоряючись найрозумнішому судженню вашої милості… – мовив капрал, відваживши уклін дядькові Тобі. – Викладай сміливо твою думку, капрале, – сказав дядько Тобі. – Адже бідолашний хлопчина – мені слуга, – а не раб, – додав дядько Тобі, звертаючись до батька. –
Сунувши капелюх під ліву руку, на зап’ястку якої підвішена була чорним ремінцем з пензликом його палиця, капрал вийшов на те саме місце, де показав свої знання в катехізисі; потім він, перш ніж розкрити рот, доторкнувся до нижньої щелепи великим і вказівним пальцями правої руки і виклав свою думку так:

Розділ XXXІX

Якраз коли капрал відкашлювався, щоб почати, – до кімнати ввійшов перевальцем лікар Слоп. – Не яка біда – капрал висловить свою думку в наступному розділі, хоч би хто там увійшов.
– Ну, добрий лікарю, – вигукнув батько жартівливо, бо душевні стани змінювались у нього з незбагненною швидкістю, – що хорошого може сказати мій хлопчисько? ‑
Навіть якби батько запитував про стан цуценяти, якому відрубали хвіст, – він би не міг це зробити з більш безтурботним виглядом; прийнята лікарем Слопом система лікування моєї хвороби жодним чином не допускала таких питань. – Він сів.
– Скажіть, будь ласка, сер, – мовив дядько Тобі тоном, який не можна було залишити без відповіді, – в якому стані хлопчик? – Справа кінчиться фімозом, – відповів лікар Слоп.
– Убийте мене, якщо я що‑небудь зрозумів, – мовив дядько Тобі, засовуючи в рот люльку. – Так нехай тоді капрал продовжує свою медичну лекцію, – сказав батько. – Капрал уклонився своєму старому приятелеві лікарю Слопу, після чого виклав свою думку відносно первинної теплоти і первинної вологи в таких словах:

Розділ XL

– Місто Лімерик, облога якого почалася під командуванням самого його величності короля Вільгельма через рік після того, як я пішов на службу в армію, – лежить, з дозволу вашої милості, посеред диявольськи сирої, болотистої рівнини. – Він з усіх боків оточений, – зауважив дядько Тобі, – річкою Шаноном і є за своїм місцем розташування однією з найсильніших фортець Ірландії.
– Це, здається, новий спосіб починати медичну лекцію, – мовив лікар Слоп. – Усе це правда, – відповів Трім. – У такому разі я бажав би, щоб панове лікарі взяли за зразок цей новий крій, – сказав Йорик. – З дозволу вашої превелебності, – вів далі капрал, – там усе суціль перекроєно дренажними канавами і мочарами; на додачу, під час облоги випало стільки дощу, що вся округа перетворилася на калюжу. Від цього, а не від чого‑небудь іншого і вибухнула дизентерія, яка ледве не вбила його милість і мене. Після перших десяти днів, – вів далі капрал, – жоден солдат не міг би знайти сухе місце у своєму наметі, не обкопавши його канавою для стоку води; – але цього було мало, і всякий, хто тільки мав у розпорядженні кошти, як його милість, випивав щовечора по олов’яному кухлю паленки, яка проганяла вогкість і нагрівала намет, як піч.
– Який же висновок виводиш ти, капрале Тріме, з усіх цих посилок? – закричав батько.
– Звідси я, з дозволу вашої милості, доходжу висновку, – відповів Трім, – що первинна волога не що інше, як стічна вода, а первинна теплота для людини зі статками – паленка; для рядового ж первинна волога та первинна теплота всього тільки, з дозволу вашої милості, стічна вода та чарка ялівцівки. – Якщо її дають нам удосталь і не відмовляють у тютюнці, для підняття духу і пригнічення нудьги, – тоді ми не знаємо, що таке страх смерті.
– Мені, щоправда, важко визначити, капітане Шенді, – сказав лікар Слоп, – у якій галузі знання слуга ваш особливо міцний, у фізіології чи в богослов’ї. – Слоп не забув Трімових коментарів до проповіді. ‑
– Усього тільки годину тому, – зауважив Йорик, – капрала було піддано іспитові в останньому і він витримав його з честю. –
– Первинна теплота і первинна волога, – мовив лікар Слоп, звертаючись до батька, – є, треба вам сказати, основою та наріжним каменем нашого буття, – як корінь дерева є джерелом і першопричиною його росту. – Вони закладені в сімені всіх тварин і можуть зберігатися різними способами, але переважно, на мою думку, за допомогою одноістотності, втискування і замикання. – А цей бідолашний хлопчина, – вів далі лікар Слоп, показуючи на капрала, – мав, очевидно, нещастя чути яку‑небудь поверхову емпіричну розмову про цей делікатний предмет. – Так, мав, – сказав батько. –
– Дуже може бути, – сказав дядько. – Я в цьому впевнений, – мовив Йорик.

Розділ XLІ

Скориставшись відсутністю лікаря Слопа, якого викликано було подивитися на прописану ним припарку, батько прочитав іще один розділ із Трістрапедії. – Ну, хлопці, веселіше! Зараз я покажу вам землю – бо коли ми впораємося з цим розділом, книгу цю буде закрито цілий рік. – Ура! ‑

Розділ XLІІ

– П’ять років із нагрудничком біля підборіддя;
чотири роки на подорож від букваря до Малахії;
півтора роки, щоб вивчитися писати своє ім’я;
сім довгих років і більше τυπτ’‑увати над грецькою та латинню.
Чотири роки на докази та спростування – а прекрасна статуя все ще перебуває в надрах мармурової брили, і різець, аби її висікти, всього тільки вигострений. – Яка прикра повільність! – Хіба великий Юлій Скалігер не був на волосок від того, щоб інструменти його так і залишилися невигостреними? – Тільки в сорок чотири роки вдалося йому впоратися з грецькою, – а Петро Даміан, кардинал‑єпископ Остії, той, як усім відомо, навіть іще читати не навчився, досягнувши повноліття. – Сам Бальд, що став потім знаменитістю, приступив до вивчення права в такому віці, що всі думали, ніби він готується стати адвокатом на тому світі. Не дивно, що Евдамід, син Архідама, почувши, як сімдесятип’ятирічний Ксенократ сперечається про мудрість, запитав заклопотано: – Якщо цей старий іще тільки сперечається та довідується про мудрість, – то коли ж знайде він час нею користуватися?
Йорик слухав батька з великою увагою; до найхимерніших його фантазій незрозумілим чином домішувалася приправа мудрості – серед найнепрогляднішого мороку часом спалахували у нього прозріння, що майже спокутували всі його гріхи. – Будьте обачні, сер, якщо надумаєтеся наслідувати його!
– Я переконаний, Йорику, – вів далі батько, частково читаючи, частково усно викладаючи свої думки, – що і в інтелектуальному світі існує Північно‑Західний прохід і що душа людини може запастися знанням і корисними відомостями, рухаючись коротшими шляхами, ніж ті, що ми звичайно обираємо. – Але, на жаль! не біля всякого поля протікає річка або струмок, – не у всякої дитини, Йорику, є батько, здатний вказувати їй шлях.
– Усе цілком залежить, – додав батько, – знизивши голос, – від допоміжних дієслів, містере Йорику.
Якби Йорик наступив на Вергілієву змію, то й тоді на обличчі його не могло б виявитися більше здивування. – Я теж здивований, – вигукнув батько, помітивши це, – і вважаю одним із найбільших лих, що коли‑небудь спіткали шкільну справу, що люди, яким довірено виховання наших дітей і обов’язок яких розвивати їх розум і з ранніх років начиняти його думками, щоб задати роботу уяві, так мало досі користувалися допоміжними дієсловами – за винятком хіба Раймонда Луллія і старшого Пелегріні, який у вживанні їх досяг такої досконалості, що міг за декілька уроків навчити молодого джентльмена цілком задовільно міркувати про будь‑яку річ, – «за» і «проти», – а також говорити і писати все, що можна було сказати і написати про неї, не викреслюючи жодного слова, на здивування всіх, хто це бачив. – Я був би вам вдячний, – сказав Йорик, перебиваючи батька, – якби ви мені це пояснили. – Із задоволенням, – сказав батько.
– Найвище розширення сенсу, що допускається окремим словом, є смілива метафора, – але, на мою думку, поняття, яке з нею пов’язане, при цьому зазвичай втрачає більше, ніж виграє; – проте, так або інакше, – якщо розум наш цю операцію виконав, справу завершено: розум і поняття перебувають у спокої, – аж доки з’явиться нове поняття – і так далі.
– Застосування ж допоміжних  дієслів одразу дозволяє душі працювати самій над матеріалами, що надходять до неї, а внаслідок легкості обертання машини, на яку ці матеріали накручені, відкриває нові шляхи дослідження та породжує з кожного поняття мільйони.
– Ви надзвичайно розохотили мою цікавість, – сказав Йорик.
– Щодо мене, – зауважив дядько Тобі, – то я рукою махнув. – Частини данців, з дозволу вашої милості, – мовив капрал, – що займали при облозі Лімерика лівий фланг, усі були допоміжні. – І чудові частини, – сказав дядько Тобі. – А тільки допоміжні частини, Тріме, про яких говорить мій брат, – відповів дядько Тобі, – очевидно, щось зовсім інше. –
– Вам так здається? – сказав батько, підвівшись із крісла.

Розділ XLІІІ

Батько пройшовся по кімнаті, сів і… закінчив розділ.
– Допоміжні дієслова, якими ми тут займаємося, – вів далі батько, – такі: бути, мати, припускати, хотіти, могти, бути належним, наслідувати, мати звичай або звичку – з усіма їх змінами в теперішньому, минулому та майбутньому часі, відмінювані з дієсловом «бачити» – або виражені питально: – Чи є? Чи було? Чи буде? Чи було б? Чи може бути? Чи могло бути? І вони ж, виражені негативно: – Чи ні? Чи не було? Чи не має було? – або ствердно: – Якщо, було, мабуть, – або хронологічно: – Чи завжди було? Нещодавно? Як давно? – або гіпотетично: – Якби було? Якби не було? Що б тоді сталося? – Якби французи побили англійців? Якби сонце вийшло із зодіаку?
– І ось, якщо вишколити пам’ять дитини, – вів далі батько, – правильним вживанням і застосуванням допоміжних  дієслів, жодне уявлення, навіть найбільш безплідне, не може ввійти до її мозку без того, щоб з нього не можна було витягнути цілого арсеналу понять і висновків. – Бачив ти коли‑небудь білого ведмедя? – запитав раптом батько, звернувшись до Тріма, що стояв за спинкою його крісла. – Ні, з дозволу вашої милості, – відповів капрал. – А міг би ти про нього поговорити, Тріме, – сказав батько, – у разі потреби? – Та як же це можливо, братику, – сказав дядько Тобі, – якщо капрал ніколи його не бачив? – Оце‑то мені й потрібно, – заперечив батько, – і зараз я покажу, як це можливо.
– Білий ведмідь? Чудово. Чи бачив я коли‑небудь білого ведмедя? Чи міг я коли‑небудь його бачити? Чи доведеться мені коли‑небудь його побачити? Чи маю я коли‑небудь його побачити? Або чи можу я коли‑небудь його побачити?
– Хотів би я побачити білого ведмедя! (Інакше як я можу собі його уявити?)
– Якби мені довелося побачити білого ведмедя, що б я сказав? Якби мені ніколи не довелося побачити білого ведмедя, що тоді?
– Якщо я ніколи не бачив, не можу побачити, не маю побачити і не побачу живого білого ведмедя, то чи бачив я коли‑небудь його шкуру? Чи бачив я коли‑небудь його зображення? – Або опис? Чи не бачив я коли‑небудь білого ведмедя уві сні?
– Чи бачили коли‑небудь білого ведмедя мій батько, мати, дядько, брати або сестри? Що б вони за це дали? Як би вони поводилися? Як би поводився білий ведмідь? Чи дикий він? Ручний? Страшний? Кудлатий? Гладкий?
– Чи вартий білий ведмідь того, щоб його побачити? ‑
– Чи немає в цьому гріха? ‑
Чи кращий він, аніж чорний ведмідь? 

Том VI

Dіxero sі quіd forte jocosіus,
hoc mіhі jurіs Cum venіa dabіs.
Hoatіus. 

– Sі quіs calumnіetur levіus esse quam decet theologum, aut mordacіus quam deceat Chrіstіanum – non Ego, sed Democrіtus dіxіt.
Erasmus 

Розділ І

Ми зупинимося всього на дві хвилини, вельмишановний добродію. – Здолавши з вами ці п’ять томів (сядьте, будь ласка, сер, на їх комплект – це краще, ніж нічого), ми тільки озирнемося на країну, яку ми пройшли. –
– Які це були нетрі! І яке щастя, що ми з вами не заблукали й не були розтерзані дикими звірами.
Чи думали ви, сер, що цілий світ може вмістити таку безліч ослів? – Як вони розглядали й оглядали нас, коли ми переходили струмок у глибині цієї долини! – Коли ж ми підійнялися геть на той пагорб і сховалися з очей, – боже ти мій, що за ревище здійняли вони всі разом!
– Послухай, пастуше, хто хазяїн усіх цих ослів?
– Та допоможе їм небо! – Як, їх ніколи не чистять? – Ніколи не заганяють на зиму? – Так ревіть – ревіть – ревіть! Ревіть на здоров’я, – світ перед вами у великому боргу; – ще голосніше – це нічого; – правда ж, із вами погано обходяться. – Коли б я був ослом, урочисто оголошую, я б із ранку до вечора ревів соль‑ре‑до в ключі соль.

Розділ ІІ

Коли білий ведмідь відтанцював назад і вперед з півдюжини сторінок, батько закрив книгу серйозно – і з переможним виглядом знову вручив її Тріму, подавши знак віднести її на колишнє місце.
– Трістрам, – сказав він, – провідмінює в мене таким же зразком, назад і вперед, усі дієслова, які є в словнику; – всяке дієслово, ви бачите, Йорику, перетворюється цим способом на положення і припущення, всяке положення і припущення є джерелом цілої низки речень – і всяке речення має свої наслідки і висновки, кожне з яких, у свою чергу, виводить розум на нові шляхи досліджень і сумнівів. – Неймовірна у цього механізму, – додав батько, – сила розвертати голову дитини. – Цілком достатня, брате Шенді, – вигукнув дядько Тобі, – щоб рознести її на тисячу шматків.
– Я вважаю, – сказав із усмішкою Йорик, – що саме завдяки такому методу – (нехай логіки говорять що завгодно, але це не можна задовільно пояснити одним лише застосуванням десяти предикаментів) – знаменитий Вінченцо Квіріно, разом із багатьма іншими дивовижними досягненнями свого дитячого віку, про які так доповідно розповів світу кардинал Бембо, здатний був розклеїти в громадських школах Риму, всього восьми років від народження, не менше чотирьох тисяч п’ятисот шістдесяти різних тез із найтуманніших питань найтуманнішого богослов’я – (а також захистити їх і обстояти, осоромивши та привівши до мовчання своїх супротивників). – Ну що це, – вигукнув батько, – в порівнянні з подвигами Альфонса Тостадо, який, кажуть, ледве чи на руках у своєї годувальниці осягнув усі науки і вільні мистецтва, не навчений жодному з них. – А що сказати нам про великого Пейрескія? – Це той самий, – вигукнув дядько Тобі, – про якого я одного разу говорив вам, брате Шенді, – той, що пройшов пішки п’ятсот миль, рахуючи від Парижа до Шевенінга і від Шевенінга до Парижа, тільки для того, щоб побачити вітрильний віз Стевіна. – Істинно великий був чоловік, – підсумував дядько Тобі (маючи на увазі Стевіна). – Так, – істинно великий, брате Тобі, – сказав батько (маючи на увазі Пейрескія), він так швидко помножив свої думки і надбав таку приголомшливу кількість знань, що коли вірити одному анекдоту про нього, який ми не можемо відкинути, не похитнувши свідчення всіх анекдотів узагалі, – його батько вже в семирічному віці доручив цілком його турботам виховання свого молодшого сина, хлопчика п’яти років, – разом із одноосібним веденням усіх його власних справ. – А скажіть, цей батько був таким же розумником, як і його син? – запитав дядько Тобі. – Я схильний думати, що ні, – сказав Йорик. – Але що все це, – вів далі батько – (у якомусь захопленому пориві), – що все це в порівнянні з вражаючими речами, виконаними в дитячому віці Гроцієм, Скіоппієм, Гейнзієм, Поліціаном, Паскалем, Йосифом Скалігером, Фердинандом Кордовським та іншими. – Одні з них перевершили свої субстанціональні форми вже в дев’ятирічному віці, та навіть раніше, і продовжували вести міркування без них, – інші покінчили в сім років зі своїми класиками – і писали трагедії у вісім; – Фердинанд Кордовський у дев’ять років був таким мудрецем, – що вважався одержимим дияволом; – він подав у Венеції стільки доказів своїх великих знань і здібностей, що ченці уявили його не більш і не менш як антихристом. – Інші опанували в десять років чотирнадцять мов, – в одинадцять закінчили курс риторики, поезії, логіки та етики, – у дванадцять випустили у світ свої коментарі до Сервія і Марціана Капелли, – а в тринадцять здобули ступінь докторів філософії, права та богослов’я. – Але ви забуваєте великого Ліпсія, – сказав Йорик, – що створив одну річ у самісінький день свого народження. – Її б потрібно було знищити, – сказав дядько Тобі, не додавши більше ні слова.

Розділ ІІІ

Коли припарка була готова, в душі Сузанни недоречно піднявся сумнів, чи пристойно їй тримати свічку в той час, як Слоп ставитиме цю припарку; Слоп не схильний був лікувати Сузаннину педантичність заспокійливими засобами, – внаслідок чого між ними сталася сварка.
– О‑го‑го, – сказав Слоп, безцеремонно роздивляючись обличчя Сузанни, коли вона відмовила йому в цій послузі, – та я, либонь, вас знаю, мадам. – Ви мене знаєте, сер? – гидливо вигукнула Сузанна, підвівши голову – жест, яким вона явно мітила не в професію лікаря, а в нього самого. – Ви мене знаєте? – повторила свій вигук Сузанна. – Лікар Слоп в ту ж хвилину схопив себе за ніс великим і вказівним пальцями; – Сузанна ледве в змозі була стримати своє обурення. – Неправда, – сказала вона. – Годі, годі, пані скромнице, – сказав Слоп, надзвичайно задоволений успіхом свого останнього випаду, – якщо ви не бажаєте тримати свічку з розплющеними очима, – так можете тримати її примружившись. – Це одна з ваших папістських штучок, – вигукнула Сузанна. – Ліпше хоч така сорочка, – сказав, підморгнувши, Слоп, – аніж зовсім без сорочки, красуне. – Я вас зневажаю, – сказала Сузанна, спускаючи рукав своєї сорочки нижче за лікоть.
Навряд чи можна уявити, щоб двоє людей допомагали одне одному в хірургічній операції з більш жовчною люб’язністю.
Слоп схопив припарку, – Сузанна схопила свічку. – Трішки ближче сюди, – сказав Слоп. Сузанна, дивлячись в один бік і світячи в інший, в одну мить підпалила Слопову перуку; скошлана, та ще й засмальцьована, вона згоріла ще раніше, ніж як слід загорілася. – Безсоромна хвойда, – вигукнув Слоп, – (бо що таке гнів, як не дикий звір) – безсоромна хвойда, – закричав Слоп, випроставшись із припаркою в руці. – Від мене ні в кого ще ніс не провалився, – сказала Сузанна, – ви не маєте права так говорити. – Не маю права, – вигукнув Слоп, шпурнувши їй в обличчя припарку. – Так, не маєте, – вигукнула Сузанна, відплативши за комплімент тим, що залишалося в тазу.

Розділ ІV

Виклавши зустрічні звинувачення один проти одного у вітальні, лікар Слоп і Сузанна рушили на кухню готувати для мене, замість невдалої припарки, теплу ванну; – доки вони цим займалися, батько вирішив справу так, як ви зараз прочитаєте.

Розділ V

– Ви бачите, що вже давно пора, – сказав батько, – звертаючись однаково до дядька Тобі й до Йорика, – взяти цього молодика з рук жінок і доручити гувернерові. Марк Аврелій запросив одразу чотирнадцятьох гувернерів для нагляду за вихованням свого сина Коммода, а через шість тижнів п’ятьох розрахував. – Я прекрасно знаю, – вів далі батько, – що мати Коммода була закохана в гладіатора, коли завагітніла, чим і пояснюються численні злочини Коммода, коли він став імператором; – а все‑таки я тієї думки, що ті п’ятеро, відпущені Марком, завдали характеру Коммода за короткий час, коли вони при нім перебували, більше шкоди, ніж інші дев’ять у змозі були виправити за все своє життя.
– Я розглядаю людину, приставлену до мого сина, як дзеркало, в якому йому належить бачити себе з ранку до вечора і з яким йому доведеться погодити вирази свого обличчя, свої манери і, можливо, навіть найпотаємніші почуття свого серця, – я б хотів тому, Йорику, щоб воно було якнайкраще відшліфоване й підходило для того, щоб у нього дивився мій син. – «Це цілком розумно», – подумки зазначив дядько Тобі.
– Існують, – вів далі батько, – такі вирази обличчя та руху тіла, хоч що б людина робила і хоч що б вона говорила, за якими можна легко дійти висновку про її внутрішні якості; і я ніскільки не дивуюся з того, що Григорій Назіанзин, спостерігаючи поривчасті й незграбні рухи Юліана, передбачив, що він одного дня стане відступником, – чи тому, що святий Амвросій спровадив свого писаря внаслідок непристойного руху його голови, що хиталася назад і вперед, немов ціп, – чи тому, що Демокрит одразу впізнав у Протагорі вченого, коли побачив, як той, зв’язуючи оберемок хмизу, засовує дрібне суччя всередину. – Є тисяча непомітних отворів, – вів далі батько, – що дозволяють гострозорому оку відразу проникнути в людську душу; і я стверджую, – додав він, – що варто тільки розумній людині покласти капелюх, увійшовши до кімнати, – або взяти його, йдучи, – і він неодмінно виявить себе чим‑небудь таким, що його видасть.
– Із цих причин, – вів далі батько, – гувернер, на якому я зупиню свій вибір, не має ні шепелявити, ні косити, ні моргати очима, ні занадто голосно говорити, він не повинен дивитися звіром або дурнем; – він не має кусати собі губи, або скрипіти зубами, або гугнявити, або колупати в носі, або сякатися пальцями. –
– Він не має ходити швидко – або повільно, не має сидіти, схрестивши руки, – тому що це лінощі, – не має їх опускати, – тому що це дурість, – не має засовувати їх у кишені, – тому що це безглуздо. –
– Він не має ні бити, ні щипати, ні лоскотати, – не має гризти або стригти собі нігті, не має харкати, плювати, сопіти, не має барабанити ногами або пальцями в товаристві, – не має також (згідно з Еразмом) ні з ким розмовляти, коли мочиться, – або показувати пальцем на падло та на лайно. – «Ну, це все нісенітниця», – подумки зазначив дядько Тобі.
– Я хочу, – вів далі батько, – щоб він був людиною веселою, що любить пожартувати, життєрадісною, але в той же час розсудливою, уважною до своєї справи, пильною, далекоглядною, проникливою, меткою, швидкою в рішенні сумнівів і умоглядних питань, – він має бути мудрим, розсудливим і освіченим. – А чому ж не скромним і помірним, лагідним і добрим? – сказав Йорик. – А чому ж, – вигукнув дядько Тобі, – не прямим і великодушним, щедрим і хоробрим? – Абсолютно з тобою згоден, дорогий Тобі, – відповів батько, встаючи і потискуючи дядькові руку. – У такому разі, брате Шенді, – сказав дядько Тобі, теж встаючи і відкладаючи трубку, щоб потиснути батькові другу руку, – уклінно прошу дозволу рекомендувати вам сина бідного Лефевра. – При цій пропозиції сльоза радості найчистішої води заіскрилася в оці дядька Тобі – й інша, абсолютно така ж, в оці капрала; – ви побачите чому, коли прочитаєте історію Лефевра. – Яку ж я зробив дурість! Не можу згадати (як, ймовірно, і ви), не довідавшись у потрібному місці, що саме мені перешкодило дозволити капралові розповісти її на свій лад; – проте випадок упущено, – тепер мені доводиться викласти її по‑своєму.

Розділ VІ

Історія Лефевра

Одного разу, влітку того року, коли союзники взяли Дендермонд, тобто років за сім до переїзду батька в село, – і через майже стільки ж років після того, як дядько Тобі з Трімом потайки втекли з міського будинку мого батька в Лондоні, щоб почати одну з чудових облог одного з чудових укріплених міст Європи, – дядько Тобі одного разу вечеряв, а Трім сидів за ним біля невеликого буфета, – говорю: сидів, – бо до уваги до понівеченого коліна капрала (яке час від часу в нього сильно боліло) – дядько Тобі, коли обідав або вечеряв сам, ні за що не дозволяв Тріму стояти; – проте повага бідолашного капрала до свого пана була така велика, що, за допомогою хорошої артилерії, дядькові Тобі коштувало б менше зусиль узяти Дендермонд, аніж домогтися від свого слуги покори в цьому пункті; часто‑густо, коли дядько Тобі оглядався, припускаючи, що нога капрала відпочиває, він виявляв бідолаху стоячим позаду в найшанобливішій позі; це породило між ними за двадцять п’ять років більше маленьких сутичок, аніж усі інші приводи, разом узяті. – Але мова ж не про це, – навіщо я відхилився вбік? – Запитайте перо моє, – воно мною керує, – а не я ним.
Одного разу дядько Тобі сидів таким чином за вечерею, як раптом у кімнату ввійшов із порожньою фляжкою в руці хазяїн сільського готелю попросити склянку‑другу канарського вина. – Для одного бідолашного джентльмена – офіцера, так я думаю, – сказав хазяїн, – він у мене занедужав чотири дні тому й відтоді жодного разу не підводив голови і не висловлював бажання покуштувати чого‑небудь, до самої цієї хвилини, коли йому захотілося склянку канарського і скибочку підсмаженого хліба. – Я гадаю, сказав він, віднявши руку від лоба, – це мене підкріпить. –
– Якби мені ніде було випросити, позичити або купити вина, – додав хазяїн, – я б, здається, вкрав його для бідолашного джентльмена, так йому погано. – Але, Бог дасть, він іще видужає, – вів далі він, – усі ми турбуємося про його здоров’я.
– Ти добра душа, ручаюся в цьому, – закричав дядько Тобі. – Випий сам за здоров’я бідолашного джентльмена скляночку канарського, – та віднеси йому кілька пляшок із поклоном від мене й передай, нехай п’є на здоров’я, а я пришлю ще дюжину, якщо це вино піде йому на користь.
– Хоч я щиро вважаю його, Тріме, людиною дуже жалісливою, – сказав дядько Тобі, коли хазяїн готелю зачинив за собою двері, – проте я не можу не бути високої думки також і про його гостя; у нім напевно є щось непересічне, якщо в такий короткий термін він завоював прихильність свого хазяїна. – Й усіх його домочадців, – додав капрал, – тому що всі вони турбуються про його здоров’я. – Рушай, наздожени його, Тріме, – сказав дядько Тобі, – і запитай, чи не знає він, як звуть цього джентльмена.
– Признатися, я забув, – сказав хазяїн готелю, що повернувся з капралом, – але я можу ще раз запитати у його сина. – Так із ним іще й син? – сказав дядько Тобі. – Хлопчик, років одинадцяти‑дванадцяти, – сказав хазяїн, – але бідолаха майже так само не торкався до їжі, як і його батько; він тільки й робить, що плаче та журиться день і ніч. – Вже дві доби він не відходить од ліжка хворого.
Дядько Тобі поклав ніж і виделку та відсунув од себе тарілку, коли все це почув, а Трім, не чекаючи наказу, мовчки вийшов і через кілька хвилин приніс люльку та тютюн.
– Постій трохи, не йди, – сказав дядько Тобі. ‑
– Тріме, – сказав дядько Тобі, коли закурив люльку та разів дванадцять із неї затягнувся. – Трім підійшов ближче і з поклоном став перед своїм паном; – дядько Тобі продовжував палити, не сказавши більше нічого. – Капрале, – сказав дядько Тобі, – капрал вклонився. – Дядько Тобі далі мовчав і докурив свою люльку.
– Тріме, – сказав дядько Тобі, – у мене в голові склався план – вечір сьогодні непогідний, так я хочу закутатися тепліше в мій рокелор і відвідати цього бідолашного джентльмена. – Рокелор вашої милості, – заперечив капрал, – жодного разу не був надіваний із тієї ночі, коли ваша милість були поранені, несучи зі мною варту у траншеях перед воротами Святого Миколая, – а крім того, сьогодні так холодно і такий дощ, що, з рокелором і з цією погодою, вашій милості недовго на смерть простудитись і знову нажити собі болю в паху. – Боюся, що так, – відповів дядько Тобі, – але я не можу заспокоїтися, Тріме, після того, що тут розповів хазяїн готелю. – Якщо вже я про стільки дізнався, – додав дядько Тобі, – так хотів би знати все до кінця. – Як нам це влаштувати? – Доручіть справу мені, ваша милість, – сказав капрал; – я візьму капелюх і палицю, розвідаю все на місці й поступлю відповідно, а за годину детально про все рапортую вашій милості. – Ну, йди, Тріме, – сказав дядько Тобі, – і ось тобі шилінг, випий із його слугою. – Я все від нього вивідаю, – сказав капрал, зачиняючи двері.
Дядько Тобі набив собі другу люльку і якби думки його не відволікались іноді на обговорення питання, чи потрібно вивести куртину перед теналлю  по прямій лінії або краще по зігнутій, – то можна було б сказати, що під час куріння він ні про що інше не думав, окрім як про бідолашного Лефевра та його сина.

Розділ VІІ

Продовження історії Лефевра

Тільки коли дядько Тобі витрусив попіл із третьої люльки, капрал Трім повернувся додому й рапортував йому таке.
– Спочатку я зневірився, – сказав капрал, – доставити вашій милості які‑небудь відомості про бідолашного хворого лейтенанта. – Так він дійсно служить в армії? – запитав дядько Тобі. – Так, – відповів капрал. – А в якому полку? – запитав дядько Тобі. – Я розповім вашій милості все по порядку, – відповів капрал, – як сам дізнався. – Тоді я, Тріме, наб’ю собі нову люльку, – сказав дядько Тобі, – і вже тебе не перебиватиму, поки ти не закінчиш; усідайся зручніше, Тріме, онде біля віконця, й розповідай усе спочатку. – Капрал відважив свій звичний уклін, що зазвичай говорив так ясно, як тільки міг сказати уклін: «Ваша милість дуже добрі до мене». – Після цього він сів, куди йому було звелено, і знову почав свою розповідь дядькові Тобі майже в тих же самих словах.
– Спочатку я було зневірився, – сказав капрал, – доставити вашій милості які‑небудь відомості про лейтенанта і про його сина, тому що коли я запитав, де його слуга, від якого я б, напевно, довідався про все, про що зручно було запитати… – Це справедлива обмовка, Тріме, – зауважив дядько Тобі. – Мені відповіли, з дозволу вашої милості, що з ним немає слуги, – що він приїхав у готель на найманих конях, яких наступного ж ранку відпустив, відчувши, що не в змозі рухатися далі (щоб приєднатися до свого полку, я так гадаю). – Якщо я видужаю, мій друже, – сказав він, передаючи синові гаманець із дорученням заплатити візникові, – ми наймемо коней звідси. – Але, на жаль, бідолашний джентльмен ніколи звідси не поїде, – сказала мені хазяйка, – тому що я всю ніч чула годинник смерті, – а коли він помре, хлопчик, син його, теж помре: такий він убитий горем.
– Я слухав цю розповідь, – вів далі капрал, – а в цей час хлопчик прийшов у кухню замовити скибочку хліба, про яку говорив хазяїн. – Тільки я хочу сам її приготувати для батька, – сказав хлопчик. – Дозвольте мені позбавити вас цієї праці, юначе, – сказав я, взявши виделку та запропонувавши йому мій стілець біля вогню на той час, що я підсмажуватиму його скибочку. – Я гадаю, сер, – із великою скромністю сказав він, – що я зумію йому краще догодити.
– Я впевнений, – сказав я, – що його милості ця скибочка не здасться гіршою, якщо її підсмажить старий солдат. – Хлопчик схопив мене за руку й розридався. – Бідолаха, – сказав дядько Тобі, – він виріс в армії, й ім’я солдата, Тріме, прозвучало в його вухах як ім’я друга. – Шкода, що його немає тут.
– Під час найтриваліших переходів, – сказав капрал, – мені ніколи так сильно не хотілось обідати, як захотілося заплакати з ним разом. Що б це могло зі мною бути, з дозволу вашої милості? – Нічого, Тріме, – сказав дядько Тобі, сякаючись, – просто ти добрий хлопчина.
– Віддаючи йому підсмажену скибочку хліба, – вів далі капрал, – я вважав за потрібне сказати, що я слуга капітана Шенді та що ваша милість (хоч ви йому й чужий) дуже турбується про здоров’я його батька, – і що все, що є у вашому будинку або в льосі, – (– Ти міг би додати – і в гаманці моєму, – сказав дядько Тобі) – все це до його послуг від щирого серця. – Він низько вклонився (вашій милості, звичайно), нічого не відповів, – тому що серце його було переповнене, – і пішов нагору з підсмаженою скибочкою хліба. – Ручаюся вам, мій дорогий, – сказав я, коли він відчинив двері з кухні, – ваш татусь видужає. – Священик, помічник містера Йорика, курив люльку біля кухонного вогню, – але жодним словом, ні добрим, ні поганим, не втішив хлопчика. – На мою думку, це недобре, – додав капрал. – Я теж так думаю, – сказав дядько Тобі.
– Випивши склянку канарського та з’ївши скибочку хліба, лейтенант відчув себе трохи бадьоріше і послав у кухню сказати мені, що він радий буде, якщо хвилин через десять я до нього піднімусь. – Я вважаю, – сказав хазяїн, – він хоче помолитися, – тому що на стільці біля його ліжка лежала книга, і коли я зачиняв двері, то бачив, як його син узяв подушечку. –
– А я думав, – сказав священик, – що ви, панове військові, містере Тріме, ніколи не молитеся. – Минулого вечора я чула, як цей бідолашний джентльмен молився, і дуже гаряче, – сказала хазяйка, – власними вухами чула, а то б не повірила. – Солдат, з дозволу вашої превелебності, – сказав я, – молиться (за власним почином) так само часто, як і священик, – і коли він б’ється за свого короля та за своє життя, а також за честь свою, у нього є більше причин помолитися, ніж у кого‑небудь на світі. – Ти це добре сказав, Тріме, – мовив дядько Тобі. – Але коли солдат, – сказав я, – з дозволу вашої превелебності, простояв дванадцять годин підряд у траншеях, по коліна в холодній воді, – або промучився, – сказав я, – декілька місяців уряд у довгих і небезпечних переходах, – зазнаючи випадкових нападів із тилу сьогодні – і сам нападаючи на інших завтра; – якого відряджають туди – направляють контрнаказом сюди; – провівши одну ніч безперервно під рушницею, – а другу – піднятий у самій сорочці раптовою тривогою; – який змерз до кісток, – не маючи, можливо, соломи у своєму наметі, щоб стати навколішки, – солдат мимоволі молиться, як і коли випаде. – Я вважаю, – сказав я, – тому що скривджений був за честь армії, – додав капрал, – я вважаю, з дозволу вашої превелебності, – сказав я, – що коли солдат знаходить час для молитви, – він молиться так само старанно, як і піп, – хоча і без всяких його кривлянь і лицемірства. – Ти цього не мусив говорити, Тріме, – сказав дядько Тобі, – бо тільки одному Богові відомо, хто лицемір і хто не лицемір: – у день великого генерального огляду всіх нас, капрале, на Страшному суді (й не раніше того) видно буде, хто виконував свій обов’язок на цьому світі й хто не виконував; і ми отримаємо підвищення, Тріме, по заслузі. – Я сподіваюся, отримаємо, – сказав Трім. – Так обіцяно у Священному Писанні, – сказав дядько Тобі, – ось завтра я тобі покажу. – А доти, Тріме, сподіватимемося на добрість і справедливість Вседержителя, на те, що якщо ми виконували свій борг на цьому світі, – у нас не запитають, в червоному чи в чорному каптані ми його виконували. – Сподіваюся, що не запитають, – сказав капрал. – Одначе ж розповідай далі, Тріме, – сказав дядько Тобі.
– Коли я зійшов нагору, – вів далі капрал, – у кімнату лейтенанта, що я зробив не раніше, як після закінчення десяти хвилин, – він лежав у ліжку, спершись ліктем на подушку і підперши голову рукою, а біля нього видно було чисту білу батистову хустку. – Хлопчик якраз нагнувся, щоб підняти з підлоги подушечку, на якій він, я так думаю, стояв навколішки, – книга лежала на ліжку, – і коли він випростався, тримаючи в одній руці подушечку, то другою рукою взяв книгу, щоб і її прибрати одночасно. – Залиш її тут, мій друже, – сказав лейтенант.
– Він заговорив зі мною, тільки коли я підійшов до самого ліжка. – Якщо ви слуга капітана Шенді, – сказав він, – так подякуйте, будь ласка, вашому панові від мене й від мого хлопчика за його доброту й увагу до мене. – Якщо він служив у полку Лівна… – мовив лейтенант. – Я сказав йому, що ваша милість, точно, служили в цьому полку. – Так я, – сказав він, – здійснив із ним три кампанії у Фландрії та пам’ятаю його – але я не мав честь бути з ним знайомим, і дуже можливо, що він мене не знає. – Все‑таки передайте йому, що нещасний, якого він так ушанував своєю добротою, це – такий собі Лефевр, лейтенант полку Енгеса, – втім, він мене не знає, – повторив він задумливо. – Або знає, мабуть, тільки мою історію, – додав він. – Послухайте, скажіть капітанові, що я той самий прапорщик, дружина якого так жахливо загинула під Бредою від рушничного пострілу, спочиваючи в моїх обіймах у мене в наметі. – Я дуже добре пам’ятаю цю нещасну історію, з дозволу вашої милості, – сказав я. – Справді? – запитав він, витираючи очі хусткою, – як же мені її тоді не пам’ятати? – Сказавши це, він дістав із‑за пазухи обручку, що як видно висіла у нього на шиї на чорній стрічці, і двічі її поцілував. – Підійди сюди, Біллі, – сказав він. – Хлопчик підбіг до ліжка – і, впавши на коліна, взяв обручку й теж її поцілував – потім поцілував батька, сів на ліжко і заплакав.
– Який жаль, – сказав дядько Тобі з глибоким зітханням, – який жаль, Тріме, що я не заснув.
– Ваша милість, – відповів капрал, – занадто засмучені; – дозвольте налити вашій милості скляночку канарського до люльки. – Налий, Тріме, – сказав дядько Тобі.
– Я пам’ятаю, – сказав дядько Тобі, знову зітхнувши, – добре пам’ятаю цю історію прапорщика та його дружини, й особливо врізалася мені в пам’ять одна опущена ним із скромності обставина: – та, що і його і її з якоїсь причини (забув з якої) всі в нашому полку дуже жаліли; – проте кінчай твою повість. – Вона вже закінчена, – сказав капрал, – тому що я не міг довше залишатись – і побажав його милості доброї ночі; молодий Лефевр підвівся з ліжка і провів мене до кінця сходів; і коли ми спускалися, сказав мені, що вони прибули з Ірландії та їдуть до свого полку у Фландрію. – Але, на жаль, – сказав капрал, – лейтенант уже завершив свій земний шлях, – Так що ж тоді станеться з його бідолашним хлопчиком? – вигукнув дядько Тобі.

Розділ VІІІ

Продовження історії Лефевра

До великої честі дядька Тобі слід сказати, – втім, тільки для тих, які, заплутавшись між потягом серця і вимогою закону, ніяк не можуть вирішити, в який бік їм повернути, – що, хоча дядько Тобі був на той час увесь поглинений веденням облоги Дендермонда паралельно з союзниками, які завдяки нестримності своїх дій ледве давали йому час пообідати, – він усе ж таки залишив Дендермонд, де встиг уже закріпитися на контрескарп і, – і спрямував усі свої думки на тяжке становище постояльців сільського готелю; розпорядившись зачинити на засув садову хвіртку і таким чином перетворивши, можна сказати, облогу Дендермонда на блокаду, – він кинув Дендермонд напризволяще – французький король міг його виручити, міг не виручити, як французький король захоче; – дядько Тобі заклопотаний був тільки тим, як йому самому виручити бідного лейтенанта і його сина.
– Той, що простирає свою добрість на всіх знедолених, винагородить тебе за це.
– Ти, одначе, не зробив усього, що потрібно було, – сказав дядько Тобі капралові, коли той укладав його в ліжко, – і я тобі скажу, в чому твої упущення, Тріме. – Першим ділом, коли ти запропонував мої послуги Лефевру, – адже хвороба і дорога речі дорогі, а ти знаєш, що він усього лише бідний лейтенант, якому доводиться жити, та ще разом із сином, на свою платню, – ти б мав запропонувати йому також і гаманець мій, з якого, ти ж це знаєш, Тріме, він може брати, скільки йому треба, так само, як і я сам. – Вашій милості відомо, – сказав Трім, – що у мене не було на те ніяких розпоряджень. – Твоя правда, – сказав дядько Тобі, – ти вчинив дуже добре, Тріме, як солдат, – але як людина, зрозуміло, дуже погано.
– По‑друге, – правда, і тут у тебе те ж вибачення, – вів далі дядько Тобі, – коли ти йому запропонував усе, що є у мене в домі, – ти б мав запропонувати йому також і дім мій: – хворий побратим по зброї має право на найкращу квартиру, Тріме; і якби він був із нами, – ми б могли доглядати за ним. – Ти ж великий майстер ходити за хворими, Тріме, – і, приєднавши до твоїх турбот іще турботи старої та його сина, та мої, ми б ураз повернули йому сили й поставили його на ноги. –
– Через два‑три тижні, – додав дядько Тобі, всміхаючись, – він би вже марширував. – Ніколи більше не буде він марширувати на цьому світі, з дозволу вашої милості, – сказав капрал. – Ні, буде, – сказав дядько Тобі, встаючи з ліжка, хоча одна нога його була вже роззута. – З дозволу вашої милості, – сказав капрал, – ніколи більше не буде він марширувати, хіба тільки в могилу. – Ні, буде, – вигукнув дядько Тобі і почав марширувати озутою ногою, правда, ні на дюйм не посунувшись уперед, – він почне марширувати до свого полку. – У нього не вистачить сили, – сказав капрал. – Його підтримають, – сказав дядько Тобі. – Все‑таки врешті‑решт він звалиться, – сказав капрал, – а що тоді буде з його сином? – Він не звалиться, – сказав дядько Тобі з непохитною впевненістю. – Ех, хоч що б ми для нього робили, – сказав Трім, обстоюючи свої позиції, – бідолаха все‑таки помре. – Він не помре, хай йому біс, – вигукнув дядько Тобі.
Дух‑обвинувач, який полетів із цією лайкою в небесну канцелярію, почервонів, його віддаючи, – а ангел‑реєстратор, записавши його, зронив на нього сльозу і змив назавжди.

Розділ ІX

Дядько Тобі підійшов до свого бюро – поклав у кишеню штанів гаманець і, наказавши капралові сходити рано‑вранці за лікарем, – уклався в ліжко й заснув.

Розділ X

Закінчення історії Лефевра

Наступного ранку сонце ясно світило у вічі всіх жителів села, окрім Лефевра і його засмученого сина; рука смерті важко придавила його повіки – і колесо над колодязем уже ледве оберталося навкруг кола свого – коли дядько Тобі, що встав на годину раніше, ніж зазвичай, увійшов до кімнати лейтенанта і, без жодної передмови або вибачення, сів на стілець біля його ліжка; не рахуючись ні з якими правилами та звичаями, він відкрив запону, як це зробив би давній друг і побратим по зброї, та запитав хворого, як він почувається, – як спочивав уночі, – на що може поскаржитися, – де у нього болить – і що можна зробити, щоб йому допомогти; – після чого, не давши лейтенантові часу відповісти на жодне із поставлених питань, виклав свій маленький план по відношенню до нього, складений напередодні ввечері у співпраці з капралом. –
– Ви прямо звідси підете до мене, Лефевре, – сказав дядько Тобі, – в мій будинок, – і ми пошлемо за лікарем, аби він вас оглянув, – ми запросимо також аптекаря, – і капрал ходитиме за вами, – а я буду вашим слугою, Лефевре.
У дядькові Тобі була прямота, – не результат вільного поводження, а його причина, – яка дозволяла вам одразу проникнути в його душу і показувала вам його природну доброту; з цим з’єднувалося в обличчі його, в голосі і в манерах щось таке, що незмінно вабило нещасних підійти до нього й шукати у нього захисту; ось чому, не закінчив іще дядько Тобі і половини своїх люб’язних пропозицій батькові, а син уже непомітно пригорнувся до його колін, схопив за закоти каптана й тягнув його до себе. – Кров і життєві духи Лефевра, що починали в нім холодіти, і сповільнюватись, і відступати до останнього свого оплоту, серця, – очуняли й рушили назад, з примерклих очей його на мить спала пелена, – з благанням подивився він дядькові Тобі в обличчя, – потім кинув погляд на сина, і ця єднальна нитка, хоч і тонка, – ніколи відтоді не обривалася.
Але сили життя швидко відринули – очі Лефевра знову заволоклися пеленою – пульс зробився нерівним – припинився – пішов – забився – знову припинився – рушив – став. – Чи треба ще продовжувати? – Ні.

Розділ XІ

Я так рвусь повернутися до моєї власної історії, що залишок історії Лефевра, починаючи від цієї зміни в його долі й до тієї хвилини, як дядько Тобі запропонував його мені в наставники, в небагатьох словах доказаний у наступному розділі. – Усе, що необхідно додати до цього, зводиться до того, що дядько Тобі разом із молодим Лефевром, якого він тримав за руку, провів бідолашного лейтенанта, на чолі похоронної процесії, на кладовищі – що комендант Дендермонда віддав його останкам усі військові почесті – і що Йорик, аби не відставати, – віддав йому вищу почесть церковну – поховавши його біля вівтаря. – Здається навіть, він виголосив над ним надгробну проповідь. – Кажу: здається, – тому що Йорик мав звичку, як, зрештою, і більшість людей його професії, зазначати на першій сторінці кожної створеної ним проповіді, коли, де і з якого приводу її було виголошено; до цього він зазвичай додавав яке‑небудь коротеньке критичне зауваження відносно самої проповіді, рідко, втім, особливо для неї втішне, – наприклад: – Ця проповідь про Мойсеєві закони – мені зовсім не подобається. – Хоч я вклав у неї, не можна не признатися, купу вченого мотлоху, – але все це дуже заїжджене та збите найубогішим чином. – Робота вкрай легковага; що було у мене в голові, коли я її вигадував?
– Достоїнство цього тексту в тому, що він підійде до будь‑якої проповіді, а достоїнство проповіді в тому, що вона підійде до  будь‑якого тексту.
– За цю проповідь мене буде повішено, – тому, що вкрав велику її частину. Лікар Пейдагун мене викрив. Ніхто не зловить злодія краще, ніж злодій.
На звороті півдюжини проповідей я знаходжу напис: так собі , й більше нічого, – а на двох: moderato; під тим і іншим (якщо судити з італійського словника Альтієрі, – але головним чином із зеленої мотузки, мабуть, висмикнутої з хлиста Йорика, якою він перев’язав в окрему пачку дві заповідані нам проповіді з позначкою moderato і півдюжини так собі ) він мав на увазі, можна сказати з певністю, майже одне і те ж.
Одне тільки важко поєднати з цією здогадкою, а саме: проповіді, помічені moderato, в п’ять разів кращі за проповіді, помічені так собі , – в них удесятеро більше знання людського серця, – в сімдесят разів більше дотепності й жвавості – та (щоб дотримати порядок у цьому наростанні похвал) – вони виявляють у тисячу разів більше таланту; – вони, на довершення всього, безмежно цікавіші тих, що пов’язані в одну пачку з ними; з цієї причини, якщо драматичні проповіді Йорика буде коли‑небудь опубліковано, то хоча я включу в їх зібрання тільки одну з числа так собі , проте без щонайменшого вагання наважуся надрукувати обидві moderato.
Що міг мати на увазі Йорик під словами lentamente, tenute, grave й іноді adagіo – стосовно богословських творів, коли характеризував ними деякі зі своїх проповідей, – я не беруся вгадати. – Ще більше спантеличений я, знаходячи на одній all’ottava alta, на звороті другої con strepіto, – на третій sіcіlіana, – на четвертій alla capella, – con l’arco на одній, – senza l’arco на іншій. – Знаю тільки, що це музичні терміни і що вони щось означають; а оскільки Йорик був людиною музичною, то я не сумніваюся, що, прикладені до названих творів, оригінальні ці метафори викликали в його свідомості дуже різні уявлення про внутрішній їх характер – незалежно від того, що б вони викликали у свідомості інших людей.
Серед цих проповідей є і та, що, не знаю чому, завела мене у справжній відступ, – надгробне слово на смерть бідного Лефевра, – виписана дуже ретельно, як видно, з чернетки. – Я тому про це згадую, що вона була, мабуть, улюбленим твором Йорика. – Вона присвячена тлінності й перев’язана навхрест тасьмою з грубої пряжі, а потім згорнута в рурку і засунута в піваркуш брудного синього паперу, який, мабуть, слугував обгорткою якого‑небудь щомісячного огляду, тому що й тепер іще бридко пахне кінськими ліками. – Чи були ці знаки приниження умисними, я дещо сумніваюся, – бо наприкінці проповіді (а не на початку її) – на відміну від свого поводження з іншими – Йорик написав –

БРАВО!

– Щоправда, не дуже зухвало, – тому що напис цей поміщено, принаймні, на два з половиною дюйми нижче за завершальний рядок проповіді, на самому краю сторінки, в правому її кутку, який, як відомо, ви звичайно закриваєте великим пальцем; крім того, треба визнати за нею справедливість, її виведено воронячим пером таким дрібним і тонким італійським почерком, що майже не привертає до себе уваги, чи лежить на ній ваш великий палець, чи ні, – так що спосіб її виконання вже наполовину її виправдовує; зроблена, до того ж, дуже блідим чорнилом, розбавленим настільки, що його майже непомітно, – вона більше схожа на rіtratto тіні марнославства, ніж самого марнославства, – вона здається швидше слабкою спробою швидкоплинного схвалення, що таємно ворухнулася в серці вигадника, ніж грубим його вираженням, безцеремонно нав’язаним публіці.
Незважаючи на всі ці пом’якшувальні обставини, я знаю, що, розголошуючи вчинок його, я надаю погану послугу репутації Йорика як людини скромної, – але у кожного є свої слабкості, – і провину Йорика сильно зменшує, майже зовсім знімаючи її, те, що через деякий час (як це видно з іншого кольору чорнила) згадане слово було перекреслене штрихом, що перетинає його навхрест, начебто він відмовився від своєї колишньої думки або присоромився її.
Короткі характеристики проповідей Йорика завжди написано, за цим єдиним винятком, на першому аркуші, який слугує їх обкладинкою, – зазвичай на його внутрішньому боці, зверненому до тексту; – проте наприкінці, там, де у розпорядженні автора залишалося п’ять або шість сторінок, а іноді навіть десятка два, на яких можна було розвернутися, – він пускався обхідними шляхами і, по правді кажучи, з набагато більшим піднесенням, – немов ловлячи випадок опростати собі руки для жвавіших випадів проти вади, ніж ті, що йому дозволяла тіснота церковної кафедри. Такі випади, при всій їх безладності й схожості з ударами, що наносяться в легкій гусарській сутичці, все‑таки є допоміжною силою доброчесності. – Чому ж тоді, скажіть мені, мінгере Вандере Блонедердондерг’юденстронке, не надрукувати їх разом з усіма іншими?

Розділ XІІ

Коли дядько Тобі обернув усе майно покійного на гроші та улагодив розрахунки між Лефевром і полковим агентом і між Лефевром і всім людським родом, – на руках у дядька Тобі залишився тільки старий полковий мундир та шпага; тому він майже без усяких перешкод уступив в управління спадком. Мундир дядько Тобі подарував капралові: – Носи його, Тріме, – сказав дядько Тобі, – доки триматиметься на плечах, на пам’ять про бідолашного лейтенанта. – А це, – сказав дядько Тобі, взявши шпагу й оголивши її, – а це, Лефевре, я прибережу для тебе, – це все багатство, – вів далі дядько Тобі, повісивши її на цвях і показуючи на неї, – це все багатство, дорогий Лефевре, яке Бог тобі залишив; але якщо він дав тобі серце, щоб пробити нею дорогу в житті, – і ти це зробиш, не поступившись своєю честю, – так з нас і досить.
Коли дядько Тобі заклав фундамент і навчив молодого Лефевра вписувати в коло правильний многокутник, він віддав його в громадську школу, де хлопчик і пробув, за винятком Трійці та Різдва, коли за ним пунктуально посилався капрал, – до весни сімнадцятого року. – Тут вісті про те, що імператор просунув в Угорщину армію проти турків, – запалили в грудях хлопця вогонь, він кинув без дозволу латинь і грецьку і, впавши на коліна перед дядьком Тобі, попросив у нього батьківську шпагу та дозволу піти пробувати щастя під проводом Євгенія. Двічі вигукнув дядько Тобі, забувши про свою рану: – Лефевре, я піду з тобою, і ти битимешся поряд зі мною. – І двічі підніс руку до хворого паху і опустив голову, з жалем і відчаєм. –
Дядько Тобі зняв шпагу з цвяха, на якому вона висіла неторкнута з самої смерті лейтенанта, і передав капралові, щоб той вичистив її до блиску; – потім, утримавши у себе Лефевра всього на два тижні, щоб його екіпірувати й домовитися про його проїзд у Ліворно, – він вручив йому шпагу. – Якщо ти будеш хоробрий, Лефевре, – сказав дядько Тобі, – вона тебе не зрадить – але щастя, – сказав він (подумавши трохи), – щастя змінити може. – І якщо це станеться, – додав дядько Тобі, обіймаючи його, – повертайся до мене, Лефевре, і ми прокладемо тобі інший шлях.
Жорстока образа не могла б пригнітити Лефевра більше, ніж батьківська ласка дядька Тобі; – він розлучився з дядьком Тобі, як кращий син із кращим батьком, – обоє облилися слізьми – і дядько Тобі, поцілувавши його востаннє, сунув йому в руку шістдесят гіней, зав’язаних у старому гаманці його батька, де лежала обручка його матері, – і прикликав на нього Боже благословення.

Розділ XІІІ

Лефевр прибув у імперську армію саме вчасно, щоб випробувати метал своєї шпаги при поразці турків під Белградом, але потім його почали переслідувати одна за одною незаслужені невдачі, що гналися за ним по п’ятах протягом чотирьох років підряд; він стійко переносив ці удари долі до останньої хвилини, поки хвороба не звалила його в Марселі, звідки він написав дядькові Тобі, що втратив час, службу, здоров’я, словом, усе, окрім шпаги, – і чекає першого корабля, щоб до нього повернутися.
Лист цей отримано було тижнів за шість до нещасного випадку з віконцем, так що Лефевра чекали з години на годину; він ні на хвилину не виходив із голови у дядька Тобі, коли батько описував йому і Йорику наставника, якого він хотів би для мене знайти; але оскільки дядько Тобі спочатку визнав дещо дивними досконалості, яких батько від нього вимагав, то остерігся назвати ім’я Лефевра, – доки характеристика ця, завдяки втручанню Йорика, не завершилася несподівано якостями лагідності, щедрості й доброти; тоді образ Лефевра та його інтереси з такою силою закарбувались у свідомості дядька Тобі, що він вмить піднявся з місця; поклавши на стіл люльку, щоб заволодіти обома руками мого батька, – Прошу дозволу, брате Шенді, – сказав дядько Тобі, – рекомендувати вам сина бідного Лефевра. – Будь ласка, візьміть його, – додав Йорик. – У нього добре серце, – сказав дядько Тобі. – І хоробре, з дозволу вашої милості, – сказав капрал.
– Кращі серця, Тріме, завжди найхоробріші, – заперечив дядько Тобі. – А перші боягузи в нашому полку, з дозволу вашої милості, були найбільшими негідниками. – Був у нас сержант Камбер і прапорщик…
– Ми поговоримо про них, – сказав батько, – іншим разом.

Розділ XІV

Яким би радісним і веселим був світ, з дозволу ваших милостей, коли б не цей безвихідний лабіринт боргів, турбот, бід, нужди, горя, невдоволення, смутку, великих виправ, шахрайства та брехні.
Лікар Слоп, справжній с – син, як назвав його за це батько, – щоб підняти собі ціну, ледве не вклав мене в труну – і наробив у десять тисяч разів більше галасу з приводу помилки Сузанни, ніж вона на це заслуговувала; отже не минуло й тижня, як уже всі в домі повторювали, що бідолашний хлопчик Шенді * * * * * * * * * * * * * начисто. – А Чутка, яка любить усе подвоювати, – ще через три дні присягалась і божилася, що бачила це на власні очі, – й усе товариство, як повелося, повірило її свідченням – «що віконце в дитячій не лише * * * * * * * * * * * але і * * * * * * * * * * * теж».
Якби товариство можна було переслідувати судом, як юридичну особу, – батько порушив би проти нього справу за цей наклеп і ґрунтовно його провчив би; але напасти із цього приводу на окремих осіб – які всі без винятку, кажучи про нещастя, найщирішим чином засмучувались, – означало жорстоко образити кращих своїх друзів. – А все‑таки терпіти цю чутку мовчки – було відкритим її визнанням, – принаймні, в думці однієї половини товариства; знову ж таки здійняти галас її спростуванням – означало так само міцно утвердити її в думці іншої половини товариства. –
– Чи потрапляв коли‑небудь бідолаха сільський джентльмен у таке скрутне становище? – сказав батько.
– Я б його показував публічно, – відповів дядько Тобі, – на ринковій площі.
– Це не справить ніякого враження, – сказав батько.

Розділ XV

– Нехай товариство говорить що хоче, – сказав батько, – а я надіну на нього штани.

Розділ XVІ

Є тисяча рішень, сер, у справах церковних і державних, так само як і з питань, мадам, більш приватного характеру, – які, хоча вони на вигляд видаються прийнятими і винесеними спішно, легковажно та необачно, були все ж таки (і якби ви або я могли проникнути в зал засідання або поміститися за завіскою, ми б в цьому переконалися) обдумані, зважені та взяті в тямки – обговорені – розібрані по кісточках – вивчені та досліджені зусібіч із такою холоднокровністю, що сама богиня холоднокровності (не беруся доводити її існування) не могла б побажати більшого або зробити краще.
До них належало й рішення мого батька одягнути мене в штани; хоча і прийняте раптом, – як би в припадку роздратування, наперекір усьому товариству, воно проте вже з місяць назад піддано було всебічному обговоренню між ним і матір’ю, з розбором усіх «за» і «проти», на двох особливих lіts de justіce, які батько тримав спеціально з цією метою. Природу цих ліжок правосуддя я роз’ясню в наступному розділі; а в розділі вісімнадцятому ви пройдете зі мною, мадам, за завіску, тільки для того, щоб послухати, яким чином батько з матір’ю обговорювали між собою питання про мої штани, – звідси ви без зусиль складете собі уявлення, як вони обговорювали всі питання меншої важливості.

Розділ XVІІ

У стародавніх готів, що спочатку мешкали (як стверджує вчений Клуверій) у місцевості між Віслою та Одером, а потім увібрали в себе герулів, ругіїв і деякі інші вандальські народи, – існував мудрий звичай обговорювати всяке важливе державне питання двічі: один раз у п’яному, а другий раз у тверезому вигляді. – В п’яному – щоб їх постанови були досить енергійними, – у тверезому – щоб вони не позбавлені були розсудливості.
Мій батько, що не пив нічого, крім води, – ввесь змарнів, сушачи собі голову, як би обернути цей звичай собі на користь, бо так чинив він з усім, що говорили або робили стародавні; тільки на сьомому році шлюбу, після тисячі безплідних експериментів і проб, натрапив він на засіб, який відповідав його намірам; – ось у чому він полягав: коли в нашій родині виникало яке‑небудь важке й важливе питання, рішення якого вимагало великої тверезості, а також великого натхнення, – він призначав і відводив першу недільну ніч місяця, а також безпосередньо попередню суботню ніч на його обговорення в ліжку з матір’ю. Завдяки цьому, сер, якщо ви візьмете в міркування * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *
Батько називав це жартома своїми ліжками правосуддя; – бо з двох таких обговорень, що відбувалися в двох різних душевних станах, зазвичай виходило деяке середнє рішення, що влучало в саму точку мудрості не гірше, ніж якби батько сто разів напився та протверезів.
Не приховуватиму, що цей образ дій так само добре підходить для літературних дискусій, як для військових або подружніх; але не кожен автор здатний наслідувати приклад готів чи вандалів, – а якщо і може, то не завжди це корисно для здоров’я; що ж до наслідування прикладу батька, – то, боюся, не завжди це спасенно.
Мій метод такий: –
У разі делікатних і дражливих обговорень – (а таких у моїй книзі, небу відомо, занадто навіть багато), – коли я бачу, що кроку мені не ступити, не наражаючись на небезпеку накликати на себе незадоволення або їх милостей або їх превелебностей, – я пишу одну половину на ситий шлунок, – а іншу натщесерце, – або пишу все цілком на ситий шлунок, – а виправляю натщесерце, – або пишу натщесерце, – а виправляю на ситий шлунок, – адже все це зводиться до одного і того ж. – Таким чином, менше ухиляючись від способу дій мого батька, ніж він ухилявся від способу дій готів, – я почуваюся врівень з ним на його першому ліжку правосуддя – й анітрохи йому не поступаючись на другому. – Ці різні й майже несумісні дії однаково виникають із мудрого та дивного механізму природи, – за який – честь їй і слава. – Усе, що ми можемо робити, це обертати і скеровувати машину до вдосконалення та кращої фабрикації наук і мистецтв. –
І ось, коли я пишу на ситий шлунок, – я пишу так, як ніби мені до кінця життя не доведеться більше писати натщесерце; – іншими словами, я пишу, ні про що на світі не піклуючись і нікого на світі не страшачись. – Я не рахую своїх шрамів, – і уява моє не забирається в темні підворіття та глухі закутки, запобігаючи ударам, які загрожують посипатися на мене. – Словом, перо моє рухається, як йому заманеться, і я пишу від повноти серця в такій же мірі, як і від повноти шлунка. –
Але коли, з дозволу ваших милостей, я вигадую натщесерце, це зовсім інша історія. – Тоді я виявляю товариству всіляку увагу й усіляку повагу – і (поки це триває) буваю озброєний не гірше за будь‑кого з вас тією доброчесністю другого сорту, яку називають обачністю. – Таким чином, між постом і об’їданням я легковажно пишу нешкідливу, нетямущу, веселу шендіанську книгу, яка буде благотворна для ваших сердець. –
– І для ваших голів також – аби ви її зрозуміли.

Розділ XVІІІ

– Пора б нам подумати, – сказав батько, напівобернувшись у ліжку і присунувши свою подушку дещо ближче до подушки матері, щоб відкрити дебати, – пора б нам подумати, місіс Шенді, як би одягнути нашого хлопчика в штани. –
– Звичайно, пора, – сказала мати. – Ми ганебно це відкладаємо, моя мила, – сказав батько. –
– Я так само думаю, містере Шенді, – сказала мати.
– Не тому, – сказав батько, – щоб хлопчик був не досить хороший у своїх курточках і сорочках. –
– Він у них дуже хороший, – відповіла мати. –
– І майже гріх було б, – додав батько, – зняти їх із нього. –
– Так, це правда, – сказала мати. –
– Проте хлопчисько дуже вже скоро росте, – вів далі батько.
– Він, справді, дуже великий для своїх років, – сказала мати. –
– Ради не дам, – сказав батько (розтягуючи слова), – в кого це він, к бісу, вдався. –
– Я сама не можу зрозуміти, – сказала мати. –
– Гм! – сказав батько.
(Діалог на якийсь час урвався).
– Сам я дуже малий зростом, – вів далі батько піднесеним тоном.
– Ви дуже малі, містер Шенді, – сказала мати.
– Гм, – промимрив батько вдруге, відсмикуючи свою подушку дещо далі від подушки матері – і знову перевертаючись, чому розмова урвалася на три з половиною хвилини.
– Коли ми надінемо на нього штани, – вигукнув батько, підвищуючи голос, – він буде схожий у них на мавпу.
– Йому в них буде перший час дуже незручно, – відповіла мати.
– Буде щастя, якщо не станеться чого‑небудь гіршого, – додав батько.
– Велике щастя, – відповіла мати.
– Я гадаю, – вів далі батько, – зробивши невелику паузу, перш ніж висловити свою думку, – він буде такий самий, як і всі діти. –
– Такий самий, – сказала мати. –
– Хоча мені було б це дуже прикро, – додав батько.
Тут розмова знов урвалася.
– Треба б зробити йому шкіряні, – сказав батько, знову перевертаючись на інший бік. –
– Вони проносяться довше, – сказала мати.
– А підкладки до них не потрібно, – сказав батько.
– Не потрібно, – сказала мати.
– Краще б їх зшити з бумазеї, – сказав батько.
– Нічого не може бути кращого, – мовила мати.
– За винятком каніфасових, – заперечив батько. –
– Так, це найкраще, – відповіла мати.
– Проте слід остерігатися, щоб його не застудити, – перервав батько.
– Боронь Боже, – сказала мати, – і розмова знов урвалася.
– Хай там як, – заговорив батько, вчетверте порушуючи мовчання, – я вирішив не робити йому кишень.
– Вони зовсім не потрібні, – сказала мати.
– Я говорю про каптан і камзол, – вигукнув батько.
– Я так само думаю, – відповіла мати.
– А втім, якщо в нього буде дзиґа або фуркало. – Бідолашні діти, для них це однаково що вінець і скіпетр – треба ж їм куди‑небудь це ховати. –
– Замовляйте які вам подобаються, містере Шенді, – відповіла мати.
– Хіба, по‑вашому, не моя правда? – додав батько, вимагаючи, таким чином, від матері точної відповіді.
– Цілком, – сказала мати. – якщо це вам подобається, містер Шенді. –
– Ну от, ви завжди так, – вигукнув батько, втративши терпіння. – Подобається мені. – Ви наполегливо не бажаєте, місіс Шенді, і я ніяк не можу вас навчити робити відмінність між тим, що подобається, і тим, що годиться. – Це відбувалося недільної ночі, – й про подальші події розділ цей нічого не говорить.

Розділ XІX

Обговоривши питання про штани з матір’ю, – батько звернувся за порадою до Альберта Рубенія, але Альберт Рубеній обійшовся з ним на цій консультації ще вдесятеро гірше (якщо це можливо), ніж батько обійшовся з матір’ю. Справді, Рубеній написав ціле ін‑кварто De re vestіarіa veterum і, отже, його обов’язком було дати батькові деякі роз’яснення. – Вийшло зовсім зворотне: батько міг би з великим успіхом витягнути з чиєї‑небудь довгої бороди сім основних доброчесностей, аніж вивудити з Рубенія хоча б одне слово з теми, що цікавила його.
По всіх інших статтях одягу стародавніх Рубеній був дуже щирий із батьком – і дав йому цілком задовільні відомості про

Тогу, або мантію,
Хламиду,
Ефоду,
Туніку, або хітон,
Синтезу,
Пенулу,
Лацерну з куколем,
Палудаменту,
Претексту,
Сагу, або солдатський плащ,
Трабею, яка, згідно зі Светонієм, була трьох видів. –

Але яке ж відношення має все це до штанів? – сказав батько.
Рубеній виклав йому на прилавок усі види взуття, які були в моді у римлян. – Там були

Відкриті черевики,
Закриті черевики,
Домашні туфлі,
Дерев’яні черевики,
Сокки,
Котурни,
І Військові черевики на цвяхах ізширокими головками, про які згадує Ювенал.

Там були

Калоші на дерев’яній підошві,
Дерев’яні сандалі,
Туфлі,
Сирові черевики,
Сандалі на ремінцях.

Там були

Повстяні черевики,
Полотняні черевики,
Черевики зі шнурками,
Плетені черевики,
Calceі іncіsі,
Calceі rostratі.

Рубеній показав батькові, як добре всі вони сиділи, – як вони закріплювалися на нозі – якими шнурками, ремінцями, ременями, стрічками, пряжками і застібками. –
– Але я хотів би дізнатися що‑небудь відносно штанів, – сказав батько.
Альберт Рубеній повідомив батька, – що римляни виробляли для своїх суконь різні матерії – одноколірні, смугасті, візерунчасті, вовняні, заткані шовком і золотом. – Що полотно почало входити в загальне використання тільки в епоху занепаду імперії, коли його ввели в моду єгиптяни, які оселилися серед них;
– що особи знатні та багаті відзначалися тонкістю та білизною свого одягу; білий колір (разом із пурпуром, який присвоєно було вищим сановникам) вони полюбляли найбільше й носили в дні народження та на громадських святах; – що, за свідченням кращих істориків того часу, вони часто посилали чистити й білити свої сукні в шерстомийні; – але що нижчі класи, щоб уникнути цієї витрати, носили зазвичай темні сукні з матерій грубішого вироблення – до початку царювання Августа, коли раби почали одягатися так само, як і їх пани, і було втрачено майже всі відмінності в одязі, за винятком latus clavus.
– А що це таке latus clavus? – запитав батько.
Рубеній йому сказав, що з цього питання між ученими досі ще йде суперечка. – Що Егнацій, Сігоній, Боссій Тичинський, Баїфій, Будей, Салмасій, Ліпсій, Лацій, Ісак Казабон і Йосиф Скалігер усі розходяться між собою – і сам він розходиться з ними. – Що великий Баїфій у своєму «Гардеробі стародавніх», розділ XІІ, – чесно признається, що не знає, що це таке – шов – запонка – ґудзик – петля – пряжка – чи застібка. –
– Батько втратив коня, але залишився в сідлі. – Це гачки та петлі, – сказав батько, – і замовив мені штани з гачками та петлями.

Розділ XX

Тепер нам належить перенестися на нову сцену подій. –
– Залишмо ж штани в руках кравця, який їх шиє і перед яким стоїть батько, спираючись на палицю, читаючи йому лекцію про latus clavus і точно вказуючи те місце поясу, де його потрібно пришити. –
Залишмо мою матір – (найапатичнішу з жінок) – байдужу до цієї частини туалету, як і до всього, що її стосувалося, – тобто – що не надавала ніякого значення тому, як річ буде зроблено, – аби тільки її було зроблено. –
Залишмо також Слопа – нехай собі має зиск із мого безчестя. –
Залишмо бідного Лефевра – нехай видужує та вибирається з Марселя додому як знає. – І насамкінець – тому що це найважче –
Залишмо, якщо можливо, мене самого. – Але це неможливо – я змушений супроводжувати вас до самого кінця цієї книги.

Розділ XXІ

Якщо читач не має ясного уявлення про клаптик землі в третину акра, який межував із городом дядька Тобі й на якому він провів стільки чудових годин, – винен не я, – а його уява; – адже я, дійсно, дав такий детальний опис цієї ділянки, що мені майже соромно.
Одного разу надвечір, коли Доля заглядала вперед, у великі діяння прийдешніх часів, – пригадуючи, для яких цілей призначено було непорушним її велінням цю маленьку ділянку, – вона кивнула Природі; – цього було досить – Природа кинула на ділянку півлопати найкращого свого добрива, – в якому було досить багато глини для того, щоб закріпити форми кутів і зигзагів, – але в той же час занадто мало її для того, щоб земля не прилипала до лопати і грязюка не псувала таких славних споруд у негоду.
Дядько Тобі, як уже знає читач, привіз із собою в село плани майже всіх фортець Італії і Фландрії; герцог Мальборо або союзники могли обложити яке завгодно місто, – дядько Тобі був до цього підготовлений.
Метод його був надзвичайно простий: як тільки яке‑небудь місто опинялося в облозі (– або, скоріше, коли доходили вісті про намір узяти його в облогу) – дядько Тобі брав його план (хоч яким би це було місто) і збільшував до точних розмірів свого лужка, на поверхню якого й переносив, за допомогою великого мотка мотузки та запасу кілочків, що встромляються в землю на вершинах кутів і реданів, усі лінії свого креслення; потім, узявши профіль місця з його укріпленнями, щоб визначити глибину та укоси ровів – спад гласиса і точну висоту всіляких банкетів, брустверів і т. п., – дядько задавав капралові роботу – і вона йшла як по маслу. – Характер ґрунту – характер самої роботи – і над усе добрий характер дядька Тобі, що сидів там з ранку до вечора і що дружньо розмовляв із капралом про діла давноминулих днів, – надавали їй хіба тільки назву роботи.
Коли фортецю бувало закінчено і приведено належним чином у стан оборони, – вона підлягала облозі – й дядько Тобі з капралом закладали першу паралель. – Прошу не переривати моєї розповіді зауваженням, що перша паралель має бути на відстані, принаймні, трьохсот сажнів від головних фортечних споруд – і що я не залишив для неї жодного вільного дюйма; – бо для розширення фортифікаційних робіт на лужку дядько Тобі дозволяв собі вдиратися в город, що межував із ним, і тому зазвичай прокладав свої першу і другу паралелі між рядами качанової та кольорової капусти. Зручності й незручності такої системи буде детально розглянуто в історії кампаній дядька Тобі й капрала, яких те, що я нині пишу, є тільки нарис, і займе він, якщо розрахунки мої правильні, всього три сторінки (хоча буває, що і наймудріші розрахунки перевертаються). – Самі кампанії займуть стільки ж книг; тому боюся, як би ця однорідна матерія не виявилася занадто важким вантажем у такому легковагому творі, як цей, якби я став оспівувати їх у нім, як свого часу збирався, – звичайно, краще буде надрукувати їх осібно – ми над цим подумаємо – а тим часом задовольняйтеся наступним нарисом.

Розділ XXІІ

Коли місто з його укріпленнями бувало закінчено, дядько Тобі й капрал приступали до закладки своєї першої паралелі – не навмання або як‑небудь – з тих же пунктів і на тих же відстанях, що і союзники у своїй аналогічній роботі; регулюючи свої апроші й атаки вістями, що їх черпав дядько Тобі зі щоденних відомостей, – дядько і капрал просувалися протягом усієї облоги нога в ногу з союзниками.
Коли герцог Мальборо займав яку‑небудь позицію, – дядько Тобі теж займав її. – І коли фас якого‑небудь бастіону або оборонні споруди бували зруйновані артилерійським вогнем, – капрал брав мотику і робив такі ж руйнування – і так далі; – вони вигравали простір і захоплювали одне укріплення за одним, аж поки місто потрапляло до їх рук.
Для того, хто радіє чужому щастю, – не могло бути більш захоплюючого видовища, як, помістившись за живоплотом із грабів, у поштовий день, коли герцог Мальборо пробивав широкий пролом у головному поясі укріплень, – спостерігати, в якому піднесеному стані дядько Тобі у супроводі Тріма виступав із дому; – один із газетою в руці – інший із лопатою на плечі, готовий виконати те, що там було надруковано. – Яка щиросерда врочистість на обличчі дядька Тобі, коли він крокував до фортечного валу. Якою гострою насолодою зволожувалися його очі, коли він стояв над працюючим капралом, десять разів перечитуючи йому повідомлення, щоб Трім, боронь Боже, не пробив пролом на дюйм ширшим – або не залишив його на дюйм вужчим. – Але коли барабанний бій сповіщав здачу і капрал допомагав дядькові піднятися на укріплення, йдучи за ним із прапором у руці, щоб поставити його на фортечному валу. – Небо! Земля! Море! – Але який сенс у зверненнях? – з усіх ваших стихій, сухих чи вологих, ніколи не готували ви напою, що так п’янить.
По цій дорозі щастя багато років, без жодної перерви, крім тих випадків, коли по тижню або по десять днів уряд дув західний вітер, який затримував фландрську пошту і завдавав нашим героям на цей термін мук очікування, – але то були все ж муки щасливців, – по цій дорозі, повторюю, дядько Тобі й Трім рухалися багато років, і щороку, а іноді навіть щомісяця, завдяки винахідливості то того, то іншого, вносив до їх операцій яку‑небудь нову вигадку або дотепне вдосконалення, застосування якого завжди відкривало для них нові джерела радості.
Кампанію першого року проведено було від початку до кінця за щойно викладеним простим і ясним методом.
Наступного року, після взяття Льєжа і Руремонда дядько Тобі вважав, що має право завести чотири красиві підйомні мости, з яких два були вже точно описані мною в попередніх частинах цього твору.
Наприкінці того ж року дядько завів також пару воріт із опускними ґратами; – ці останні були потім вдосконалені таким чином, що кожний прут ґрат міг опускатись окремо; а взимку того ж року дядько Тобі, замість нової одежі, яку він завжди замовляв до Різдва, пригостив себе красивою вартівнею, поставивши її в кутку лужка, там, де біля основи гласиса влаштовано було невелику еспланаду, на якій дядько тримав із капралом військові наради.
– Вартівня була на випадок дощу.
Усе це наступної весни було тричі вкрито білою фарбою, так що дядько Тобі міг почати кампанію з великим блиском.
Батько часто говорив Йорику, що якби таку річ зробив хто‑небудь інший, а не дядько Тобі, всі угледіли б у цьому найвитонченішу сатиру на пишноту і помпу, якими Людовик XІV обставляв свої виступи в похід із самого початку війни, особливо ж того року. – Але це не в характері мого брата Тобі, – додавав батько, – добряк нікого не здатний образити.
Але нумо продовжувати.

Розділ XXІІІ

Я мушу зауважити, що хоча в кампанію першого року часто повторювалося слово місто , – проте ніякого міста всередині фортечного полігону на той час не було; це нововведення з’явилося тільки влітку того року, коли були пофарбовані мости і вартівня, тобто в період третьої кампанії дядька Тобі, – коли після взяття одного за одним Амберга, Бонна, Рейнсберга, Гюї та Лімбурга капралові спало на думку, що говорити про взяття стількох міст, не маючи жодного міста, яке б їх зображувало, – було граничною безглуздістю; тому він запропонував дядькові Тобі завести невелику модель міста, – яку можна було б спорудити з півдюймових планочок і потім пофарбувати й поставити раз і назавжди на фортечному полігоні.
Дядько Тобі відразу оцінив достоїнства цього проекту і відразу з ним погодився, але з додаванням двох чудових удосконалень, якими він пишався майже стільки ж, неначебто був автором самого проекту.
По‑перше, їх місто має бути побудоване точно в стилі тих міст, які йому всього вірогідніше належало зображувати: – з ґратчастими вікнами, з високими трикутними фронтонами будинків, які виходять на вулицю, і т. д. і т. д., – як у Генті, Брюгге й інших містах Брабанта і Фландрії.
По‑друге, будинки в цьому місті не мають бути скріплені між собою, як пропонував капрал, а кожен із них має бути самостійним, так щоб їх можна було причіпляти і відчіпляти, розташовуючи згідно з планом будь‑якого міста. Виконання проекту було розпочато негайно, і дядько Тобі з капралом обмінялися багатьма, дуже багатьма поглядами, сповненими взаємних поздоровлень, коли тесляр сидів за роботою.
– Надії їх блискуче виправдалися наступного літа – місто було в повному розумінні слова. Протей – то був і Ланден, і Треребах, і Сантвлієт, і Друзен, і Гагенау – і Остенде, і Менен, і Ат, і Дендермонд. –
Либонь, ніколи жодне місто, з часу Содому і Гоморри, не грало стільки ролей, як місто дядька Тобі.
На четвертий рік дядько Тобі, вважаючи, що у міста смішний вигляд без церкви, поставив у нім прекрасну церкву з гостроверхою дзвіницею. – Трім був за те, щоб повісити в ній дзвони; – дядько Тобі сказав, що метал краще спожити на відливання гармат.
Це привело до появи в чергову кампанію півдюжини мідних польових гармат, – які розставлено було по три обабіч вартівні дядька Тобі; через короткий час за цим настало подальше збільшення артилерійського парку, – потім іще (як завжди буває в справах, де замішаний коник) – від знарядь півдюймового калібру вони дійшли до ботфортів мого батька.
Наступного року, коли обложено було Лілль і наприкінці якого потрапили в наші руки Гент і Брюгге – дядько Тобі опинився у великій скруті щодо відповідних бойових припасів; – кажу: відповідних, – тому що його важка артилерія не витримала б пороху, на щастя для сімейства Шенді. – Бо газети від початку й до кінця облоги були до того переповнені безперервним вогнем, який підтримувався обложниками, – й уява дядька Тобі була така розпалена його описами, що він неодмінно стер би на порох усю свою нерухомість.
Чогось, значить, бракувало – якогось сурогату, що створював би, особливо в два‑три найнапруженіших моменти облоги, ілюзію безперервного вогню, – і це щось заповнив капрал (головна сила якого полягала у винахідливості) за допомогою власної, абсолютно нової системи артилерійського вогню, – а то військові критики довіку докоряли б дядькові Тобі за такий істотний пропуск у його військовому апараті.
Пояснення сказаного не програє, якщо я почну, за своїм звичаєм, трішки здалека.

Розділ XXІV

Разом з двома‑трьома іншими дрібничками, незначними самі по собі, але дорогими як пам’ять, – які прислав капралові нещасний його брат, бідолаха Том, разом зі звісткою про своє одруження із вдовою єврея, – були:
шапка монтеро і дві турецькі люльки.
Шапку монтеро я зараз опишу. – Турецькі люльки не містили в собі нічого особливого; їх було зроблено та прикрашено, як звичайно; чубуки мали гнучкі сап’янові, прикрашені витим золотом і оправлені на кінці: один – слоновою кісткою, другий – ебеновим деревом зі срібною інкрустацією.
Мій батько, що підходив до кожної речі по‑своєму, не так, як інші люди, говорив капралові, що йому слід розглядати ці два подарунки скоріше як доказ розбірливості свого брата, а не як знак його дружніх почуттів. – Тому неприємно було, – казав він, – надівати шапку єврея або курити з його люльки. – Господь з вами, ваша милість, – відповідав капрал (навівши вагому підставу на користь протилежної думки), – як це можна. –
Шапка монтеро була яскраво‑червона, з найтоншого іспанського сукна, забарвленого в шерсті, і облямована хутром, окрім передньої сторони, де поставлено було дюймів чотири злегка розшитої шовком блакитної матерії; – мабуть, вона належала якому‑небудь португальському каптенармусові, але не піхотинцеві, а кавалеристові, як показує сама її назва.
Капрал вельми нею пишався, як унаслідок її якостей, так і заради її дарувальника, через що надівав її лише зрідка, по найурочистіших днях; проте жодна шапка монтеро не слугувала для таких різноманітних цілей; бо в усіх спірних питаннях, військових або кулінарних, якщо тільки капрал упевнений був у своїй правоті, – він нею присягався, – бився нею об заставу – або дарував її.
– У цьому випадку він її дарував.
– Зобов’язався, – сказав капрал, розмовляючи сам із собою, – подарувати мою шапку монтеро першому жебракові, який підійде до наших дверей, якщо я не влаштую цієї справи для задоволення його милості.
Виконання взятого ним на себе зобов’язання почалося вже наступного ранку, коли здійснено було штурм контрескарпа між Нижнім шлюзом і воротами Святого Андрія – праворуч, – і воротами Святої Магдалини та річкою – ліворуч.
То була найдостопам’ятніша атака за всю війну, – найдоблесніша і найнаполегливіша з обох боків, – а також, мушу додати, і найкровопролитніша, бо самим тільки союзникам вона коштувала того ранку понад тисячу ста солдатів, – не дивно, що дядько Тобі до неї приготувався з особливою врочистістю.
Напередодні ввечері, перед відходом до сну, дядько Тобі розпорядився, щоб перуку рамільї, яка багато років лежала вивернута у куточку старої похідної скрині, що стояла біля його ліжка, було вийнято і покладено на віко цієї скрині, приготовано до завтрашнього ранку; – і першим рухом дядька Тобі, коли він зіскочив із ліжка в самій сорочці, було, вивернувши перуку волоссям назовні, – надіти її. – Після цього він перейшов до штанів; застебнувши пояс, він відразу ж підперезався портупеєю і засунув у неї до половини шпагу, – але тут зміркував, що потрібно поголитись і що буде дуже незручно займатися голінням зі шпагою при боці, – тоді він її зняв. – А спробувавши надіти полковий каптан і камзол, дядько Тобі зустрів таку ж перешкоду у своїй перуці, – через те зняв і перуку. Таким чином, хапаючись то за одне, то за друге, як це завжди буває, коли людина квапиться, – дядько Тобі тільки о десятій годині, тобто на цілі півгодини пізніше належного часу, вирвався з дому.

Розділ XXV

Ледве тільки дядько Тобі обігнув ріг тисової загорожі, що відділяла город від його лужка, як побачив, що капрал уже почав без нього атаку. –
Дозвольте мені трішки зупинитися, щоб наочно зобразити вам капралове спорядження – і самого капрала в розпал атаки саме так, як це відкрилося поглядам дядька Тобі, коли він повернув до будки, біля якої працював капрал, – адже іншої такої картини не знайти в природі, – і ніяке поєднання найхимернішого та найфантастичнішого, що в ній є, не в змозі утворити що‑небудь подібне.
Капрал –
– Ступайте дбайливо на його прах, ви, люди, позначені печаттю генія, – бо він був вам родичем. –
Виполюйте начисто його могилу, ви, люди доброзвичайні, – бо він був ваш брат. – О капрале, коли б ти був живий тепер, – тепер, коли я в змозі нагодувати тебе обідом і дати тобі притулок, – як би я тебе доглядав. Ти носив би шапку монтеро кожної години дня і кожного дня тижня, – і якби вона зносилася, я б купив тобі дві нові.
– Але на жаль, на жаль, на жаль, тепер, коли я можу це зробити, незважаючи на їх превелебності, – нагоду упущено – тому що тебе вже немає; – дух твій відлетів на ті зірки, з яких він спустився, – і твоє гаряче серце з усіма його щедрими та відкритими судинами порохом розсипалось.
– Але що все це – що все це в порівнянні з тією страшною сторінкою попереду, на якій поглядам моїм малюється оксамитовий гробовий покрив, прибраний військовими відзнаками твого пана, – першого – кращого з усіх людей, що коли‑небудь жили на світі; – на якій я побачу, вірний слуга, як тремтячою рукою кладеш ти хрестоподібно на труну шпагу його та піхви, а потім повертаєшся до дверей, блідий як полотно, щоб узяти за вуздечку вкритого жалóбною попоною коня його і йти за марами, як він тобі наказав; – на якій – усі системи мого батька буде перевернуто його горем, і я побачу, як, наперекір своїй філософії, він розглядає поліровану надгробну дошку, двічі знявши з носа окуляри, щоб витерти росу, якою їх зволожила природа. – Коли я побачу, з яким невтішним виглядом кидає він у могилу розмарин, і у вухах моїх пролунає: – О Тобі, в якому кутку всесвіту знайду я тобі подібного?
– Сили небесні, що одверзли колись вуста німого в цьому нещасті й дарували плавну мову язикові заїки, – коли я дійду до цієї страшної сторінки, змилуйтеся, подайте мені руку допомоги.

Розділ XXVІ

Капрал, прийнявши напередодні ввечері рішення заповнити згаданий великий пропуск за допомогою влаштування в розпал атаки чого‑небудь, схожого на безперервний вогонь проти ворога, – не мав на увазі у той час нічого більшого, як тільки пускати тютюновий дим на місто з однієї з шести польових гармат дядька Тобі, поставлених обабіч вартівні; а оскільки в ту ж хвилину його осяяла думка, яким чином це здійснити, то хоча він і поручився своєю шапкою, проте впевнений був, що їй не загрожує ніяка небезпека від невдачі його планів.
Прикинувши подумки і так і так, капрал незабаром вирішив, що за допомогою двох своїх турецьких люльок, із додачею кожної з них біля нижнього кінця трьох замшевих чубуків поменше, продовжених такою ж кількістю бляшаних трубочок, які він мав намір вставити в запальні отвори у гармат, обмазавши їх у цьому місці глиною, а в місцях їх входження в сап’янові чубуки щільно обв’язавши вощеним шовком, – він у змозі буде відкрити вогонь з шести польових гармат разом із такою ж легкістю, як із однієї.
– Хто наважиться заперечувати, що найнікчемніші дрібниці часом дають поштовх для прогресу людського знання. Хто, прочитавши перше та друге ліжко правосуддя мого батька, наважиться встати і сказати, із зіткнення яких тіл можливо і яких неможливо викресати світло, що сприятиме досконалості наук і мистецтв. – Небо, ти знаєш, як я їх люблю; ти знаєш таємниці серця мого і того, що в цю саму хвилину я б віддав мою сорочку… – Ти, Шенді, дурило, – чую я голос Євгенія, – адже їх у тебе всього лише дюжина, – і ти цю дюжину розпаруєш. –
Не біда, Євгенію; я б зняв із тіла сорочку і дав перепалити її на трут, аби лише задовольнити допитливого дослідника, що бажає злічити, скільки іскор можна вкресати їй у зад при хорошому ударі хорошим кременем і кресалом. – А не думаєте ви, що, вкрешуючи іскри в неї, – він може випадково викресати дещо з неї? Неодмінно.
Але цього проекту я торкаюся побіжно.
Капрал просидів більшу частину ночі над удосконаленням власного проекту; гарненько перевіривши свої гармати і зарядивши їх тютюном до самого жерла, – він ліг, задоволений, спати.

Розділ XXVІІ

Капрал вислизнув із дому хвилин за десять перед дядьком Тобі, щоб налагодити своє спорядження і пальнути разів два по ворогові до приходу дядька Тобі.
З цією метою він вишикував усі шість гармат тісно в ряд перед вартівнею, залишивши тільки посередині проміжок ярдів півтора, з трьома гарматами праворуч од нього і трьома наліво, щоб зручніше було заряджати і т. д. – а можливо також, вважаючи, що дві батареї роблять удвічі більше честі, ніж одна.
Сам капрал мудро зайняв пост у тилу, лицем до проходу та спиною до дверей вартівні, щоб забезпечити себе з флангів. – Він тримав люльку зі слонової кістки, що належала до батареї праворуч, між вказівним і великим пальцями правої руки, – а люльку з ебенового дерева зі сріблом, яка належала до батареї ліворуч, між вказівним і великим пальцями лівої руки, – і, міцно впершись у землю правим коліном, начебто він перебував у першому ряду свого взводу, а на голову насунувши шапку монтеро, запекло обстрілював перехресним вогнем, з обох батарей одночасно, контрагарду навпроти контрескарпу, де мала відбутися атака того ранку. Первинним його наміром, як я вже сказав, було пустити на ворога один‑два клубки тютюнового диму; проте задоволення, що отримував капрал од цього попихкування, було таким великим, що він непомітно захопився, затягування йшло за затягуванням, і коли до нього підійшов дядько Тобі, атака була вже у повному розпалі.
Щастя для мого батька, що дядькові Тобі не довелося складати того дня заповіт.

Розділ XXVІІІ

Дядько Тобі взяв у капрала люльку зі слонової кістки, – подивився на неї півхвилини і віддав назад.
Менше ніж через дві хвилини дядько Тобі знову взяв цю люльку, підніс її майже до самих губ – і поспішно повернув капралові вдруге.
Капрал із подвоєною силою продовжував атаку, – дядько Тобі всміхнувся, – потім зробився серйозний, – потім знову на мить усміхнувся, – потім знову зробився серйозний, надовго. – Дай мені люльку зі слонової кістки, Тріме, – сказав дядько Тобі, – дядько Тобі підніс її до губ, – поспішно відсмикував, – кинув крадькома погляд у бік грабової загорожі; – у дядька Тобі ввесь рот наповнився слиною: ніколи ще його так не тягнуло до люльки. – Дядько Тобі віддаливсь у вартівню з люлькою в руці.
– Милий дядьку Тобі, не ходи у вартівню з люлькою, – ніхто не може за себе поручитися з такою штукою в такому куточку.

Розділ XXІX

А тепер я попрошу читача допомогти мені відкотити артилерію дядька Тобі за сцену, – видалити його вартівню та, якщо можна, очистити театр від горнверків і демілюнів, а також прибрати з дороги всі інші його військові брязкальця; після цього, дорогий друже Гаррі, знімемо нагар зі свічок, щоб вони горіли яскравіше, – підметемо сцену новою мітлою, – піднімемо завісу і виведемо дядька Тобі в новій ролі, яку він зіграє абсолютно несподіваним для вас чином; а все‑таки, якщо жалість родичка любові – і хоробрість їй не чужа, – ви доволі бачили дядька Тобі під владою двох названих почуттів для того, щоб помітити фамільну схожість між ними (якщо вона є) до цілковитого вашого задоволення.
Порожня науко, ти не допомагаєш нам у жодному з таких випадків – і тільки вічно збиваєш з пантелику.
Дядько Тобі, мадам, відзначався простодушністю, що так далеко відводила його зі звивистих стежин, по яких звичайно рухаються ці справи, що ви не можете – вам не до снаги – скласти про це поняття; до того ж йому властиві були такий простий і наївний спосіб думання і таке чуже всякій недовірливості невідання складок і вигинів жіночого серця, – він стояв перед вами таким голим і беззахисним (коли не думав ні про які облоги), що ви могли б поміститися за однією з ваших звивистих доріжок і стріляти дядькові Тобі просто в серце по десять разів на день, якби дев’яти разів, мадам, було недостатньо для ваших цілей.
Додайте до того ж – і це, у свою чергу, теж змішувало всі карти, мадам, – нечувану природну соромливість дядька Тобі, про яку я вам колись говорив і яка, доречно зауважити, стояла безглуздим вартовим на сторожі його почуттів, так що ви могли б скоріше… Куди ж, однак, я забрався? Ці роздуми обсідають мені голову, принаймні, на десять сторінок раніше, ніж потрібно, і забирають час, який я маю приділити фактам.

Розділ XXX

Із нечисленних законних синів Адама, серця яких ніколи не знали, що таке жало любові, – (жінконенависників я звідси виключаю, вважаючи їх усіх незаконнонародженими) – дев’ять десятих, таких, що домоглися цієї честі, є найбільші герої стародавньої та нової історії; заради них я б хотів дістати з дна колодязя, хоч би тільки на п’ять хвилин, ключ від мого кабінету, щоб повідати вам їх імена – пригадати їх я не в змозі, – так звольте поки що прийняти замість них ось які. –
Жили на світі великий король Альдрованд, і Босфор, і Каппадокій, і Дардан, і Понт, і Азій, – не кажучи вже про твердокам’яного Карла XІІ, з яким нічого не могла вдіяти навіть графиня К***. – Жили на світі Вавилоник, і Медітерраней, і Поліксен, і Персик, і Прусик, з яких жоден (за винятком Каппадокія і Понта, на яких падають деякі підозри) жодного разу не схилився перед богинею любові. – Правда, у них в усіх були інші справи – як і у дядька Тобі – доки Доля – доки Доля – говорю, позаздривши тому, що його уславлене ім’я перейде в потомство нарівні з іменами Альдрованда й інших, – не зготувала зрадницьки Утрехтського миру.
Повірте мені, милостиві государі, це було найгірше з усіх її справ того року.

Розділ XXXІ

У числі багатьох поганих наслідків Утрехтського миру було те, що він трохи не вселив дядькові Тобі відрази до облог; і хоча згодом смак до них у нього відновився, проте навіть Кале не залишив у серці Марії такого глибокого шраму, як Утрехт в серці дядька Тобі. До кінця свого життя він не міг чути слово Утрехт , хоч би з якого приводу воно вимовлялося, – не міг навіть читати вістей, запозичених із Утрехтської газети, без тяжкого зітхання, начебто серце його розривалося навпіл.
Мій батько, який був великим розгадником мотивів і, отже, людиною, з якою було дуже небезпечно сідати поруч, – бо коли ви сміялися або плакали, він зазвичай знав мотиви вашого сміху або сліз набагато краще, ніж ви самі, – батько завжди в таких випадках утішав дядька Тобі словами, які ясно показували, що, на його думку, в цій справі дядько Тобі найбільше засмучений був втратою свого коника. – Не журись, брате Тобі, – казав він, – Бог дасть, днями у нас знову спалахне війна; а коли вона почнеться, – воюючі держави, хоч як вони старатимуться, не можуть перешкодити нам вступити у гру. – Нехай спробують, дорогий Тобі, – додавав він, – зайняти країну, не зайнявши міст, – або зайняти міста, не піддавши їх облозі.
Дядько Тобі ніколи не приймав прихильно цих непрямих ударів батька по його коникові. – Він вважав їх неблагородними; тим більше що, цілячи в коня, батько зачіпав також і вершника, та до того ж іще по найменш шанованому місцю, яке тільки може зазнати удару; ось чому в таких випадках дядько Тобі завжди клав на стіл свою люльку, щоб захищатися з більшою гарячністю, ніж зазвичай.
Я сказав читачеві два роки тому, що дядько Тобі не був красномовний, і на тій же самій сторінці навів приклад, що спростовував це твердження. – Повторюю сказане і знову наводжу факт, який йому суперечить. – Дядько Тобі не був красномовний, – йому не легко давалися довгі промови, – і він терпіти не міг промов барвистих; але бували випадки, коли потік виходив із берегів і спрямовувався з такою силою по незвичному руслу, що в деяких місцях дядько Тобі щонайменше рівнявся з Тертулліаном – а в інших, на мою думку, нескінченно перевершував його.
Одна з цих апологетичних промов дядька Тобі, виголошена якось увечері перед ним і Йориком, так сподобалася батькові, що він її записав, перш ніж лягти спати.
Мені пощастило її розшукати в паперах батька зі вставками там і тут його власних зауважень, уміщених у квадратні дужки, ось так [], і з написом:
«Виправдання братом Тобі правил і поведінки, яких він тримається, бажаючи продовження війни».
Можу чесно сказати: я перечитав цю апологетичну промову дядька Тобі сто разів і вважаю її зразком майстерного захисту, пройнятого благородним духом рицарства і правилами високої моральності, чому і наводжу її тут слово в слово (з приписками між рядків і всім іншим), так, як я її знайшов.

Розділ XXXІІ

Апологетична промова дядька Тобі

Я знаю, брате Шенді, що професійний військовий, бажаючи війни, як бажав її я, – справляє погане враження в суспільстві – і що, хоч би які були справедливі та чисті його наміри, – нелегко йому буває виправдатися перед людьми, на погляд яких він це робить із егоїстичних міркувань. –
Ось чому, якщо солдат людина розсудлива, яким він може бути без щонайменшого збитку для своєї хоробрості, він, зрозуміло, не обмовиться про своє бажання перед недругами; бо, хоч що б він говорив, недруг йому не повірить. – Він остережеться його висловити навіть перед другом, – аби не принизити себе в його думці. – Але коли серце його переповнене та його заповітні мрії шукають виходу, він прибереже їх для вух брата, який знає його якнайкраще, якому відомі його істинні погляди, схильності й правила честі. Яким був я, сподіваюся, в цьому відношенні, брате Шенді, мені говорити не доводиться, – набагато гіршим, я це знаю, ніж мав бути, – і навіть, можливо, гіршим, ніж сам я думаю. Але хоч який я є, дорогий брате Шенді, ви, вигодуваний тими ж грудьми, що і я, – ви, з яким я виховувався з колиски – і від якого з перших наших дитячих ігор і донині я не втаїв жодного вчинку в моєму житті й навіть, певно, жодного помислу, – хоч який я є, братику, ви не можете не знати мене з усіма моїми вадами, а також з усіма дошкульними місцями, властивими моєму віку, моєму характеру, моїм пристрастям або моєму розумінню.
Скажіть же мені, дорогий брате Шенді, яка з цих вад надає вам право припускати, ніби брат ваш, засудивши Утрехтський мир і жалкуючи, що війна не тривала з належною рішучістю ще деякий час, керувався негідними міркуваннями; – або ж право вважати його бажання воювати бажанням продовжувати побиття своїх ближніх, – бажанням збільшити число рабів і вигнати ще більше родин із мирних жител – просто для власного задоволення? – Скажіть мені, брате Шенді, на якій моїй провині ви засновуєте свою несприятливу думку? – [Їй‑богу, милий Тобі, я не знаю за тобою ніякої провини, окрім одного: ти взяв у мене у борг сто фунтів на продовження цих проклятих облог.]
Якщо школярем я не міг чути бій барабана без того, щоб не забилося серце, – хіба це моя провина? – Хіба я насадив у собі цю схильність? – Хіба я забив у душі моїй тривогу, а не Природа?
Коли «Гай граф Ворик», «Паризм», «Паризмен», «Валентин і Орсон» і «Сім англійських героїв» ходили по руках у нашій школі, – хіба я не купив їх усі на мої кишенькові гроші? Хіба це було користолюбним, братику Шенді? Коли ми читали про облогу Трої, що тривала десять років і вісім місяців, – хоча з тією артилерією, яку ми мали під Намюром, місто можна було взяти за один тиждень, – хіба не був я засмучений загибеллю греків і Трої настільки ж, як і інші наші школярі? Хіба не отримав я трьох ударів ферулою, двох по правій руці і одного по лівій, за те, що обізвав Олену стервом? Хіба хто‑небудь із вас пролив більше сліз за Гектором? І коли цар Пріам прийшов у грецький стан просити про видачу його тіла та з плачем повернувся в Трою, нічого не домігшись, – ви знаєте, братику, я не міг їсти за обідом.
– Хіба це свідчило про мою жорстокість? І якщо кров у мені закипіла, брате Шенді, а серце завмирало при думці про війну та про похідне життя, – хіба це доказ, що воно не може також нарікати на лиха війни?
О брате! Одна справа для солдата здобувати лаври – й інша справа розкидати кипариси. – [Звідки дізнався ти, милий Тобі, що стародавні використовували кипарис у жалобних обрядах?]
– Одна справа для солдата, брате Шенді, ризикувати своїм життям – стрибати першим у траншею, знаючи напевно, що його там порубають на шматки; – одна справа з патріотизму та жадоби слави першим увірватися в пролом, – триматися в перших рядах і хоробро марширувати вперед під бій барабанів і звуки сурм, із прапорами, що майорять над головою; – одна справа, кажу, поводитися таким чином, брате Шенді, – й інша справа роздумувати про лиха війни – і журитися з приводу розорення цілих країн і з приводу нестерпних труднощів і поневірянь, які доводиться терпіти самому солдатові, знаряддю цих зол (за шість пенсів на день, якщо тільки йому вдається їх отримати).
Чи треба, щоб мені говорили, дорогий Йорику, як це сказали ви в надгробному слові про Лефевра, що таке лагідне і мирне створення, як людина, народжене для любові, милосердя і добрих справ, до цього не призначено?
– Але чому не додали ви, Йорику, що коли ми не призначені до цього природою, – то нас до цього змушує необхідність? – Бо що таке війна? що вона таке, Йорику, якщо вести її так, як ми її вели, на засадах свободи і на засадах честі? – що вона, як не об’єднання спокійних і безневинних людей, зі шпагами в руках, для того, щоб тримати в належних межах честолюбців і буянів? І небо свідок, брате Шенді, що задоволення, яке я знаходжу в цих речах, – і зокрема, безмежні захоплення, яких було мені завдано моїми облогами на зеленому лужку, виникали у мене і, сподіваюся, також і в капрала, від властивого нам обом усвідомлення, що, займаючись ними, ми служили великим цілям всесвіту.

Розділ XXXІІІ

Я сказав читачеві‑християнинові – говорю: християнинові – у сподіванні, що він християнин, – якщо ж ні, мені дуже шкода – я прошу його тільки спокійно розміркувати і не звалювати всю провину на цю книгу. –
Я сказав йому, сер, – адже, кажучи відверто, коли людина розповідає яку‑небудь історію таким незвичайним чином, як це роблю я, їй постійно доводиться рухатися то вперед, то назад, аби тримати все злагодженим у голові читача, – і якщо я тепер відносно моєї власної розповіді не поводитимусь обачніше, ніж раніше, – тепер, коли мною викладено стільки розпливчастих і двозначних тем із численними перервами та пропусками в них, – і коли так мало користі від зірочок, які я все ж таки проставляю в деяких найтемніших місцях, знаючи, як легко людина збивається з дороги навіть при яскравому світлі полуденного сонця – ну от, ви бачите, що тепер і сам я збився. –
Але в цьому винен мій батько; і якщо коли‑небудь буде анатомовано мій мозок, ви без окулярів розгледите, що батько залишив там товсту нерівну нитку на зразок тієї, яку можна іноді бачити на бракованому шматку батисту: вона тягнеться в усю довжину шматка, і так нерівно, що ви не в змозі викроїти з нього навіть ** (тут я знову поставлю дві зірочки) – або стрічечку, або напальник без того, щоб вона не показалася або не відчувалася. –
Quanto іd dіlіgentіus іn lіberіs procreandіs cavendum, говорить Кардан. Зміркувавши все це і взявши до уваги, що, як ви бачите, для мене фізично неможливе повернення до початкового пункту –
Я починаю розділ заново.

Розділ XXXІV

Я сказав читачеві‑християнинові на початку розділу перед апологетичною промовою дядька Тобі, – хоча там я вжив не той троп, яким скористаюся тепер, – що Утрехтський мир трохи не породив такої ж відчуженості між дядьком Тобі та його коником, яку він створив між королевою й іншими союзними державами.
Іноді людина злізає зі свого коня в обуренні, мовби кажучи йому: «Скоріше я до кінця днів моїх ходитиму пішки, сер, аніж погоджуся проїхати хоч би милю на вашій спині». Але про дядька Тобі не можна було сказати, що він зліз зі свого коника з таким почуттям; бо він, суворо кажучи, не злізав із нього зовсім, – скоріше, кінь скинув його з себе – і навіть певною мірою зрадницьки, що здалося дядькові Тобі вдесятеро образливішим. Нехай жокеї політичні залагоджують цю історію як хочуть, – а тільки, повторюю, вона породила деяку холодність між дядьком Тобі та його коником. Від березня до листопада, тобто все літо після підписання мирних статей, дядько не потребував у нім, якщо не брати до уваги коротких прогулянок зрідка, щоб подивитися, чи руйнуються укріплення та гавань Дюнкерка, згідно з умовою в договорі.
Французи все те літо виявляли так мало готовності приступити до цієї роботи, і мсьє Тугге, делегат від влади Дюнкерка подав стільки слізних прохань королеві, – благаючи її величність обрушити свої громи на самі лише військові споруди, якщо вони накликали на себе її невдоволення, – але пощадити – пощадити мол заради молу, який у незахищеному вигляді міг би з’явитися, щонайбільше, предметом жалості, – і оскільки королева (адже вона була жінка) за природою була жаліслива – й її міністри теж, бо в душі вони не бажали руйнування міських укріплень із таких конфіденційних міркувань * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *, – то в результаті все рухалося дуже повільно на думку дядька Тобі; настільки, що лише через три місяці після того, як вони з капралом побудували місто і приготувалися його зруйнувати, різні коменданти, інтенданти, делегати, посередники й управителі дозволили йому розпочати роботу. – Згубний період бездіяльності!
Капрал був за те, щоб починати руйнування з пролому в фортечних валах або головних укріпленнях міста. – Ні, – це нікуди не годиться, капрале, – сказав дядько Тобі, – адже якщо ми візьмемося до роботи таким чином, то англійський гарнізон у місті жодної години не буде в безпеці, бо якщо французи віроломні… – Вони віроломні, як дияволи, з дозволу вашої милості, – сказав капрал. – Мені завжди боляче це чути, Тріме, – сказав дядько Тобі, – адже їм не бракує особистої хоробрості, й якщо в фортечних валах зроблено пролом, вони можуть у нього проникнути й оволодіти фортецею, коли їм заманеться. – Нехай тільки поткнуться, – мовив капрал, піднімаючи обома руками заступ, немов маючи намір розтрощити все навкруги, – нехай тільки поткнуться – з дозволу вашої милості – якщо посміють. – У таких випадках, капрале, – сказав дядько Тобі, ковзнувши правою рукою до середини своєї тростини та піднімаючи її перед собою на кшталт маршальського жезла, із простягнутим уперед вказівним пальцем, – у таких випадках комендантові не доводиться розбирати, що посміє зробити супротивник і чого він не посміє; він мусить діяти обачно. Ми почнемо із зовнішніх укріплень, як із боку моря, так і з боку суші, зокрема з форту Людовика, найбільш віддаленого з усіх, і знищимо його в першу чергу, – а потім зруйнуємо й усі інші, один за одним, по праву і по ліву руку, в міру нашого наближення до міста; – потім зруйнуємо мол – і засиплемо гавань, – потім відступимо у фортецю й висадимо її в повітря; а коли все це буде зроблено, капрале, ми відпливемо до Англії. – Таж ми в Англії, – мовив капрал, опам’ятовуючись. – Цілком вірно, – сказав дядько Тобі, – поглянувши на церкву.

Розділ XXXV

Усі такі оманливі, але солодкі наради між дядьком Тобі і Трімом відносно руйнування Дюнкерка – на мить повертали дядькові Тобі задоволення, що вислизали від нього. – Все‑таки – все‑таки сутужній то був час – померкла чарівність розслабляла душу. – Тиша у супроводі Безмовності проникла в усамітнений спокій і огорнула густим флером голову дядька Тобі, – а Байдужість із обм’яклими м’язами та застиглим поглядом спокійно всілася поряд із ним у його крісло. – Амберг, Рейнсберг, Лімбург, Гюї, Бонн в одному році та перспектива Ландена, Треребаха, Друзена, Дендермонда наступного року тепер уже не робили частішим його пульсу; – сапи, міни, заслони, тури і палісади не тримали більше на віддалі цих ворогів людського спокою; – дядько Тобі не міг більше, форсувавши французькі лінії за вечерею, коли він їв своє яйце, прорватися звідти в серце Франції, – переправитися через Уазу, і, залишивши відкритою в тилу всю Пікардію, рушити просто до брами Парижа, а потім заснути, заколисаному мріями про славу; – йому більше не снилося, як він ставить королівський прапор на вежі Бастилії, й він не прокидався з його плескотом у вухах.
– Образи ніжніші – гармонійніші вібрації м’яко прокрадалися в його сон; – військова сурма випала в нього з рук, – він узяв лютню, солодкоголосий інструмент, найделікатніший, найважчий з усіх, – як‑то ти заграєш на ньому, милий дядьку Тобі?

Розділ XXXVІ

Через властиву мені необачність я разів два висловив упевненість, що наступні нотатки про залицяння дядька Тобі до вдови Водмен, якщо я знайду коли‑небудь час написати їх, виявляться однією з найповніших компендіїв основ і практики любові та залицяння, які коли‑небудь були випущені у світ. – Так невже ви збираєтеся звідси дійти висновку, що я маю намір визначати, що таке любов? Сказати, що вона частково Бог, а частково диявол, як стверджує Плотін –
– Або ж, за допомогою точнішого рівняння, позначивши любов у цілому числом десять, – визначити разом із Фічино «скільки частин у ній становить перший і скільки другий»; – або чи не є вся вона, від голови і до хвоста, одним величезним дияволом, як узяв на себе сміливість проголосити Платон, – самовпевненість, відносно якої я не висловлю своєї думки, – але моя думка про Платона та, що він, мабуть, судячи з цього прикладу, дуже нагадував за складом свого характеру та напряму думок лікаря Бейнярда, що, як великий ворог витяжних пластирів, вважав, що півдюжини таких пластирів, поставлених одночасно, так само вірно здатні стягти людину в могилу, як запряжені шестериком мари, – дещо поспішно дійшов висновку, що сам сатана є не що інше, як величезна шпанська муха. –
Людям, які дозволяють собі такі жахливі вільності в доказах, я можу сказати тільки те, що Назіанзин говорив (у полемічному завзятті, звичайно) Філагрію –
«’Ευγε!» Чудово. Варте уваги міркування, сер, їй‑богу, – «ὄτι φιλοσοφεῖσ ὲν Πάϑεσι»– ви вельми благородно прагнете істини, філософствуючи про неї спересердя і в пориві пристрасті.
З цієї ж причини не чекайте від мене, щоб я став утрачати час на дослідження, чи не є любов хворобою, – або ж уплутався в суперечку з Разієм і Діоскоридом, чи розташоване її крісло в мозку чи в печінці, – тому що це залучило б мене в розбір двох прямо протилежних методів лікування тих, що страждають названою хворобою, – методу Аеція, який завжди починав з охолодного клістира, з конопляного сім’я та розтертих огірків, – після чого давав легку настоянку з водяних лілій і портулаку, – в яку він кидав дрібку перетвореної на порошок трави Ганея – і, коли наважувався ризикнути, – свій топазовий перстень.
– І методу Гордонія, який (у п’ятнадцятому розділі своєї книги De amore) наказує бити пацієнтів «ad putorem usque» – доки вони не зіпсують повітря.
Усе це дослідження, якими батько мій, що зібрав великий запас таких знань, старанно займатиметься під час любовної історії дядька Тобі. Я тільки скажу наперед, що від своїх теорій любові (якими, до речі сказати, він устиг змучити дядька Тобі майже стільки ж, як сама любов дядька) – він зробив тільки один крок у царину практики: – за допомогою просоченої камфорою церати, яку йому вдалось усучити замість підкладкового полотна кравцеві, коли той шив дядькові Тобі нову пару штанів, він домігся Гордонійової дії на дядька Тобі, але тільки не таким принизливим способом.
Які від цього пішли зміни, читач дізнається свого часу; тут до розказаного анекдоту можна додати лише те, – що, хоч якою була б дія цього засобу на дядька Тобі, – він мав украй неприємну дію на повітря в кімнатах, – і якби дядько Тобі не заглушав його тютюновим димом, засіб міг би мати неприємну дію також і на мого батька.

Розділ XXXVІІ

– Це поступово з’ясується само собою. – Я тільки наполягаю на тому, що я не зобов’язаний давати визначення, що таке любов; і доти, поки я буду в змозі розповідати зрозуміло мою історію, користуючись просто словом любов  і не пов’язуючи його з іншими уявленнями, крім тих, які властиві мені разом з іншими людьми, навіщо мені вступати з ними в розбіжність завчасно? – Коли рухатися таким чином далі буде неможливо – і я зовсім заплутаюсь у цьому таємничому лабіринті, – ну, тоді моя думка, певна річ, прийде мені на виручку – і виведе мене з нього.
Тепер же, сподіваюся, мене достатньо зрозуміють, якщо я скажу читачеві, що дядько Тобі закохався.
Не те щоб цей вислів був мені скільки‑небудь до душі; адже сказати, що людина закохалася, – або що вона глибоко закохана, – або по вуха закохана, – а іноді навіть пішла в любов із головою, – означає створити уявлення, що любов певною мірою нижча за людину. – Ми повертаємося, таким чином, до думки Платона, яку, при всій божественності цього автора, – я вважаю вартою осуду та єретичною. – Але годі про це.
Отже, нехай любов буде чим їй хочеться, – дядько Тобі закохався.
І цілком можливо, друже читачу, що при такій спокусі – й ти б закохався; бо ніколи очі твої не споглядали й жадання твоє не бажало нічого більш жаданого, ніж вдова Водмен.

Розділ XXXVІІІ

Щоб правильно це уявити, – звеліть подати перо та чорнило, – папір же до ваших послуг. – Сідайте, сер, і намалюйте її за вашим смаком – якомога більш схожою на вашу коханку – і настільки несхожою на вашу дружину, наскільки дозволить вам совість, – мені це однаково – робіть так, як вам подобається.

– Чи бувало коли‑небудь на світі що‑небудь таке чарівне! – таке досконале!
У такому разі, вельмишановний добродію, чи міг дядько Тобі встояти проти такої спокуси?
Тричі щаслива книго, в тобі буде, принаймні, одна сторінка, яку не очорнить Злість і не зможе неправдиво витлумачити Невігластво.

Розділ XXXІX

Оскільки ще за два тижні до того, як це сталося, Сузанну сповіщено було особливим посланням місіс Бригітти про те, що дядько Тобі закохався в її пані, – і наступного дня вона виклала зміст цього послання моїй матері, – то і я маю право зайнятися любовними пригодами дядька Тобі за два тижні до того, як вони почалися.
– Я скажу вам новину, містере Шенді, – мовила моя мати, – яка вас дуже здивує. –
Батько тримав на той час одне зі своїх других ліжок правосуддя й роздумував про тягар шлюбу, коли мати порушила мовчання.
– Мій дівер Тобі, – сказала мати, – збирається одружуватися з місіс Водмен.
– Отже, – сказав батько, – йому вже до кінця життя не вдасться полежати у своєму ліжку діагонально.
Батька страшенно дратувало те, що моя мати ніколи не запитувала значення речей, яких вона не розуміла.
– Що вона жінка неписьменна, – казав батько, – таке вже її нещастя, – але вона могла б задавати питання. –
Моя мати ніколи їх не задавала. – Коротше кажучи, вона покинула землю, так і не дізнавшись, чи обертається вона, чи стоїть нерухомо. – Батько тисячу разів із великою готовністю їй це пояснював, – але вона завжди забувала.
З цієї причини розмова між ними рідко складалася більше ніж із пропозиції – відповіді – та заперечення; після чого зазвичай наставав передих у декілька хвилин (як у випадку зі штаньми), і потім вона знову тривала.
– Якщо він одружується, нам від цього буде гірше, – мовила мати.
– Ні крапельки, – сказав батько, – він же може пустити свої засоби на вітер як цим, так і будь‑яким іншим способом.
– Зрозуміло, – сказала мати; на цьому й закінчилися пропозиція – відповідь – і заперечення, як я вам сказав.
– Це його також дещо розважить, – сказав батько.
– Вельми, – відповіла мати, – якщо у нього будуть діти. –
– Хай Бог боронить, – сказав до себе батько, – * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *.

Розділ XL

Тепер я починаю входити по‑справжньому в мою роботу і не сумніваюся, що за допомогою рослинної їжі та утримування від гарячих страв мені вдасться продовжувати історію дядька Тобі й мою власну по стерпній прямій лінії.

Іuv. T. S. Scul. T. S.

Досі ж такі були чотири лінії, по яких я рухався в першому, другому, третьому та четвертому томах. – У п’ятому я тримався по‑молодецьки – точна лінія, по якій я рухався, була така:

звідки виявляється, що, за винятком кривої, позначеної літерою A , коли я зробив подорож до Наварри, – та зубчастої кривої B , що означає мою коротеньку прогулянку там із пані де Боссьєр і її пажем, – я не дозволив собі анінайменшого відхилення вбік, поки чорти Джованні делла Каса не завертіли мене по колу, яке ви бачите позначеним літерою D , – що ж до c c c c c , то це тільки невеликі вставні речення – грішки, пересічні в житті навіть найбільшої державної людини; в порівнянні з тим, що робили ці люди, – або з моїми власними провинами в місцях, позначених літерами A, B, D , – це цілковиті дрібниці.
Ув останньому томі я впорався зі своїм завданням іще краще, – бо по закінченні епізоду з Лефевром і до початку кампаній дядька Тобі – я навряд чи навіть на ярд відхилився вбік.
Якщо виправлення моє піде таким темпом, то немає нічого неможливого, – з люб’язного дозволу чортів його беневентської превелебності, – що я насобачуся настільки, що рухатимусь ось так:
____________________
тобто по такій прямій лінії, яку тільки я в змозі був провести за допомогою лінійки вчителя каліграфії (навмисно для цього у нього взятої), не звертаючи ні вправоруч, ні вліворуч.
– Ця пряма лінія – дорога, по якій мають ходити християни, – кажуть богослови. –
– Емблема моральної прямоти, – каже Цицерон.
– Найкраща лінія, – кажуть ті, що саджають капусту. –
– Найкоротша лінія, – каже Архімед, – яку можна провести між двома даними точками. –
Я б хотів, люб’язні дами, щоб ви серйозно про це подумали, коли замовлятимете собі сукню до майбутнього дня вашого народження.
– Яка подорож.
Чи не можете ви мені сказати – до того, як я напишу задуманий розділ про прямі лінії, – тільки, будь ласка, не гнівайтеся, – завдяки якому промаху – хто вам це сказав – або як це вийшло, що ви, дотепні й талановиті люди, ввесь час змішували цю лінію з лінією тяжіння?

Том VІІ

Non enіm excursus
hіc ejus, sed opus іpsum est.
Plіn. Lіb. quіntus, Epіstola sexta  

Розділ І

Ні – здається, я сказав, що писатиму по два томи щороку, якщо тільки дозволить клятий кашель, що мучив мене тоді, якого я й понині боюся більше від чорта, – а в іншому місці (але де, не можу тепер пригадати) – порівнявши мою книгу з машиною і поклавши на стіл хрестоподібно перо та лінійку, щоб надати моїй клятві більше ваги, – я присягнувся, що вона рухатиметься цим ходом протягом сорока років, якщо джерелу життя захочеться дарувати мені на такий термін здоров’я та хороший настрій.
Що стосується настрою, то я дуже мало можу на нього поскаржитися, – навпаки (якщо не ставити йому в провину того, що дев’ятнадцять годин із двадцяти чотирьох я сиджу верхи на паличці та дурня клею), я маю бути йому вельми вдячний; адже це він дозволив мені весело пройти життєвий шлях і пронести на спині всі тяготи життя (не знаючи її турбот); наскільки пам’ятаю, він ні на хвилину мене не покидав і ніколи не забарвлював предметів, що траплялися мені по дорозі, в чорні або землисто‑зелені кольори; в час небезпеки він золотив обрій мій променями надії, й навіть коли Смерть постукала в мої двері, – він звелів їй прийти іншим разом, сказавши це таким веселим, таким безтурботно‑байдужим тоном, що ту взяв сумнів, чи туди вона потрапила.
– «Мабуть, сталася якась помилка», – мовила вона.
Я ж, признатися, терпіти не можу, коли мене перебивають посеред початої історії, – а саме в ту хвилину я розповідав Євгенію забавну історію в моєму стилі про черницю, що уявила себе черепашкою, і ченця, засудженого за те, що він з’їв молюска, і показував йому ґрунтовність і розумність такого способу поводження. –
– «Чи бувало коли‑небудь, щоб така важлива персона так ганебно сідала в калюжу?» – сказала Смерть. – Ти дешево відбувся, Трістраме, – сказав Євгеній, потискуючи мені руку, коли я закінчив мою історію. –
– Але яке ж може бути життя, Євгенію, за таких умов, – заперечив я: – адже якщо ця хвойдина дочка прознала до мене дорогу…
– Ти правильно її величаєш, – сказав Євгеній: – твердять же люди, що вона ввійшла у світ завдяки гріху. – Мені діла немає, яким чином вона до нього ввійшла, – відповів я, – аби вона не квапила мене з нього вийти – адже я маю написати сорок томів, а також сказати і зробити сорок тисяч речей, яких, окрім тебе, ніхто на світі за мене не скаже і не зробить; але ти бачиш, що вона схопила мене за горло (Євгеній ледве міг розчути мої слова з іншого боку столу) і що у відкритому бою мені з нею не впоратися, чи так не краще мені, поки у мене ще є жалюгідні залишки сил і ось ці павукові ноги (тут я простягнув до нього одну з них) іще здатні мене носити, – чи не краще мені, Євгенію, шукати порятунку у втечі? – Я тієї ж думки, Трістраме, – сказав Євгеній. – Тоді, присягаюся небом! я так її заганяю, як їй і не снилося, бо поскачу галопом, – сказав я, – жодного разу не озирнувшись назад до самих берегів Гаронни, і якщо почую за собою її тупіт – утечу на верхівку Везувію – звідти в Яффу, а з Яффи на край світу; якщо ж вона й туди за мною вирушить, я прохатиму Господа Бога зламати їй шию. –
– Там вона наражається на більшу небезпеку, – сказав Євгеній, – ніж ти.
Дотепність і дружня турбота Євгенія повернули рум’янець на щоки, з яких він уже декілька місяців зійшов, – важка то була хвилина для розлучення; Євгеній провів мене до поштової карети. – Allons! – сказав я; поштар ляснув бичем – я полетів, як бомба, і за шість стрибків опинився в Дуврі.

Розділ ІІ

– Хай йому біс! – сказав я, подивившись у бік французького берега, – слід було б вивчити трохи краще власну країну, перш ніж їхати в чужі краї, – а тим часом я жодного разу не заглянув у собор Рочестерський, не відвідав доку в Четемі й не побував у святого Фоми в Кентербері, хоча всі вони лежали на моїй дорозі. –
Але мій випадок, слід сказати, зовсім особливий. – Отже, не вступаючи в подальші спори ні з Фомою Бекетом і ні з ким іншим, – я стрибнув на корабель, і через п’ять хвилин ми підняли вітрила й понеслись як вітер.
– Скажіть, будь ласка, капітане, – мовив я, спускаючись у каюту, – траплялося, що кого‑небудь злапала смерть у цій протоці?
– Даруйте, тут не встигнеш навіть захворіти, – заперечив він. – Осоружний брехун! – вигукнув я, – адже я вже хворий, як кінь. – Що з моєю головою? – все полетіло шкереберть! – О! клітини в мозку порвались і переплутались, а кров, лімфа та життєві соки змішалися в одну масу з леткими та зв’язаними солями – Боже милостивий! усе в очах завертілось, як тисяча вихорів, – я дав би шилінг, аби дізнатися, чи сприяє це ясності моєї розповіді. –
Нудить! нудить! нудить! нудить! –
– Коли ж нарешті ми приїдемо, капітане? – У цих моряків не серця, а камені. – Ах, як мене нудить! – подай мені цю штуку, юнго, – немає нічого огиднішого за морську хворобу – я вважав за краще б лежати на дні моря. – Як ви почуваєтеся, мадам? – Жахливо! Жахливо! У – О, жахливо, сер. – Невже це з вами вперше? – Ні, вдруге, втретє, вшосте, вдесяте, сер. – О – що за тупіт над головою! – Гей! юнго! що там твориться? ‑
Вітер змінився! – Я загинув! – отже, я зустрінуся з ним лицем до лиця.
Яке щастя! – він знову змінився, сер. – Чорт змінив його! –
– Капітане, – почала благати вона, – заради Бога, пристаньмо до берега.

Розділ ІІІ

Велика незручність для людини, яка поспішає знати, що існує три різні дороги між Кале і Парижем, на користь яких вам стільки наговорять представники міст, які на них лежать, що легко втратити півдня, вибираючи, по якій із них поїхати.
Перша дорога, через Лілль і Аррас – найдовша, – але найцікавіша і повчальна.
Друга, через Ам’єн, по якій ви можете поїхати, якщо бажаєте оглянути Шантільї –
Є ще дорога через Бове, по якій ви можете поїхати, якщо вам вона подобається.
З цієї причини більшість вважає за краще їхати через Бове.

Розділ ІV

«Але перш ніж покинути Кале, – сказав би мандрівник‑письменник, – не погано б дещо про нього розповісти». – А на мою думку, дуже погано – що людина не може спокійно проїхати через місто, не потривоживши його, якщо місто його не чіпає, але йому неодмінно треба оглядатися на всі боки й діставати перо біля кожної канави, через яку він переходить, просто для того, щиро кажучи, щоб його дістати; адже якщо судити з того, що було такого написано всіма, хто писав і скакав галопом – або хто скакав галопом і писав, що не зовсім одне і те ж, – або хто, для більшої швидкості, писав, скачучи галопом, як це роблю я нині, – починаючи від великого Аддісона, в якого на з… висіла сумка зі шкільними підручниками, що залишала при кожному поштовху садна на крупі його коня, – немає серед усіх цих наших верхівців жодного, який не міг би проїхатися спокійною інохіддю по власних володіннях (якщо вони у нього є) і, не замочивши чобіт, із таким же успіхом описати все, що йому потрібно.
Щодо мене, то, Бог мені суддя (до якого я завжди звертатимусь як до верховного трибуналу), – нині я знаю про Кале (якщо не брати до уваги дрібниць, про які мені розповів цирульник, коли гострив бритву) не більше, ніж про Великий Каїр; адже я зійшов із корабля вже у сутінках, а виїхав рано‑вранці, коли ще нічого не було видно; проте готовий побитися об яку завгодно дорожню заставу, що, взявшись за справу вміючи, замалювавши те та се однієї частини міста і занотувавши дещо в іншій, – я хвилину зараз же настрочу розділ про Кале завдовжки в мою руку; і притому з такими ґрунтовними подробицями про кожну дивину цього міста, що ви мене вважатимете за секретаря міського управління Кале, – і дивуватися тут нічому, сер, – хіба Демокрит, що сміявся вдесятеро більше, ніж я, – не був секретарем Абдери? і хіба цей… (я забув його ім’я) набагато розсудливіший, ніж ми обоє, не був секретарем Ефеса? – Більш того, все це буде описано, сер, із таким знанням справи, з такою ґрунтовністю, правдивістю й точністю…
Гаразд, якщо ви мені не вірите, звольте на покарання прочитати наступний розділ.

Розділ V

Кале, Calatіum, Calusіum, Calesіum.
Місто це, якщо вірити його архівам, а в цьому разі я не бачу ніяких підстав сумніватися в їх достовірності, – було колись усього лише невеликим селом, що належало одному з перших графів де Гінь; а позаяк нині він хвалиться не менше ніж чотирнадцятьма тисячами жителів, не вважаючи чотирьохсот двадцяти окремих родин в la basse vіlle, або в передмістях, – то, треба гадати, він досяг нинішньої своєї величини не відразу і не одним замахом.
Хоча в цьому місті є чотири монастирі, в нім тільки одна парафіяльна церква. Я не мав нагоди точно виміряти її величину, але скласти собі задовільне уявлення про неї не важко – бо якщо церква вміщує всі чотирнадцять тисяч жителів міста, то вона має бути значних розмірів, – а якщо ні, – то дуже шкода, що в них немає іншої. – Побудовано її у формі хреста і присвячено Діві Марії; дзвіниця, увінчана шпіцом, височіє над серединою церкви і поставлена на чотирьох стовпах, легких і витончених, але в той же час досить міцних. – Церкву прикрашено одинадцятьма вівтарями, більшість яких скоріше ошатні, ніж красиві. Головний вівтар своєрідний шедевр; він із білого мармуру і, як мені казали, близько шістдесяти футів у висоту – коли б він був іще вищий, то дорівнював би самій Голгофі – тому я по совісті вважаю його досить високим.
Ніщо мене так не вразило, як велика площа, хоча я не можу сказати, щоб її було добре вимощено чи красиво забудовано, але вона розташована в центрі міста, і на неї виходять більшість вулиць, особливо цієї його частини. Якби можна було влаштувати фонтан у Кале, що, мабуть, неможливо, то, оскільки такий предмет слугує великою прикрасою, жителі міста, поза сумнівом, розташували б його в самому центрі цієї площі, яка, на відміну від наших скверів не квадратна, а прямокутна, – тому що зі сходу на захід вона на сорок футів довша, ніж із півночі на південь.
Ратуша на вигляд досить непоказна будівля й утримується далеко не зразково; інакше вона була б іншою великою прикрасою міської площі; втім, вона задовольняє своє призначення і чудово підходить для прийому членів магістрату, які час від часу в ній збираються; таким чином, мабуть, правосуддя в Кале відбувається справно.
Мені багато говорили про Курген, але в нім немає зовсім нічого гідного уваги, це особливий квартал, населений виключно матросами та рибалками; він складається з кількох вузеньких вулиць, забудованих чистенькими, здебільшого цегляними будиночками, і надзвичайно багатолюдний, але оскільки цю багатолюдність неважко пояснити характером їжі, – то й у нім теж немає нічого цікавого. – Мандрівник може відвідати його, щоб у цьому переконатись, – але він ні в якому разі не мусить залишити без уваги la tour de guet; вежу цю названа так унаслідок свого особливого призначення: під час війни вона служить для того, щоб виявляти і сповіщати наближення ворога як із моря, так і з суші; – але вона такої страшенної висоти і так впадає у вічі звідусіль, що ви, навіть якби й бажали, не можете не звернути на неї уваги.
Я був надзвичайно розчарований тим, що мені не вдалося отримати дозвіл зняти точний план укріплень, які є найсильнішими у світі й які в цілому, тобто з часу їх закладки Філіппом Французьким, графом Булонським, і до нинішньої війни, коли вони зазнали численних переробок, обійшлись (як я дізнався потім від одного гасконського інженера) – понад сто мільйонів ліврів. Чудово, що на tête de Gravelіnes і там, де місто найслабкіше захищене природою, було витрачено найбільше грошей; таким чином, зовнішні укріплення тягнуться дуже далеко в поле і, отже, займають дуже велику площу. – Одначе, хоч що б там говорили і робили, треба визнати, що сам по собі Кале ніколи ні з якої нагоди не мав великого значення, а важливий тільки за своїм місцем розташування, тому що за будь‑яких обставин відкривав нашим предкам легкий доступ у Францію; щоправда, це пов’язано було також і з незручностями, бо він завдав тодішній Англії не менше клопоту, ніж завдав нам згодом Дюнкерк. Таким чином, він цілком заслужено вважався ключем обох королівств, що, поза сумнівом, стало причиною стількох розбратів через те, кому він має належати; найпам’ятнішою з них була облога або, вірніше, блокада Кале (бо місто було замкнуте з суші і з моря), коли він цілий рік опирався всім зусиллям Едуарда ІІІ і під кінець здався тільки через голод і крайні злидні; хоробрість Есташа де Сен‑Пьєра, що великодушно запропонував себе в жертву заради порятунку своїх співгромадян, поставила ім’я його в ряд з іменами героїв. Оскільки це займе не більше п’ятдесяти сторінок, то було б несправедливо не дати читачеві детального опису цього романтичного подвигу, а також самої облоги в справжніх словах Рапена:

Розділ VІ

– Але підбадьорся, друже читачу! – я гребую такими речами – досить, щоб ти був у моїй владі, – зловживати ж перевагою, яку дає мені над тобою перо моє, було б занадто. – Ні! – присягаюся всемогутнім вогнем, який розпалює мізки фантазерів і осяває розум на химерних шляхах його! скоріше, ніж покладу на безпорадне створіння таку важку роботу і змушу тебе, бідолаху, заплатити за п’ятдесят сторінок, яких я не маю ніякого права продавати тобі, – я вважатиму за краще, хоч який я голяк, щипати траву на схилах гір і всміхатися північному вітру, який не принесе мені ні даху, ні вечері.
– Ну, вперед, хлопчино! постарайся привезти мене хутчіше в Булонь.

Розділ VІІ

– Булонь! – а! – ми тут усі разом – боржники та грішники перед небом; веселенька компанія – але я не можу залишитись і розпити з вами пляшку – за мною божевільна погоня, я буду наздогнаний перш, ніж устигну змінити коней. – Заради всього святого, квапся. – Це державний злочинець, – сказав маленький чоловічок ледве чутним шепотом, звертаючись до високого паруб’яги, що стояв поряд із ним. – Або вбивця, – сказав високий. – Спритний кидок: Шістка і Очко! – сказав я. – Ні, – мовив третій, – цей джентльмен зробив –
– Ah! ma chère fіlle! – сказав я, – коли вона проходила повз мене, повертаючись від утрені, – ви вся рожева, як ранок (сходило сонце, і комплімент мій виявився тим більше доречний). – Ні, тут щось не так, – сказав четвертий, – (вона зробила мені реверанс – я послав їй рукою поцілунок) він рятується від боргів, – вів далі він. – Авжеж, від боргів, – сказав п’ятий. – Я б не взявся заплатити борги цього джентльмена, – сказало Очко, – і за тисячу фунтів. – А я і за шість тисяч, – сказала Шістка. – Знову спритний кидок, Шістка і Очко! – сказав я; – але в мене немає інших боргів, окрім боргу Природі, нехай вона тільки потерпить, і я заплачу їй свій борг до останнього фартінга. – Як можете ви бути такою безсердечною, мадам? ви затримуєте бідолашного мандрівника, який їде у своїх законних справах, нікому не роблячи зла. Краще зупиніть цей скелет, цього довгоногого неробу, страхопуда грішників, який мчить за мною щодуху. – Він би за мною не гнався, якби не ви – дозвольте мені зробити з вами один‑два перегони, благаю вас, мадам – Будь ласка, люб’язна дамо. –
– Жалкую, від щирого серця жалкую, – сказав мій хазяїн, ірландець, – стільки милощів пропало дарма; адже ця молода дама пішла так далеко, що нічого не чула. –
– Бевзь! – сказав я.
– Так у вас більше нічого немає в Булоні, а що варто було б подивитися?
– Присягаюсь Ісусом! у нас є чудова семінарія гуманітарних наук. –
– Кращої не може бути, – сказав я.

Розділ VІІІ

Коли нестримність ваших бажань жене ваші думки в дев’яносто разів швидше, ніж рухається ваш віз, – горе тоді істині! і горе возу з усім його оснащенням (хоч із якого б матеріалу його було зроблено), на яке ви виливаєте незадоволення душі своєї!
Оскільки в стані гніву я ніколи не роблю широких узагальнень ні про людей, ні про речі, то єдиним моїм висновком із події, коли вона сталася вперше, було: «поспішиш, людей насмішиш»; – вдруге, втретє, вчетверте і вп’яте я, як і раніше, тримався в рамках факту і, отже, винив за нього тільки другого, третього, четвертого і п’ятого поштаря, не спрямовуючи свого осуду далі; але коли нещастя повторилося зі мною після п’ятого вшосте, всьоме, увосьме, вдев’яте і вдесяте, без єдиного винятку, я не можу вже не охопити у своєму судженні всій нації, висловивши його так:
– У французької поштової карети завжди що‑небудь не в порядку, коли вона рушає в дорогу.
Думку цю можна висловити ще й так:
– Французький поштар, не від’їхавши навіть трьохсот ярдів од міста, неодмінно повинен злізти з передка.
Яка там біда знову? – Dіable! – мотузок обірвався, вузол розв’язався! – скоба вискочила! – кілочок потрібно обстругати – цвях, гвинтик, важіль, ремінець, пряжка або шпеник у пряжки несправний.
Хоч як вірно все це, а ніколи я не вважаю, що маю право піддавати за такі нещастя відлученню карету або її кучера. – Мені й на думку не спадає присягатись ім’ям Бога живого, що я швидше десять тисяч разів пройду пішки (чи що нехай я буду проклятий), ніж коли‑небудь сяду в таку колимагу. – Я спокійно сприймаю речі такими, як вони є, і завжди готовий до того, що раптом не вистачить цвяха, гвинтика, важеля, ремінця, пряжки або шпеника у пряжки, або ж вони виявляться в несправності. І це – хоч де б я подорожував – тому я ніколи не гарячусь і, незворушно сприймаючи все, що зустрічається мені на шляху, чи то погане, чи хороше, – я їду далі. – Дій і ти так, приятелю! – сказав я. – Втративши цілих п’ять хвилин на те, щоб злізти з передка й дістати засунутий ним у каретний ящик окраєць чорного хліба, він щойно піднявся на своє місце й їхав кроком, смакуючи свій сніданок. – Нумо, приятелю, хутчіше! – сказав я із жвавістю й найпереконливішим тоном, бо дзвякнув у переднє віконце монетою двадцять чотири су, потурбувавшись повернути її до нього широкою стороною, коли він озирнувся. Шельма зрозумів мене, тому що розтягнув рот від правого вуха до лівого й показав на своїй брудній пиці ряд таких перлинних зубів, що інша королева віддала б за них усі свої коштовності! –
Праведне небо! ‑
Який жувальний апарат!
Який хліб! –
Коли він проковтнув останній шматок, ми в’їхали в місто Монтрей.

Розділ ІX

В усій Франції, на мою думку, немає міста, яке було б на карті красивіше, ніж Монтрей; – на поштовому довіднику він, треба признатися, має вигляд набагато гірший, але коли ви в нього приїжджаєте, – вигляд у нього, справді, найжалюгідніший.
Але в нім є тепер одна принада; дочка власника заїжджого двору. Вона жила вісімнадцять місяців у Ам’єні і шість у Парижі, проходячи своє навчання; тому вона в’яже, шиє, танцює і знає маленькі прийоми кокетування досконало. –
Шахрайка! Повторюючи їх протягом п’яти хвилин, що я стояв і дивився на неї, вона спустила, принаймні, дюжину петель на білій нитяній панчосі. – Так, так, – я бачу, лукаве дівчисько! – вона довга і вузька – тобі не потрібно заколювати її шпилькою біля коліна – вона поза сумнівом твоя – і прийдеться тобі якраз. –
– Адже навчила ж Природа це створіння тримати великий палець, як у статуї! –
Але оскільки цей зразок вартий великих пальців усіх статуй – не кажучи про те, що в мене на додачу всі її пальці, якщо вони можуть у чому‑небудь мені допомогти, – і позаяк Жанетон (так її звати) до того ж так вдало сидить для замальовки, – то не малювати мені більше ніколи або, вірніше, бути мені в малюванні до кінця днів моїх упряжним конем, який тягне з усієї сили – якщо я не намалюю її зі збереженням усіх пропорцій і таким упевненим олівцем, немовби вона стояла переді мною, обтягнута мокрим полотном. –
– Але ваші милості вважають за краще, щоб я подав їм довжину, ширину та висоту тутешньої парафіяльної церкви або намалював фасад абатства Сент‑Остреберт, перенесений сюди з Артуа, – які, я гадаю, перебувають у тому ж стані, в якому залишені були мулярами й теслярами, – і залишаться такими ще років п’ятдесят, якщо віра в Христа проіснує цей термін, – отже, у ваших милостей і ваших превелебностей є час виміряти їх на дозвіллі – але хто хоче виміряти тебе, Жанетон, має це зробити тепер, – ти несеш у собі самій начала зміни; пам’ятаючи негаразди швидкоплинного життя, я б ні на хвилину за тебе не поручився; раніше ніж двічі пройдуть і кануть у вічність дванадцять місяців, ти можеш розтовстіти, як гарбуз, і втратити свої форми – або пов’янути, як квітка, і втратити свою красу – більш того, ти можеш збитися на манівці – і втратити себе. – Я б не поручився й за тітку Діну, коли б вона була жива, – та що говорити, не поручився б навіть за портрет її – хіба тільки його написав Рейнольдс. –
– Але провалитися мені на цьому місці, якщо я продовжуватиму свій малюнок після того, як назвав цього сина Аполлона.
Доведеться вам задовольнятись оригіналом; якщо під час вашого проїзду через Монтрей вечір випаде погожий, ви його побачите з дверець вашої карети, коли мінятимете коней; але краще б вам, якщо у вас немає таких поганих причин квапитись, як у мене, – краще б вам залишитися. – Жанетон трохи набожна, але ця якість, сер, на три дев’ятих на вашу користь. –
– Господи, допоможи мені! Я не в змозі був узяти жодної взятки: програвся геть‑чисто.

Розділ X

Узявши все це до уваги і згадавши, крім того, що Смерть, можливо, набагато ближче від мене, ніж я уявляв, – Я бажав би бути в Аббевілі, – сказав я, – хоч би тільки для того, щоб подивитись, як розчісують і прядуть шерсть, – ми рушили в дорогу –
De Montreuіl a Nampont – poste et demі
De Nampont a Bernay – poste
De Bernay a Nouvіon – poste
De Nouvіon a Abbevіlle – poste
– але всі чесальники і прядильниці вже були в ліжках.

Розділ XІ

Які незліченні вигоди дає подорож! Правда, вона іноді гарячить; але проти цього є ліки, про які ви можете вивідати з наступного розділу.

Розділ XІІ

Якби я мав можливість виговорити умови в контракті зі Смертю, як я домовляюся зараз із моїм аптекарем, де і як я скористаюся його клістиром, – я б, звичайно, рішуче заперечував проти того, щоб вона за мною з’явилась у присутності моїх друзів; ось чому, варто мені тільки серйозно замислитися про подробиці цієї страшної катастрофи, які зазвичай пригнічують мене і мучать не менше, ніж сама катастрофа, як я незмінно опускаю завісу: і благаю Розпорядника всього сущого влаштувати так, аби вона наздогнала мене не вдома – а в якому‑небудь порядному готелі. – Вдома, я знаю, – засмучення друзів і останні знаки уваги, які побажає зробити мені тремтяча рука блідого співчуття, витираючи мені лоб і поправляючи подушки, так понівечать мені душу, що я помру від недуги, про яку й не здогадується мій лікар. – У готелі ж небагато послуг, які мені буде потрібно; обійдуться мені в декілька гіней і їх буде зроблено мені без хвилювання, але точно й уважно. – Одне зауважте: готель цей має бути не такий, як в Аббевілі, – навіть якби у цілому світі не було іншого готелю, я б викреслив його з мого контракту; отже…
Подати коней рівно о четвертій ранку. – Так, о четвертій, сер. – Або, присягаюся Женев’євою, я здійму такий галас, що мертві прокинуться.

Розділ XІІІ

«Уподібни їх колесу» – вислів цей, як відомо всім ученим, гірке кепкування над великим турне  і над тим неспокійним бажанням здійснити його, яке, як пророчо передбачав Давид, опанує синів людських у наші дні; ось чому великий єпископ Холл вважає його одним із найсуворіших проклять, коли‑небудь кинутих Давидом на ворогів Господніх; – це однаково немовби він сказав: «Не бажаю їм нічого кращого, як вічно котитися». – Чим більше руху, – веде далі він (а єпископ був людиною дуже огрядною), – тим більше тривог, і чим більше спокою, – якщо триматися тієї ж аналогії, – тим більше небесного блаженства.
Ну, а я (людина дуже худа) гадаю інакше; здається, чим більше руху, тим більше життя й більше радості – а сидіння на місці та повільна їзда це смерть і диявол. –
– Гей! Гей! – увесь будинок спить! – Виведіть коней – змастіть колеса – прив’яжіть валізу – вбийте цвях у цю підпору – я не хочу втрачати ні хвилини.
Колесо, про яке ми ведемо мову і в яке (але не на яке, тому що тоді вийшло б колесо Іксиона) Давид обертав своїм прокляттям ворогів своїх, для єпископа, відповідно до його статури, мало бути колесом поштової карети, незалежно від того, чи були тоді в Палестині поштові карети чи їх там не було. – Для мене, навпаки, через протилежні причини, воно мало бути, зрозуміло, колесом скрипучої гарби, що здійснює один оберт за століття; і вже якби мені довелося стати коментатором, я б, не замислюючись, сказав, що в цій гористій країні гарб було скільки завгодно.
Люблю я піфагорійців (значно більше, ніж наважуюся висловити моїй милій Дженні) за їх«Χωρισµὸν ἀπὸ τοῦ σὼµαοζ, εἰζ τὸ ϰαλωζ φιλοσοφεῖν» (зрікання тіла, щоб добре мислити). Жодна людина не мислить правильно, поки вона поміщена в тіло; властиві їй від природи кров, флегма та жовч засліплюють її, а надмірна в’ялість або надмірна напруга тягнуть урізнобіч, як це видно на прикладі єпископа і мене. – Розум є наполовину почуття, і міра самого неба є лише міра теперішнього нашого апетиту і травлення. – Але хто ж з нас двох у цьому разі, на вашу думку, більше помиляється?
– Ви, звичайно, – сказала вона, – розбурхати цілий будинок у таку рань!

Розділ XІV

– Але вона не знала, що я дав обітницю не голитися, поки не приїду в Париж, – проте я терпіти не можу робити таємницю з дурниць, – ця обережність пристойна тим дрібним душам, на яких (Lіb. 13, De morіbus dіvіnіs, cap. 24) будував свої обчислення Лессій, стверджуючи, що одна кубічна голландська миля досить простора, – навіть занадто простора, – для восьмисот тисяч мільйонів, якщо припустити, що таким є найбільше число душ, які можуть бути засуджені (від гріхопадіння Адама) довіку.
На чому він будував цей другий розрахунок – якщо не на батьківській добрості Бога – я не знаю – і ще більше мені важко сказати, що творилося в голові у Франсиско Рівери, що стверджував, ніби для вміщування такого числа вимагається не менше двохсот італійських миль, помножених на самих себе. – Напевно, у своїх викладеннях він вирушав від давньоримських душ, про які читав у книгах, випустивши з уваги, що, завдяки поступовому виснаженню та занепаду протягом вісімнадцяти століть, вони неминуче мали скорчитись і на той час, коли він писав, перетворитися майже на ніщо.
У епоху Лессія, людину, мабуть, холоднокровнішу, вони були зовсім малесенькі –
Нині – вони куди менші –
А найближчої зими ми виявимо, що вони ще дужче зменшилися; словом, якщо ми і далі рухатимемося від малого до меншого і від меншого до нуля, то я можу беззастережно стверджувати, що через півстоліття такого ходу в нас узагалі не залишиться душ; а оскільки довше за цей термін віра християнська навряд чи проіснує, то ось вам і вигода: і ті й інша зносяться одночасно. –
Слава тобі, Юпітере! слава всім іншим язичницьким богам і богиням! бо тоді ви знову вийдете на сцену, ведучи за собою і Пріапа – от веселий настане час! – Але де я? в яке чудове сум’яття збираюсь я кинутись? Я – я, дні якого вже визнані, здатний насолоджуватися радощами майбутнього хіба тільки у своїй фантазії – що до того ж понад міру розігралася! Заспокойся ж, дурнику, не заважай продовжувати.

Розділ XV

– Оскільки, повторюю, «я терпіти не можу робити таємницю з дрібниці», – то я і поділився зі своїм поштарем, ледве тільки ми з’їхали з бруківки; за це виявлення довіри він клацнув бичем; корінна пустилася риссю, підпряжна чимось середнім між риссю і галопом, і так ми танцювали до Еї‑о‑клоше, що славилося колись найгармонійнішим у світі співом дзвонів; але ми протанцювали через нього без музики, бо дзвони в цьому місті (як, правду сказати, і всюди у Франції) були сильно засмучені.
Отже, рухаючись з усією доступною для мене швидкістю, з
Еї‑о‑клоше я прибув у Флікскур,
з Флікскура я прибув у Пекіньї і
з Пекіньї я прибув у Ам’єн,
місто, відносно якого мені нічого вас повідомити крім того, що я вже повідомив раніше – а саме – що Жанетон ходила там до школи. –

Розділ XVІ

В усьому списку дрібних прикростей, яким випадає надувати вітрила мандрівника, немає докучливішої і болючішої, ніж та, яку я збираюсь описати, – і від якої (якщо тільки для її запобігання ви не посилаєте вперед кур’єра, як це робить багато хто) немає порятунку, вона полягає в тому, що, коли б ви були в щасливому бажанні поспати – хоч би ви проїздили по прекрасній місцевості – по найкращих дорогах – і в найспокійнішій у світі кареті – більш того, коли б ви були навіть упевнені, що могли б проспати п’ятдесят миль підряд, жодного разу не розплющивши очей – та що я говорю: якби вам було доведено з такою ж переконливістю, з якою вам може бути доведено яку‑небудь істину Евкліда, що, заснувши, ви б почувалися в усіх відношеннях так само добре, як і не спавши, – можливо, навіть краще, – все‑таки плата подорожніх, що неухильно повторюється на кожній станції, – необхідність засовувати з цією метою руку в кишеню, діставати звідти і відлічувати три ліври п’ятнадцять су (по одному су) кладуть край вашому благому наміру, – в усякому разі, ви не в змозі його здійснити понад шість миль (чи понад дев’ять, якщо їдете півтори станції) – хоч би йшлося про порятунок вашої душі.
– Але я покінчу з ними, – сказав я, – загорну три ліври п’ятнадцять су в папірець і всю дорогу триматиму їх напоготові, затиснувши в кулак. Тепер від мене буде потрібно всього лише, – сказав я (зібравшись поспати), – спокійно опустити це в капелюх мого поштаря, ні слова йому не сказавши. – Але тут бракує двох су на чай – або попалася монета в дванадцять су Людовика XІV, яка не є в обігу, – або з останньої станції залишилося боргу лівр і декілька ліарів, про яких мсьє забув, ці сперечання (оскільки вві сні неможливо сперечатися по‑справжньому) вас будять, усе‑таки солодкий сон іще можна повернути, плоть іще може взяти гору над духом і вичухатися від цих ударів – але тут виявляється, о Боже! що ви заплатили тільки за одну станцію – а проїхали півтори; це примушує вас вийняти довідник поштових доріг, друк у якому такий дрібний, що мимоволі доводиться розплющити очі, тоді пан кюре пригощає вас пучкою тютюну – або бідолашний солдат показує вам свою ногу – або чернець простягає свій кухоль – або жриця водоймища бажає змочити ваші колеса – вони цього не потребують – але вона присягається своєю жрецькою гідністю (повертаючи вам ваш вислів), що змочити їх необхідно. – Таким чином, вам доводиться міркувати з усіх цих питань або подумки їх обговорювати; ваші інтелектуальні здібності від цього зовсім прокинулися – спробуйте тепер знову їх приспати, якщо можете.
Коли б не було однієї з таких пригод, я б проїхав, нічого не помітивши, повз стайні Шантильї. –
– Але оскільки поштар спочатку висловив припущення, а потім почав стверджувати мені просто в обличчя, що на монеті два су немає клейма, то я розплющив очі, щоб самому впевнитись, – і, побачивши клеймо так само ясно, як свій ніс, – у гніві вискочив із карети і побачив усе в Шантильї в похмурому світлі. – Я зробив пробу на відстані всього трьох з половиною станцій, але вважаю це кращим у світі стимулом швидкої їзди; адже оскільки в такому стані мало що здається вам привабливим, – у вас немає нічого або майже нічого, що б вас зупиняло; ось чому я проїхав Сен‑Дені, навіть не повернувши голови у бік абатства –
– Пишність їх скарбниці! яка нісенітниця! – якщо не брати до уваги коштовностей, які, на додаток, усі фальшиві, я б не дав трьох су ні за одну річ, яка там перебуває, окрім ліхтаря Іуди – та і за нього дав би тільки тому, що вже сутеніє і він міг би мені знадобитися.

Розділ XVІІ

– Лясь‑лясь – лясь‑лясь – лясь‑лясь – так це Париж! – сказав я (все в тому ж похмурому настрої!), – це Париж! – гм! – Париж! – вигукнув я, повторивши це слово втретє –
Перший, найкрасивіший, найблискучіший. –
Вулиці, проте ж, брудні.
Але вигляд його, я вважаю, кращий, ніж запах – лясь‑лясь – лясь‑лясь. – Скільки галасу ти здіймаєш! – неначе цим добрим людям дуже треба знати, що якийсь блідолиций чоловік, одягнений у чорне, має честь приїхати в Париж о дев’ятій вечора з поштарем у буро‑жовтому каптані з червоним атласним обшлагом – лясь, лясь‑лясь, лясь‑лясь, лясь. – Я бажав би, щоб твій бич –
– Але такий уже дух твоєї нації; ляскай же – ляскай.
Як? – ніхто не поступається дорогою? – Але коли б ви були навіть у школі чемності, – якщо стіни загиджені, – як би ви діяли інакше?
Послухай, коли ж тут засвічують ліхтарі? Що? – ніколи в літні місяці! – А, це час салатів! – Ось привабливість! салат і суп – суп і салат – салат і суп, encore. –
– Це надто багато для грішників.
Ні, я не можу витерпіти такого варварства; яке право має цей безсоромний кучер говорити стільки непристойностей цій сухоребрій шкапі? Хіба ти не бачиш, приятелю, які потворно вузькі тут вулиці, так що в усьому Парижі ніде тачки повернути? У найбільшому місті світу не погано було б залишити їх трохи ширшими; ну настільки, щоб у кожній вулиці перехожий міг знати (хоч би тільки для власного задоволення), по якому боці її він іде.
Одна – дві – три – чотири – п’ять – шість – сім – вісім – дев’ять – десять. – Десять кухмістерських! два десятки цирульників! і все на просторі трьох хвилин їзди! Можна подумати, кухарі всього світу, зустрівшись на великій веселій гулянці з цирульниками, – порозумілися між собою і сказали: – Просунемо все в Париж і там оселимося: французи люблять добре попоїсти – вони всі гурмани – ми здобудемо у них чинів; якщо їх бог черево – кухарі в них мають бути важливими панами; оскільки ж перука робить людину, а перукар робить перуку – ergo, сказали цирульники, ми отримаємо ще більше честі – ми будемо вищі за всіх вас, – ми будемо, принаймні, capіtouls – pardі! Ми всі носитимемо шпаги. – І ось, готовий присягнутися (при свічках принаймні, – але на них покластися не можна), вони це роблять понині.

Розділ XVІІІ

Французів, звичайно, погано розуміють – але чи їх це провина, оскільки вони розмовляють незадовільно і не говорять з тією бездоганною точністю і визначеністю, якої ми б чекали з питання такої важливості й до того ж надзвичайно для нас спірного, – або ж провина падає цілком на нас, оскільки ми не завжди досить добре розуміємо їх мову, щоб знати, куди вони гнуть, – вирішувати не буду; але для мене очевидно, що, стверджуючи: «Хто бачив, Париж, той усе бачив», вони, мабуть, мають на увазі людей, які оглядали Париж при денному світлі.
Оглядати ж його при свічках – я відмовляюсь – я вже говорив, що на свічки не можна покладатись, і повторю це знову, не тому, що світло і тіні при свічках занадто різкі – барви змішуються – пропадають краса і відповідність частин і т. д… Усе це неправда – але освітлення це ненадійне в тому розумінні, що за наявності п’ятисот панських особняків, які вам налічать у Парижі, – і – за найскромнішими підрахунками – п’ятисот красивих речей (адже це означає вважати тільки по одній красивій речі на особняк), які при свічках можна краще всього «розгледіти, відчути, сприйняти і зрозуміти» (це, в дужках зауважу, цитата з Лілі) – навряд чи одна людина з п’ятдесяти зможе як слід у них розібратися.
Нижче я не торкатимуся французьких підрахунків, я просто зазначу, що, згідно з останнім описом, виробленим тисяча сімсот шістнадцятого року (адже пізніше мали місце значні прирости), Париж містить у собі дев’ятсот вулиць (а саме):
У частині, званій Сітé, – п’ятдесят три вулиці.
У частини Сен‑Жак, або Бойні, – п’ятдесят п’ять вулиць.
У частини Сент‑Оппортюн – тридцять чотири вулиці.
У частині Лувр – двадцять п’ять вулиць.
У частині Пале‑Рояль, або Сент‑Оноре, – сорок дев’ять вулиць.
На Монмартрі – сорок одна вулиця.
У частині Сент‑Есташ – двадцять дев’ять вулиць.
У частини Ринку – двадцять сім вулиць.
У частині Сен‑Дені – п’ятдесят п’ять вулиць.
У частини Сен‑Мартен – п’ятдесят чотири вулиці.
У частині Сен‑Поль, або Мортеллері, – двадцять сім вулиць.
У частині Сент‑Авуа, або Беррері, – дев’ятнадцять вулиць.
У частині Маре, або Тампль, – п’ятдесят дві вулиці.
У частині Сент‑Антуан – шістдесят вісім вулиць.
У частині площа Мобер – вісімдесят одна вулиця.
У частини Сен‑Бенуа – шістдесят вулиць.
У частині Сент‑Андре дез’Арк – п’ятдесят одна вулиця.
У частині Люксембург – шістдесят дві вулиці.
І в частини Сен‑Жермен – п’ятдесят п’ять вулиць; по кожній із яких можна ходити; і ось, коли ви їх гарненько оглянете при денному світлі з усім, що до них належить, – з воротами, мостами, площами, статуями – обійдете, крім того, всі парафіяльні церкви, не пропустивши, звичайно, Святого Роха і Святого Сульпіція, – й увінчаєте все це відвідуванням чотирьох палаців, які можна оглядати зі статуями і картинами або без них, як вам надумається –
– Тоді ви побачите –
– втім, продовжувати мені немає чого, тому що ви самі можете прочитати на портику Лувру такі слова:
Немає на землі подібних нам! – і у кого
Є, як у нас, Париж? – Ей‑лі, ей‑ля, го‑го!
Французам властиве веселе ставлення до великого, ось усе, що можна з цього приводу сказати.

Розділ XІX

Слово веселе , що зустрілося наприкінці попереднього розділу, приводить нам (тобто авторові) на пам’ять слово нудьга , – особливо якщо у нас є що сказати про неї; не те щоб у результаті логічного аналізу – або через яку‑небудь вигоду чи споріднену близькість виявилося більше підстав для зв’язку між ними, ніж між світлом і пітьмою чи іншими двома нам більш ворожими за природою протилежностями, – а просто такий прийом письменників для підтримки доброї згоди між словами, на зразок того як політики підтримують його між людьми, – не знаючи, коли саме їм знадобиться поставити їх у певні стосунки одне до одного. – Така хвилина тепер настала, і для того, щоб поставити моє слово на певне місце в моїй свідомості, я його тут виписую. –
Нудьга
Покидаючи Шантильї, я оголосив, що він – кращий у світі стимул швидкої їзди; але я висловив це лише як припущення. Я і досі продовжую так думати, – але тоді у мене не було достатньо досвіду відносно наслідків, інакше я б додав, що, поспішаючи туди зі скаженою швидкістю, ви цим тільки завдасте собі занепокоєння, а тому я нині відмовляюся від скачки раз і назавжди, від щирого серця надаючи її до послуг охочих. Вона перешкодила мені перетравити хорошу вечерю та викликала жовчну діарею, що нагнала на мене те самопочуття, в якому я вирушив у дорогу, – і в якому я тепер тікатиму на береги Гаронни.
– Ні; – не можу зупинитися ні на хвилину, щоб описати вам характер цього народу – дух його – устої – звичаї – закони – релігію – спосіб правління – промисловість – торгівлю – фінанси, з усіма засобами і прихованими джерелами, які їх живлять, – незважаючи на те що я до цього цілком підготовлений, провівши серед французів три дні та дві ночі й весь цей час нічим іншим не займаючись, як тільки збиранням відомостей і роздумами на цю тему. –
І все‑таки – все‑таки я маю від’їжджати – дороги мощені – станції короткі – дні довгі – зараз усього тільки полудень – я дістануся Фонтенбло раніше за короля. –
– Хіба він туди збирався? – Звідки ж мені це знати…

Розділ XX

Терпіти не можу, коли хто‑небудь, особливо мандрівник, скаржиться, що у Франції ми пересуваємося не так швидко, як в Англії, тоді як ми consіderatіs consіderandіs – пересуваємося там набагато швидше; я хочу сказати, що коли взяти до уваги французькі вози з горами поклажі, яку на них навалюють і спереду і ззаду, – та подивитися на тамтешніх непоказних коней і чим їх годують, – то хіба не диво, що вони ще волочать ноги! Поводяться з ними зовсім не по‑християнськи, і для мене очевидно, що французький поштовий кінь із місця не рушив би, якщо б не два слівця… і…, в яких міститься стільки ж підкріплюючої сили, як у гарці вівса. А оскільки слова ці грошей не коштують, то я від душі бажав би повідомити їх читачеві, але тут є одне утруднення. – Їх слід сказати напростець і дуже виразно, інакше нічого не вийде. – Проте якщо я їх скажу напростець, – то їх преподобіє хоч і посміються до себе в опочивальні, та зате (я прекрасно це знаю) у приймальні вони мене облають; ось чому я з певного часу сушу собі голову – але все даремно – як би мені вправніше та забавніше за них модулювати, тобто догодити тому вуху читача, яке він побажає мені позичити, і не образити його другого вуха, яке він зберігає для себе.
– Чорнило обпалює мені пальці – мені так і кортить спробувати – але якщо я напишу – вийде гірше – воно спалить (боюсь я) папір.
– Ні; – не смію. –
Але якщо ви побажаєте дізнатись, яким чином абатиса Андуйєтська і одна послушниця її монастиря впоралися з цим утрудненням (але тільки спершу побажайте мені всілякого успіху), – я розповім вам це без щонайменшого вагання.

Розділ XXІ

Абатисі Андуйєтській, монастир якої, як ви побачите на одній із великих мап французьких провінцій, що нині видаються в Парижі, розташований у горах, які відділяють Бургундію від Савойї, – абатисі Андуйєтській погрожував анкілоз – інакше нерухомість суглобів (суглобова волога її коліна затверділа від тривалих утрень); вона перепробувала всі ліки – спочатку молитви та молебні – потім звернення до всіх святих без розбору – потім до кожного святого окремо, у якого бували коли‑небудь до неї задерев’янілі ноги. – Прикладала до хворого місця всі мощі, які були в монастирі, переважно ж гомілкову кістку чоловіка з Лістри, що не володав ногами від самого народження, – загортала ногу в своє покривало, лягаючи в ліжко, – клала на неї хрестоподібно свої чотки, – потім, закликаючи на допомогу мирську руку, змащувала суглоб рослинними оліями та топленим жиром тварин, лікувала його пом’якшувальними та розсмоктуючими примочками – припарками з алтея, мальви, дикої лободи, білих лілій і божої травички – застосовувала дрова або, вірніше, їх дим, тримаючи на колінах свій нарамник, – декоктами з петрових батогів, настурції, кербеля, жабриці та ложечниці, – але оскільки жоден із названих засобів не допомагає, вирішила насамкінець випробувати гарячі води Бурбона. – І ось, виклопотавши заздалегідь дозвіл генерального візитатора на лікування недуги, – вона розпорядилася, щоб усе було приготовано для поїздки. Одна монастирська послушниця років сімнадцяти, в якої на середньому пальці утворилася нігтьоїда від постійного занурення його в припарки та примочки, такою мірою прихилила до себе абатису, що, усунувши стару подагричну черницю, яку гарячі води Бурбона, ймовірно, поставили б на ноги, вона вибрала собі в супутниці Маргариту, юну послушницю.
Наказано було викотити на сонці підбитий зеленим фризом старий ридван абатиси; – монастирський садівник, призначений погоничем, вивів двох старих мулів, аби підстригти їм хвости, – а дві білиці приставлені були: одна – до штопання підбійки, а друга – до пришивання клаптів жовтого басону, згризеного зубами часу. – Молодший садівник відпарив у гарячій винній гущі капелюх погонича, – а кравець зайнявся музикою під навісом проти монастиря, підбираючи чотири дюжини бубонців для збруї та підсвистуючи в тон кожному бубонцю, коли прив’язував його ремінцем. –
– Тесляр і коваль Андуйєта спільно оглянули колеса, і наступного дня о сьомій ранку чистенький ошатний ридван стояв біля воріт монастиря, готовий до поїздки на гарячі води Бурбона, – ще за годину вишикувалися напоготові в два ряди жебраки.
Абатиса Андуйєтська, підтримувана послушницею Маргаритою, повільно пройшла до ридвана; обоє вони одягнені були в біле, на грудях у обох висіли чорні чотки. –
– Простота цього контрасту містила в собі щось урочисте; вони ввійшли до ридвана; черниці в такому ж одязі (солодка емблема невинності) розташувалися біля віконця, і коли абатиса з Маргаритою підвели голови, – кожна (за винятком бідної подагричної старої) – кожна, змахнувши кінцем покривала, поцілувала свою лілейну руку, що виконала цей рух. Добра абатиса з Маргаритою, набожно схрестивши руки на грудях, звели очі до неба і потім перевели погляд на черниць, немов кажучи: «Бог нехай благословить вас, дорогі сестри».
Мушу сказати, що історія ця мене цікавить, і я сам бажав би там бути.
Садівник, якого я віднині називатиму погоничем, був маленький, добродушний крем’язень, що любив побалакати й випити і не дуже утруднював себе прозаїчними роздумами про як  і коли , а тому, взявши під заставу своєї місячної монастирської платні бурдюк – або міх – вина, він закріпив його на задку ридвана, вкривши великим рудуватим дорожнім каптаном для оберігання від сонця; – а оскільки було дуже спекотно, і хлопець, не жаліючи зусиль, удесятеро частіше крокував, аніж сидів на передку, – то він знайшов значно більше приводів побувати в тилу коляски, ніж того вимагала природа; – і ось, завдяки безперестанному ходінню назад і вперед, сталося так, що все його вино витекло із законного  отвору бурдюка раніше, ніж було подолано половину шляху.
Людина є істота, схильна до звичок. День видався жаркий – вечір настав чудовий – вино було відмінне – бургундський пагорб, що його виробляє, страхав крутизною – приваблива гілка над дверима прохолодного будиночка, що стояв біля самого підніжжя, погойдувалася в цілковитій гармонії з почуттями – вітерець, граючись листям, виразно шепотів: «Увійди, – увійди, змучений спрагою погоничу, – увійди сюди»!
– Погонич був син Адама. До цього мені не потрібно додавати жодного слова. Він відпустив повновагий удар кожному з мулів, поглянув на абатису й на Маргариту – немов сказавши їм: «Я тут», – іще раз ляснув з усієї сили бичем – немов сказавши мулам: «Ідіть вперед» – і, непомітно ступивши назад, прошмигнув у корчомку біля підніжжя гори.
Погонич, як я вже сказав, був веселий, балакучий хлопчина, що не думав про завтрашній день і не засмучувався ні про те, що було, ні про те, що буде, аби тільки не переводилося бургундське та можна було побалакати за скляночкою. – Ось він і пустився в довгі розмови про те, що він – мовляв – головний садівник в Андуйєтському монастирі і т. д. і т. д., що з приязні до абатиси й мадемуазель Маргарити, – яка ще тільки послушниця, – він з ними їде від меж Савойї і т. д. – і т. д. – і що абатиса від великої набожності нажила собі пухлину на колінному суглобі – а яку безліч трав він для неї зібрав, аби розм’якшити затверділі її соки і т. д. і т. д.! – і що коли бурбонські води не допоможуть цій нозі, – вона легко може зашкутильгати на обидві – і т. д. і т. д. – Він так захопився своєю історією, що абсолютно забув про її героїню – і про молоденьку послушницю і – що ще непробачніше – про своїх мулів. А останні, будучи тваринами, які норовлять обдурити всякого, за прикладом своїх батьків, які обдурили їх самих, – і не в змозі дати послід (подібно до всіх чоловіків, жінок і інших тварин) – вони кидаються вбік, уздовж, назад – у гору, з гори, куди тільки можуть. – Філософи, з усією їх етикою, ніколи належним чином цього питання не розглядали – як же міг це передбачити бідолаха погонич за склянкою вина? Він навіть і не подумав ні про що таке. Настав час подумати нам самим. Залишимо ж цього найщасливішого та найбезтурботнішого зі смертних у вихорі його стихії – і займемося на хвилину мулами, абатисою й Маргаритою.
Під дією двох останніх ударів погонича мули продовжували спокійно та сумлінно посуватися в гору, поки не здолали половини її; як раптом старший із них, хитрий і тямущий старий біс, скосивши очі на повороті дороги і помітивши, що ззаду немає погонича –
«Присягаюся наростом під моїм копитом! – сказав він, вилаявшись, – далі я не піду». – «А якщо я зроблю ще хоч крок, – відповів другий, – нехай мою шкіру здеруть на барабан». –
Умовившись таким чином, вони зупинилися. –

Розділ XXІІ

– Ідіть уперед, гей ви! – сказала абатиса.
– Вйо – вйо – вйо, – кричала Маргарита.
Пш – пш – и – пш – и – ш, – пшикала абатиса.
– В’ю‑у‑у – в’ю‑у‑у, – в’юкала Маргарита, склавши колечком свої пухкі губи майже як для свисту.
Туп‑туп‑туп, – стукала абатиса Андуйєтська кінцем своєї палиці із золотим набалдашником об дно ридвана. –
– Старий мул пустив…

Розділ XXІІІ

– Ми загинули, кінець нам, дитя моє, – сказала абатиса, – ми простоїмо тут усю ніч – нас пограбують – нас зґвалтують. –
– Нас зґвалтують, – сказала Маргарита, – як Бог святий, зґвалтують.
– Sancta Marіa! – заволала абатиса (забувши додати О! ), – навіщо я дала захопити себе цьому проклятому суглобу? Навіщо покинула монастир Андуйєтський? Навіщо не дозволила ти служниці твоїй зійти в могилу неспаплюженою?
– О палець! палець! – вигукнула послушниця, спалахнувши при слові служниця ; – чом би мені не сунути його туди або сюди, куди завгодно, аби лише не в цю тіснину?
– Тіснину? – сказала абатиса.
– Тіснину, – відповіла послушниця; страх помутив у них розум – одна не розуміла, що вона говорить, – а друга – що вона відповідає.
– О моє дівоцтво! дівоцтво! – вигукнула абатиса.
– оцтво! – оцтво! – повторювала, схлипуючи, послушниця.

Розділ XXІV

– Дорога матушко, – мовила послушниця, опам’ятовуючись трохи, – існують два вірні слова, які, мені казали, можуть змусити будь‑якого коня, осла або мула зійти на гору, хоче він чи не хоче; – хоч який би він був упертий чи зловмисний, але, почувши ці слова, він зараз же послухається. – Значить, це магічні слова! – вигукнула абатиса, у нестямі від жаху. – Ні! – спокійно заперечила Маргарита, – але вони грішні. – Які це слова? – запитала абатиса, перериваючи її. – Вони вкрай грішні, – відповіла Маргарита, – вимовити їх смертний гріх – і якщо нас зґвалтують і ми помремо, не отримавши за них відпущення, ми обидві будемо в… – Але мені‑то все‑таки ти можеш їх назвати? – запитала абатиса Андуйєтська. – Їх зовсім не можна назвати, дорога матінка, – сказала послушниця, – кров з усього тіла кинеться в обличчя. – Але ти можеш шепнути їх мені на вухо, – сказала абатиса.
Боже! Невже не знайшлося в тебе жодного ангела‑охоронця, якого ти міг би послати в корчомку біля підніжжя гори? не знайшлося жодного підвідомчого благородного та доброзичливого духа – не знайшлося в природі такої сили, яка, проникнувши своїм напутнім трепетом у жили, в серце погонича, пробудила б його і відвела з пиятики? – не знайшлося солодкої музики, яка оживила б у його душі світлий образ абатиси й Маргарити з їх чорними чотками?
Пробудися! Пробудися! – але, на жаль! уже пізно – жахливі слова вимовляються в цю саму хвилину. –
– Але як їх вимовити? – Ви, що умієте сказати все на світі, не оскверняючи вуст своїх, – наставте мене – вкажіть мені шлях. –

Розділ XXV

– Усі гріхи без вилучення, – сказала абатиса, яку тяжке їх становище перетворило на казуїста, – визнаються духівником нашого монастиря або гріхами смертними, або гріхами простимими; іншого ділення не існує. А оскільки гріх простимий є якнайлегшим і найменшим із гріхів, – то при діленні навпіл – однаково, чи скоєний він тільки наполовину, чи скоєний повністю спільно з іншою особою, – він настільки ослабляється, що зовсім перестає бути гріхом.
– Я не бачу ніякого гріха в тому, щоб сказати; bou, bou, bou, bou, bou хоч сто разів підряд; і немає нічого негожого в тому, щоб повторювати склад gre, gre, gre, gre, gre від утрені до вечерні. Ось чому, дорога дочко моя, – вела далі абатиса Андуйєтська, – я говоритиму bou, a ти говори gre; і позаяк у складі fou міститься не більше гріха, ніж в bou, – ти говори fou – а я засуджуватиму (як фа, соль, ля, ре, мі, до на наших навечірнях) із tre. – І ось абатиса, задаючи тон, почала так:

Обидва мули відповіли на ці знайомі звуки помахом хвостів; але далі справа не пішла. – Помалу налагодиться, – сказала послушниця.
Абатиса. Bou – bou – bou – bou – bou – bou –
Маргарита. – gre, – gre, – gre, – gre, – gre, – gre.
– Хутчіше! – крикнула Маргарита.
– Fou, – fou, – fou, – fou, – fou, – fou, – fou, – fou, – fou.
– Ще хутчіше! – крикнула Маргарита.
– Bou, – bou, – bou, – bou, – bou, – bou, – bou, – bou, – bou.
– Ще хутчіше! – Господи помилуй! – сказала абатиса. – Вони нас не розуміють! – вигукнула Маргарита. – Зате диявол розуміє, – сказала абатиса Андуйєтська.

Розділ XXVІ

Який величезний простір я проїхав! – на скільки градусів наблизився до теплого сонця і скільки красивих привітних міст побачив у той час, як ви, мадам, читали цю історію і роздумували над нею! Я побував у Фонтенбло, в Сансі, в Жуаньї, в Оксері, в Діжоні, столиці Бургундії, в Шелоні, в Маконі, столиці Маконії, і ще в двох десятках міст, розташованих на шляху в Ліон, – і тепер, коли я їх минув, я можу сказати вам про них стільки ж, як про міста на місяці. Нічого не поробиш: розділ цей (а можливо, і наступний) треба вважати абсолютно пропащим. –
– Отака дивна історія, Трістраме!
– На жаль, мадам! Коли б я мав справу з яким‑небудь меланхолійним повчанням про хрест – про миролюбність лагідності або про відраду упокорювання – я б не відчував скрути; чи якби я задумав написати про такі чисті абстрактності, як мудрість, святість і споглядання, якими духу людському (після відділення від тіла) належить живитися повіки вічні, – ви б залишилися цілком задоволені. – Я б хотів, щоб розділ цей зовсім не був написаний; але оскільки я ніколи нічого не викреслюю, спробуємо яким‑небудь пристойним способом негайно викинути його з голови.
– Передайте мені, будь ласка, мій безглуздий ковпак; боюся, ви на нім сидите, мадам, – він у вас під подушкою – я хочу його надіти. –
Боже мій! таж він уже півгодини у вас на голові. – Так нехай він там і залишиться разом з

Фа‑ра дідл‑ді
і фа‑рі дідл‑д
і гай‑дум – дай‑дум
Фідл – дум‑бум.

А тепер, мадам, ми можемо, сподіваюся, потихеньку продовжувати наш шлях.

Розділ XXVІІ

– Усе, що вам слід сказати про Фонтенбло (у разі якщо вас запитають), це те, що він розташований миль за сорок (майже просто на південь) від Парижа, посеред великого лісу. – Що в нім є деяка велич – що раз на два або три роки туди наїжджає король із усім своїм двором, щоб розважитися полюванням, – і що протягом цього мисливського карнавалу будь‑який світський англійський джентльмен (не виключаючи і вас) може розраховувати, що йому нададуть там коня для участі в полюванні, проте з умовою не обскакувати короля. –
Про це, одначе, вам нікому не слід голосно говорити з двох причин.
По‑перше, тому, що тоді важче буде дістати згаданих коней, і
по‑друге, тому, що тут немає ні слова правди. – Allons!
Що стосується Санса – те ви можете покінчити з ним однією фразою – «Це архієпископська резиденція».
– А щодо Луаньї – то, я гадаю, чим менше ви про нього скажете, тим краще.
Але про Оксер – я б міг говорити без кінця; річ у тім, що під час мого великого турне по Європі, коли батько мій (що нікому не бажав мене довірити) супроводжував мене сам, з дядьком Тобі, Трімом, Обадією і більшою частиною нашої родини, за винятком матері, яка, задавшись думкою зв’язати батькові пару вовняних шароварів – (річ звичайнісінька) – і не бажаючи відриватися від початої роботи, залишилась удома, в Шенді‑холі, дивитися за господарством в нашу відсутність; – під час цього великого турне, повторюю, батько затримав нас на два дні в Оксері, а оскільки розшуки його завжди були такі, що пожива для них знайшлася б і в пустелі, – він залишив мені досить матеріалу, щоб поговорити про Оксер. Словом, хоч куди б приїжджав батько, – і це позначилося в тодішній нашій подорожі після Франції та Італії більше, ніж в інші періоди його життя, – шляхи його на вигляд настільки пролягали осторонь од тих, по яких рухались усі інші мандрівники до нього, – він бачив королів, двори та шовки всіх кольорів у такому незвичайному світлі – його зауваження та міркування про характер, устої та звичаї країн, по яких ми проїжджали, є настільки протилежні до враження і думок усіх інших смертних, особливо ж дядька Тобі й Тріма – (не кажучи вже про мене) – і на довершення всього – події та утруднення, з якими постійно ми зустрічались і в які постійно потрапляли по милості його теорій і його впертості, – були такими безглуздими, недоладними і трагікомічними – а все в цілому малювалось у відтінках і тонах, настільки відмінних од будь‑якого ким‑небудь здійсненого турне по Європі, – що коли ця подорож не читатиметься і не перечитуватиметься всіма мандрівниками і читачами подорожей до закінчення подорожей – або, що зводиться до того ж, – доти, поки світ не ухвалить нарешті рішення угамуватись і не рушати з місця, – то, зважусь я стверджувати, провина падає на мене і тільки на мене. –
– Але цей об’ємистий пакунок іще не час розв’язувати; я хочу висмикнути з нього дві‑три ниточки, просто для того, щоб розплутати таємницю зупинки мого батька в Оксері.
– Позаяк уже я про неї заговорив – не можна залишати цю дрібницю такою, що висить у повітрі; я хутко з нею покінчу.
– Ходімо, братику Тобі, поки вариться обід, – сказав батько, – в Сен‑Жерменське абатство, хоч би тільки для того, щоб відвідати тих панів, яких так рекомендує нашій увазі мсьє Сег’є. – Я готовий відвідати кого завгодно, – сказав дядько Тобі; він був втіленою люб’язністю від початку і до кінця цієї подорожі. – Але пам’ятайте, – вів далі батько, – все це мумії. – Отже, не треба голитися, – мовив дядько Тобі. – Голитися! ні, не потрібно, – вигукнув батько, – буде більш по‑сімейному, якщо ми підемо бородаті. – Так ми і вирушили в Сен‑Жерменське абатство; капрал, підтримуючи свого пана під руку, замикав цей хід.
– Усе це дуже красиво, дуже багато, пишно, прекрасно, – сказав батько, звертаючись до ключаря, молодого ченця‑бенедиктинця, – але нас привело сюди бажання відвідати осіб, які з такою точністю описані паном Сег’є. – Ключар вклонився і, запаливши смолоскип, який для цієї мети у нього завжди лежав напоготові в ризниці, повів нас до гробниці святого Еребальда. – Тут, – сказав ключар, кладучи руку на труну, – спочиває знаменитий принц баварського дому, який протягом трьох послідовних царювань Карла Великого, Людовика Благочестивого і Карла Лисого відігравав дуже важливу роль в управлінні та більше всіх сприяв встановленню всюди порядку і дисципліни. –
– Значить, він був так само великий, – сказав дядько, – на полі битви, як і в раді, – треба гадати, він був хоробрий солдат. – Він був чернець, – сказав ключар.
Дядько Тобі й Трім шукали втіхи в очах один у одного – але не знайшли її. Батько ляснув себе обома руками по животу, як завжди робив, коли що‑небудь приносило йому велике задоволення; правда, він терпіти не міг ченців, і самий дух чернечий був йому мерзеннішим од усіх чортів у пеклі, – але оскільки відповідь ключаря зачіпала дядька Тобі й Тріма значно більше, ніж його, це все‑таки було для батька деякою перемогою і привело його у відмінний настрій.
– А скажіть, як ви звете ось цього джентльмена? – запитав батько дещо жартівливим тоном. – Гробниця ця, – відповів молодий бенедиктинець, опустивши очі, – містить кістки святої Максими, яка прийшла сюди з Равенни з наміром прикластися до тіла –
– святого Максима, – сказав батько, забігаючи наперед зі своїм святим, – це були двоє найбільших святих в усьому мученикослові, – додав батько. – Даруйте, будь ласка, – сказав ключар, – з наміром прикластися до кісток святого Жермена, засновника цього абатства. – А що вона цим здобула? – запитав дядько Тобі. – Що цим може здобути жінка взагалі? – запитав батько. – Мучеництво, – відповів молодий бенедиктинець, зробивши земний уклін і вимовивши це слово найпокірливішим, але упевненим тоном, який на хвилину обеззброїв мого батька. – Припускають, – вів далі бенедиктинець, – що свята Максима спочиває в цій гробниці чотириста років, із них двісті років до приєднання її до лику святих. – Як, одначе, повільно йде виробництво в цій армії мучеників, – сказав батько, – чи не так, братику Тобі? – Відчайдушно повільно, з дозволу вашої милості, – сказав Трім, – якщо хто не може купити собі чин. – Я б скоріше зовсім його продав, – сказав дядько Тобі. – Я цілком поділяю вашу думку, братику Тобі, – сказав батько.
– Бідолашна Максима! – тихенько сказав собі дядько Тобі, коли ми відійшли від її гробниці. – Вона була однією з найпривабливіших і найкрасивіших дам в усій Італії та Франції, – вів далі ключар. – Але хто, в біса, покладений тут, поряд із нею? – запитав батько, показуючи своєю тростиною на велику гробницю, коли ми пішли далі. – Святий Оптат, сер, – відповів ключар. – Яке підходяще місце для святого Оптата! – сказав батько. – Хто ж такий був святий Оптат? – запитав він. – Святий Оптат, – відповів ключар, – був єпископом…
– Я так і думав, справді! – вигукнув батько, перебиваючи ченця. – Святий Оптат! – Хіба міг святий Оптат бути невдахою? – з цими словами він вихопив свою пам’ятну книжку і при світлі смолоскипа, послужливо піднесеного йому молодим бенедиктинцем, записав святого Оптата як нове підтвердження своєї теорії християнських імен; наважуся сказати, його розшуки істини були настільки безкорисливі, що, коли б він знайшов навіть скарб у гробниці святого Оптата, скарб цей і наполовину його б так не збагатив, ніколи ще відвідування небіжчиків не бувало вдалішим, і батько залишився такий задоволений усім, що сталося, – що тут же вирішив провести ще один день в Оксері.
– Завтра я докінчу огляд цих поважних панів, – сказав батько, коли ми переходили площу. – А в цей час, брате Шенді, – сказав дядько Тобі, – ми з капралом піднімемося на міський вал.

Розділ XXVІІІ

– Такої плутанини у мене ніколи ще не виходило. – Адже в останньому розділі, принаймні, оскільки він провів мене через Оксер, я зробив дві різні подорожі одночасно і одним і тим же помахом пера – причому в тій подорожі, яку я пишу зараз, я зовсім поїхав з Оксера, а в тій, яку напишу пізніше, я тільки наполовину з нього виїхав. – Кожній речі доступна тільки певна міра досконалості; переставши з цим рахуватись, я поставив себе в таке становище, в якому ніколи ще не перебував жоден мандрівник до мене: адже зараз я переходжу з батьком і дядьком Тобі ринкову площу в Оксері, повертаючись із абатства в готель пообідати, – і в цю ж саму хвилину входжу в Ліон із каретою, що розбилася на тисячу шматків, – а крім того, в цей же час я сиджу в красивому павільйоні, побудованому Принджелло на берегах Гаронни, наданому мені мсьє Слиньяком, оспівуючи усі ці події.
– Дозвольте мені зібратися з думками і продовжити мій шлях. –

Розділ XXІX

– Я цьому рад, – сказав я, подумки зробивши підрахунок, коли входив у Ліон, – уламки карети були абияк звалені разом із усіма моїми пожитками у віз, який повільно тягнувся попереду мене, – я щиро радий, – сказав я, – що вона розбилася вщент, бо тепер я можу доїхати водою до самого Авіньйона і наблизитися таким чином на сто двадцять миль до мети моєї подорожі, не витративши на дорогу і семи ліврів, – а звідти, – вів далі я, роблячи подальший підрахунок, – я можу найняти двійко мулів – або ослів, якщо побажаю, адже ніхто мене не знає, і проїхати рівнини Лангедока майже даром. – Завдяки цьому нещастю я збережу чотириста ліврів, які залишаться у мене в кишені, – а задоволення? – Задоволень я отримаю на вдвічі більшу суму. З якою швидкістю, – вів далі я, ляскаючи в долоні, – помчу я вниз по швидкій Роні, залишаючи Віваре праворуч і Дофіне ліворуч і ледве поглянувши на старовинні міста В’єнн, Валанс і Вів’є! Як яскраво розгориться мій світильник, коли я зірву на льоту рум’яне гроно з Ермітажу і Кот‑Роті, стрілою проносячись повз їх схили! і як освіжить мою кров вигляд прибережних романтичних замків, що наближаються та віддаляються, звідки колись куртуазні лицарі звільняли страждальниць, – і запаморочливе видовище скель, гір, водоспадів і всієї цієї хаотичності Природи з усіма її великими творами. –
У міру того як я заглиблювався в ці роздуми, карета моя, крах якої спочатку мені здався великим лихом, помалу втрачала в моїх очах свої достоїнства, свіжі її фарби зблякнули – позолота потьмяніла, й уся вона уявилася мені такою убогою – такою жалюгідною! – такою непоказною! – словом, настільки гіршою за ридван абатиси Андуйєтської, – що я розкрив уже рот із наміром послати її до дідька – як раптом один меткий каретних справ майстер, жваво перейшовши вулицю, запитав, чи не накаже мсьє полагодити свою карету. – Ні, ні, – сказав я, заперечливо хитнувши головою. – Так, можливо, мсьє захоче її продати? – вів далі каретник. – Із превеликим задоволенням, – сказав я, – залізні частини коштують сорок ліврів – шибки стільки ж – а шкіру ви можете взяти на додачу дарма.
– Ця карета виявилася для мене просто золотим дном, – сказав я, – коли каретник відлічував мені гроші. – Така вже в мене манера вести господарство, принаймні відносно життєвих лих – я прагну витягнути хоч копійчаний (а все‑таки!) прибуток із кожного з них, коли вони мене спостигають.
– Будь ласка, мила Дженні, розкажи за мене, як я поводився під час одного нещастя, найгнітючішого, яке могло статися зі мною – чоловіком, що пишається, як і личить, своєю чоловічою силою. –
– Цього досить, – сказала ти, підходячи до мене впритул, коли я стояв зі своїми підв’язками в руці, роздумуючи про те, чого не сталося . – Цього досить, Трістраме, і я задоволена, – сказала ти, прошепотівши мені на вухо * * * * * * * * * * * * * * *. – Інший би чоловік на моєму місці крізь землю провалився. –
– З усього на світі можна отримати яку‑небудь вигоду, – сказав я.
– Поїду в Уельс місяця на півтора і там питиму козине молоко – ця подія додасть мені сім років життя. – Ось чому я не можу собі пробачити, що стільки лаяв Фортуну за безліч дрібних прикростей, якими вона мене переслідувала все життя подібно до злої принцеси, як я її називав. Справді, якщо в мене є за що на неї гніватися, так тільки за те, що вона не посилала мені важких нещасть, – два десятки ґрунтовних важких ударів були б для мене однаково що хороша пенсія.
– Сотня фунтів на рік або близько того – ось усе, чого я бажаю, – необхідність платити податок із більшої суми мене зовсім не спокушає.

Розділ XXX

Для тих, хто в цьому розбирається та називає прикрі обставини прикрими обставинами, нічого не може бути прикрішого, як провести кращу частину дня в Ліоні, найбагатшому та найквітучішому місті Франції, наповненому залишками античності, – і не бути в змозі його оглянути. Зустріти яку‑небудь перешкоду, звичайно, прикро; але коли цією перешкодою буває досада – виходить те, що філософія справедливо називає

ДОСАДА
HA
ДОСАДІ

Я випив дві чашки кави на молоці (що, доречно зауважити, дуже корисно для сухотних, але молоко і каву треба варити разом – інакше буде тільки кава з молоком) – і позаяк було не більше восьмої ранку, а бот відходив опівдні, я мав час так упитися очима в Ліон, що згодом виснажив терпіння всіх моїх друзів розповідями про нього. – Я піду в собор, – сказав я, заглянувши у свій список, – і огляну в першу чергу чудовий механізм межового годинника роботи Ліппія з Базеля. –
Проте менш за все на світі я тямлю в механіці – у мене немає до неї ні здібностей, ні смаку, ні схильності – мозок мій настільки непридатний до розуміння таких речей, що – оголошую це привселюдно – я досі не в змозі зрозуміти пристрій білячої клітки або звичайного точильного колеса, хоча багато годин мого життя поглядав із шанобливою увагою на першу – і простояв з істинно християнським терпінням біля другого. –
– Піду подивитися дивовижний механізм цього межового годинника, – сказав я, – ось перше, що я зроблю, а потім відвідаю Велику бібліотеку єзуїтів і попрошу, щоб мені показали, якщо це можливо, тридцятитомну загальну історію Китаю, написану (не по‑татарськи, а) по‑китайськи і, на додаток, китайськими літерами.
У китайській мові я тямлю не більше, ніж у годинниковому механізмі Ліппія; чому ці дві речі проштовхнулися на перше місце мого списку – надаю аматорам розгадувати цю загадку Природи. Признатися, вона змахує на каприз її світлості, і для тих, хто її доглядає, ще важливіше, ніж для мене, проникнути в таємниці її чудасій.
– Коли ці пам’ятки будуть оглянуті, – сказав я, звертаючись наполовину до мого valet de place, що стояв за мною, – не погано б нам сходити в церкву Святого Іринея і оглянути стовп, до якого прив’язаний був Христос, – а після цього будинок, де жив Понтій Пілат. – Це не тут, а в сусідньому місті, – сказав valet de place, – у В’єнні. – Дуже радий, – сказав я, зірвавшись зі стільця і роблячи по кімнаті кроки вдвічі більші звичайних, – тим скоріше я потраплю до гробниці двох коханців.
Що було причиною мого руху та чому я заходив таким широким кроком, вимовляючи наведені слова, – я міг би і це питання надати рішенню цікавих, але оскільки тут не замішані ніякі годинникові механізми – читач не зазнає збитку, якщо я сам усе поясню.

Розділ XXXІ

О, є солодка пора в житті людини, коли (через те, що мозок іще ніжний, волокнистий і більше схожий на кашку, ніж на що‑небудь інше) – належить читати історію двох пристрасних коханців, розлучених жорстокими батьками і ще жорстокішою долею, –

Він – Амандус
Вона – Аманда –

обоє не відають, хто в який бік пішло.

Він – на схід
Вона – на захід.

Амандуса взято в полон турками і відвезено до двору марокканського імператора, де марокканська принцеса, що закохалася в нього, мучить його двадцять років у в’язниці за любов до Аманди. –
Вона (Аманда) весь цей час мандрує боса, з розпущеними косами по горах і кручах, розшукуючи Амандуса. – Амандусе! Амандусе! – наповнює вона повітря над пагорбами та долинами його ім’ям –
Амандусе! Амандусе!
сідаючи (нещасна!) біля воріт кожного міста й містечка. – Чи не зустрічав хто Амандуса? – чи не входив сюди мій Амандус? – доки нарешті, – після довгих, довгих, довгих поневірянь по світу – одного разу вночі несподіваний випадок приводить обох в один і той же час – хоча і різними дорогами – до брами Ліона, їх рідного міста. Голосно вигукнувши добре знайомими одне одному голосами:
Амандусе, чи живий – Моя Амандо, чи жива – ти ще?
вони кидаються одне до одного в обійми, і обоє падають мертвими від радості. –
Є чарівна пора в житті кожного чуйного смертного, коли така історія дає більше поживи мозку, ніж усі уламки, залишки та недоїдки античності, якими тільки можуть пригостити його мандрівники.
– Це все, що застрягло в правій частині решета власного мого мозку з описів Ліона, які пропустили через нього Спон та інші; крім того, я знайшов у чиїхось «Дорожніх нотатках», – а в чиїх саме, Бог відає, – що на пам’ять вірності Амандуса й Аманди було споруджено за міською брамою гробниця, біля якої донині коханці закликають їх у свідки своїх клятв, – і варто було мені коли‑небудь потрапити в таке утруднення, як ця гробниця коханців так чи інакше спадала мені на думку – більше скажу, вона взяла наді мною таку владу, що я майже не міг думати або говорити про Ліон, іноді навіть просто побачити ліонський камзол, без того, щоб ця пам’ятка старовини не поставала у моїй уяві; і я часто говорив із властивою мені необдуманістю – а також, боюся, деякою нешанобливістю: – Я вважаю це святилище (незважаючи на всю його занедбаність) таким же дорогоцінним, як Кааба в Мецці, і так мало поступливим (хіба тільки за пишнотою) самій Санта Каса, що рано чи пізно здійсню паломництво (хоч би у мене не було іншої справи в Ліоні) з єдиною метою його відвідати.
Таким чином, хоча пам’ятка ця стояла на останньому місці в моєму списку ліонських vіdenda, вона не була, як ви бачите, найнезначнішою; зробивши через те десятків два ширших, ніж звичайно, кроків по кімнаті, тоді як на мене наринули ці думки, я спокійно попрямував було на la basse cour з наміром вийти на вулицю; не знаючи напевно, чи повернусь я в готель, я зажадав рахунок, заплатив скільки належало – дав крім того служниці десять су – і вже вислуховував останні люб’язні слова мсьє ле Блана, що бажав мені приємної подорожі по Роні, – як був зупинений у воротях…

Розділ XXXІІ

– Бідолашним ослом, що тільки‑но завернув у них, із двома великими кошиками на спині, підібрати милостиню – бадилля ріпи та капустяне листя; він стояв у нерішучості, переступивши передніми ногами через поріг, а задні залишивши на вулиці, неначе не знаючи гарненько, входити йому чи ні.
Слід сказати, що (хоч як би я квапився) у мене не вистачає духу вдарити цю тварину – покірливе ставлення до страждання, простодушно відображене в його поглядах і в усій його фігурі, так переконливо говорить на його захист, що завжди мене обеззброює; я не здатний навіть із ним грубо заговорити, навпаки, хоч де б я його зустрів – у місті чи в селі – у возі чи з кошиками – на волі чи в рабстві, – мені завжди хочеться сказати йому що‑небудь чемне; мало‑помалу (якщо йому так само нічого робити, як і мені) – я зав’язую з ним розмову, і ніколи уява моє не працює так діяльно, як угадуючи його відповіді по виразу його фізіономії. Коли остання не дає мені задовільного ключа, – я переношуся з власного серця в його віслюче серце і міркую, що в цьому разі найприродніше було б подумати ослові (так само як і людині). По правді кажучи, він єдине з усіх створінь, які стоять нижче за мене, з яким я можу це робити; що стосується папуг, галок і т. п. – я ніколи не обмінююся з ними жодним словом – так само як із мавпами і т. п. і з тієї ж причини: останні роблять, а перші говорять тільки зазубрене – чим однаково приводять мене до мовчання; скажу більше: ні мій собака, ні кішка – хоча я дуже люблю обох – (що стосується собаки, він би, звичайно, говорив, якби міг) – не володіють, не знаю вже чому, здатністю вести розмову. – За всіх старань бесіда моя з ними не йде далі за пропозицію, відповіді та заперечення і – точнісінько розмови мого батька і матері «в ліжку правосуддя» – коли ці три фрази сказано, діалогу – кінець.
– Але з ослом я можу розмовляти віковічно.
– Послухай, шановний! – сказав я, – побачивши, що неможливо пройти між ним і воротами, – ти – вперед чи назад?
Осел повернув голову назад, аби поглянути на вулицю.
– Гаразд, – відповів я, – почекаємо хвилину, поки прийде погонич.
– Він у роздумі повернув голову й уважно подивився в протилежний бік. –
– Я тебе розумію цілком, – відповів я, – якщо ти зробиш помилковий крок у цій справі, він тебе битиме до смерті. – Що ж! хвилина є тільки хвилина, і якщо вона позбавить мого ближнього побоїв, її не можна вважати погано проведеною.
Під час цієї розмови осел жував стебло артишока; їжа явно несмачна, і голод, очевидно, напружено боровся в нім із відразою, тому що разів шість упускав він це стебло з рота і знову підхоплював. – Нехай Бог допоможе тобі, Джеку! – сказав я, – гіркий у тебе сніданок – гірка день у день робота – і ще гірші численні удари, якими, боюся я, тобі за неї платять, – і все‑то життя, для інших теж не солодке, для тебе суціль – суціль гіркота. – Ось і зараз у роті в тебе, якщо дізнатися правди, так, думаю, гірко, мовби ти попоїв сажі, – (осел врешті‑решт викинув стебло) і в тебе немає, либонь, друга на цілому світі, який почастував би тебе печивом. – Сказавши це, я дістав щойно куплений кульок із мигдалевим печивом і дав йому одне – але тепер, коли я про це розповідаю, серце докоряє мене за те, що в затії моїй було більше бажання потішитись і подивитись, як осел їстиме печиво, – ніж справжнього співчуття йому.
Коли осел з’їв печиво, я почав умовляти його пройти – бідолашну тварину було важко нав’ючено – видно було, що його ноги тремтіли. – Він швидко позадкував, а коли я потягнув його за повід, той обірвався, залишившись у моїй руці. – Осел сумно подивився на мене. – «Не бий мене ним – гаразд? – втім, як хочеш». – Якщо я тебе вдарю, будь я прокл…
Лайливе слово було вимовлене тільки наполовину – подібно до слів абатиси Андуйєтської – (отже погрішити я не встиг), – а людина, що ввійшла до воріт, вже обсипала градом паличних ударів круп бідолахи осла, поклавши тим край церемонії.
Який сором! ‑
вигукнув я – але вигук цей виявився двозначним, і, думається мені, недоречним – бо прут, що стирчав із нав’юченої на ослові корзини, зачепився кінцем за кишеню моїх штанів, – коли осел кинувся вперед, повз мене, – і розірвав його в найнещаснішому напрямі, який ви можете уявити, – так що
Який сором! – на мою думку, цілком підійшов би сюди – але питання це я надаю вирішити

ОГЛЯДАЧАМ
МОЇХ ШТАНІВ,

які я передбачливо привіз із цією метою в Англію.

Розділ XXXІІІ

Коли все було приведено до ладу, я знову пройшов на la basse cour зі своїм valet de place, щоб вирушити до гробниці двох коханців і т. д., – але був повторно зупинений у воротях – не ослом – а людиною, яка його побила і тим самим оволоділа (як це зазвичай буває після здобутої перемоги) позицією, яку займав осел.
Він з’явився до мене посланцем із поштового двору, несучи в руці постанову про сплату шести ліврів і декількох су.
– Це чий же рахунок? – поцікавивсь я. – Рахунок його величності короля, – відповів посланець, – знизавши плечима. –
– Друже мій, – сказав я, – якщо істинно, що я – це я – а ви – це ви –
(– А ви хто такий? – запитав він. – Не збивайте мене з пантелику, – сказав я.)

Розділ XXXІV

– То не менш істинно, – вів далі я, звертаючись до посланця і міняючи тільки форму свого твердження, – що королю Франції я не винен нічого, окрім дружньої прихильності; адже він чудова людина, і я від душі бажаю йому здоров’я і приємного проведення часу.
– Pardonnez‑moі, – заперечив посланець, – ви заборгували йому шість ліврів чотири су за найближчий перегін звідси до Сен‑Фонса на шляху в Авіньйон. – Оскільки пошта в цих краях королівська, ви платите вдвічі за коней і за поштаря – інакше це коштувало б усього три ліври два су. –
– Але я не їду сухим шляхом, – сказав я.
– Будь ласка, якщо ви хочете, – відповів посланець. – Ваш покірний слуга, – сказав я, низько йому вклонившись. –
Посланець з усією щирістю та гідністю людини вихованої – відважив мені такий же низький уклін. –
Ніколи ще ввічливість не приводила мене в більше замішання.
– Чорт би забрав серйозність цього народу! – сказав я (вбік); французи розуміють іронію не більше, ніж цей –
– Порівняння, навантажене кошиками, стояло тут же поряд – але щось замкнуло мені вуста – я не в силах був вимовити це слово. –
– Сер, – сказав я, опанувавши себе, – у мене немає наміру їхати поштою. –
– Але ж ви можете, – упирався він як і раніше, – ви можете їхати поштою, якщо побажаєте. –
– Я можу також, якщо побажаю, посолити солоного оселедця, – сказав я. – Але я цього не бажаю.
– Ви мусите, одначе, заплатити за неї, зробите ви це чи не зробите. –
– Так! за сіль, – сказав я, – я знаю…
– І за пошту також, – додав він. –
– Змилосердьтеся, – вигукнув я. – Я їду водою – я вирушаю вниз по Роні сьогодні опівдні – мій багаж уже завантажено – я заплатив за проїзд дев’ять ліврів готівкою. –
– C’est tout égal, – це однаково, – сказав він.
– Bon Dіeu! Як? – платити за дорогу, по якій я їду, і за дорогу, по якій я не їду!
– C’est tout égal, – заперечив посланець. –
– Це чортзна‑що! – сказав я, – та я скоріше дам посадити себе в десять тисяч Бастилій. –
– О Англіє! Англіє! Країно свобод, країно здорового глузду, найніжніша з матерів, – і найдбайливіша з няньок, – вигукнув я патетично, опустившись на одне коліно. –
Але раптом у цю саму мить увійшов духівник мадам ле Блан і, побачивши людину, що стоїть у молитовній позі, з попелясто‑блідим обличчям, – що здавалося ще блідішим по контрасту з її чорним пошарпаним одягом, – запитав, чи не маю потреби я в допомозі церкви –
Я їду по воді, – сказав я, – а ось цей пан, мабуть, іще зажадає від мене плати за масло.

Розділ XXXV

Тепер, коли я переконався, що посланець хоче неодмінно отримати свої шість ліврів чотири су, мені нічого іншого не залишалось, як сказати йому із цього приводу яку‑небудь колючість, що коштувала занапащених грошей.
Я приступив до справи так. –
– Скажіть, будь ласка, сер, за яким законом чемності ви чините з беззахисним іноземцем якраз навпаки тому, як ви обходитеся в таких випадках з французами?
– Жодним чином, – сказав він.
– Пробачте, – сказав я, – адже ви почали, сер, з того, що розірвали мої штани, – а тепер робите замах на мою кишеню – тоді як – якби ви спочатку випорожнили мою кишеню, як ви чините з вашими співвітчизниками, – а потім залишили мене без штанів, – я був би нечемою, надумавшись скаржитися. –
Ваша поведінка –
– суперечить закону природи,
– суперечить розуму,
– суперечить Євангелію.
– Але вона не суперечить ось цьому, – сказав він, вручаючи мені друкарський аркуш.
Par le roі
– Виразний вступ, – сказав я, – і почав читати далі – – – – – – – – –
– З усього цього виявляється, – сказав я, пробігши папір, – що коли мандрівник виїжджає з Парижа в поштовій кареті – він мусить у ній їхати до кінця днів своїх – або, принаймні, платити за неї. – Пробачте, – сказав посланець, – сенс цієї постанови той – що коли ви вирушаєте в дорогу з наміром рухатися поштою від Парижа до Авіньйона і далі, ви не можете міняти наміри або спосіб пересування, не заплативши спершу відкупникам на дві станції далі за ту, де вас охопить розкаяння. – Ґрунтується це, – вів далі він, – на тому, що державні прибутки не мають терпіти збиток від вашої непостійності. –
– О Боже! – вигукнув я, – якщо непостійність підлягає у Франції обкладенню – тоді нам нічого не залишається, як укласти якнайкраще мир. –
І мир між нами було укладено.
– Якщо ж це поганий мир – то нехай Трістрама Шенді, що заклав його наріжний камінь, – одного тільки Трістрама Шенді – буде за нього повішено.

Розділ XXXVІ

Хоча я, по совісті, сказав посильному достатньо приємних речей за його шість ліврів чотири су, я все ж вирішив включити його здирство в мої дорожні нотатки, перш ніж зійти з місця; з цим наміром я поліз за ними до кишені каптана – (нехай це, доречно зауважити, послужить майбутнім мандрівникам уроком і змусить їх обходитися трохи бережніше зі своїми нотатками) – але мої нотатки було вкрадено. – Ніколи жалюгідний мандрівник не здіймав такого галасу і ґвалту з приводу своїх нотаток, який здійняв я.
– Небо! земля! море! вогонь! – волав я, закликаючи собі на допомогу все на світі, крім того, що мені слід було б закликати. – Мої нотатки вкрадено! – що я робитиму? – Пане посильний! заради Бога, чи не впустив я яких‑небудь нотаток, коли стояв біля вас?
– Ви впустили чимало дуже дивних зауважень, – відповів він. – Бог з вами! – сказав я, – то було кілька зауважень, вартих не більше шести ліврів чотирьох су, – а я кажу про товсту пачку. – Він заперечливо похитав головою. – Мсьє ле Блан! Мадам ле Блан! Ви не бачили моїх паперів? – Гей, покоївко, біжіть нагору! Франсуа, рушайте за нею! ‑
– Я маю хай там що отримати мої нотатки. – То були, – кричав я, – кращі нотатки з усіх, коли‑небудь зроблених, – наймудріші – найдотепніші. – Що я робитиму? – де мені їх шукати?
Санчо Панса, згубивши збрую свого осла, і той не оголошував повітря сумнішими криками.

Розділ XXXVІІ

Коли перше збудження вляглось і письмена мого мозку почали проступати трохи виразніше з плутанини, в яку привела їх ця купа прикрих пригод, – мене незабаром осяяла думка, що я залишив свої нотатки в ящику розбитої карети, – продавши карету, я продав разом з нею каретному майстрові також і свої нотатки.
Я залишаю тут порожнє місце, щоб читач міг заповнити його найулюбленішою своєю лайкою. – Слід сказати, що якщо я коли‑небудь у своєму житті заповнював порожнечу повновагими лайками, то, думаю, це сталося саме тут. – * * *, – сказав я. – Отже, мої нотатки про Францію, в яких містилося стільки ж дотепності, скільки ситних харчів в яйці, і які коштували чотириста гіней так само вірно, як яйце коштує пенні, – я продав тутешньому каретнику – за чотири луїдори – та залишив йому на додачу (ах ти, Господи!) карету ціною в шість луїдорів. Добро б іще Додслі, Бекету або якому‑небудь іншому продавцеві книжок, що заслуговує на довіру, який, віддаляючись від справ, потребував би карети або, починаючи справу, – потребував би моїх нотаток, а то й двох або трьох гіней, – я б ще міг це стерпіти, – але каретнику!.. – Ведіть мене до нього в цю ж хвилину, Франсуа, – сказав я. – Le valet de place надів капелюх і пішов уперед – я ж, знявши капелюх перед посланцем, пішов за ним.

Розділ XXXVІІІ

Коли ми підійшли до будинку каретника, виявилось, що його будинок і крамниця на замку; було восьме вересня, Різдво Пресвятої Богородиці, Діви Марії. –
– Тантарра – ра – тан – тіві – усі пішли саджати травневе дерево – пострибати – поскакати! – нікому не було ніякого діла ні до мене, ні до моїх нотаток: хочеш не хочеш довелось опуститися на лаву біля дверей і пофілософствувати про свою долю. Доля виявилася до мене милостивішою, ніж зазвичай: – не прочекав я і півгодини, як прийшла хазяйка, щоб зняти папільйотки, перш ніж іти на гуляння. –
Француженки, доречно зауважити, полюбляють травневі дерева à la folіe – тобто не менше, ніж ранні меси. – Дайте їм тільки травневе дерево (однаково, в травні, в червні, в липні або у вересні – з порою року вони не рахуються) – і воно завжди матиме у них успіх – воно для них їжа, питво, прання, житло. – І коли б ми були, з дозволу ваших милостей, людьми настільки політичними, щоб посилати їм удосталь (бо лісів у Франції небагато) травневі дерева…
Француженки б їх саджали, а посадивши, пустилися б навколо них у танок (із французами за компанію) до нестями.
Дружина каретника повернулася додому, як я вам сказав, аби зняти папільйотки. – Присутність чоловіка зовсім не перешкоджає жіночому туалету – тому вона зірвала свій чіпець, щоб приступити до справи, ледве відчинивши двері; при цьому одна папільйотка впала на підлогу – я відразу ж упізнав свій почерк. –
– O, Seіgneur! – вигукнув я, – всі мої нотатки у вас на голові, мадам! – J’en suіs bіen mortіfіée, – сказала вона.
– «Добре ще, – подумав я, – що вони застрягли у волоссі, – бо, коли б забралися вони глибше, вони створили б такий розгардіяш у голові француженки – що краще б їй довіку ходити без завивки».
– Tenez, – сказала вона – і, не з’ясовуючи собі природи моїх мук, почала знімати їх із локонів і з найсерйознішим виглядом – одна за одною – склала їх у мій капелюх – одна була скручена вподовж, інша впоперек. – Що робити! Коли я їх видам, – сказав я, –
– їм завдадуть гіршої перекрутки.

Розділ XXXІX

– А тепер до годинника Ліппія! – сказав я з виглядом людини, що позбулася всіх своїх утруднень, – тепер уже ніщо нам не перешкодить оглянути цей годинник, китайську історію і т. д. – Окрім часу, – сказав Франсуа, – тому що скоро одинадцята. – Отже, ми мусимо поспішити, – сказав я, попрямувавши у напрямку до собору.
Не можу, по совісті, сказати, щоб я відчув яке‑небудь засмучення, коли один із молодших каноніків сказав мені, вийшовши із західних дверей собору, – що великий годинник Ліппія зовсім розладнався і не ходить уже декілька років. – Тим більше залишиться в мене часу, – подумав я, – на огляд китайської історії, і, крім того, я краще впораюся з описом годинника, що прийшов до занепаду, ніж я міг би це зробити, знайшовши його в квітучому стані. –
– І, не втрачаючи і хвилини, я помчав у колегію єзуїтів.
Проте з моїм наміром кинути погляд на історію Китаю, написану китайськими літерами, справа йшла так само, як з багатьма іншими задумами, що спокушають уяву тільки на відстані; у міру того як я наближався до своєї мети – кров в мені остигала – примха моя поступово втрачала всяку привабливість, аж поки нарешті зробилася мені до такої міри байдужою, що за виконання її я б не дав навіть вишневої кісточки. – По правді кажучи, часу залишалося дуже мало, а серце моє рвалося до гробниці коханців. – Дав би Бог, – сказав я, взявшись за дверний молоток, – аби ключ від бібліотеки було втрачено; вийшло, однак, не гірше.
Тому що в усіх єзуїтів приключилися кольки – та такі, яких не запам’ятають найстаріші лікарі на світі.

Розділ XL

Оскільки місце розташування гробниці коханців мені було відоме з такою точністю, мовби я двадцять років прожив у Ліоні, – а саме, я знав, що вона розташована зараз же праворуч за воротами, що ведуть у передмістя Вез, – то я відіслав Франсуа на бот, не бажаючи, щоб таке благоговійне почуття, що давно переповнювало мене, прорвалось у присутності свідка моєї слабкості. – У нестямі від захвату я рушив у напрямку до заповітного місця. – Коли я угледів ворота, що перегороджували шлях до гробниці, у мене дух захопило від хвилювання. –
– Ніжні, вірні серця! – вигукнув я, звертаючись до Амандуса й Аманди, – довго‑довго я зволікав пролити ці сльози над вашою гробницею – йду – йду. –
Коли я прийшов, виявилось, що гробниці, яку я міг би окропити своїми сльозами, вже більше не існує.
Нічого б я не пожалів, аби почути в цю хвилину дядькове Ліллібуллеро!

Розділ XLІ

Не важливо, як і в яких почуттях, – але я мчав щодуху від гробниці коханців – або, вірніше, не від неї (тому що такої гробниці не існувало) – і ледве‑ледве встиг на бот; – не відпливли ми й на сотню ярдів, як Рона і Сена з’єднались і весело понесли мене вниз за течією.
Але я вже описав цю подорож по Роні, перш ніж здійснив її. –
– Ось я і в Авіньйоні. – І позаяк тут нічого дивитись, окрім старого будинку, в якому жив герцог Ормондський і ні для чого зупинятися (хіба тільки для коротенького зауваження про це місто), то ви через три хвилини побачите, як я переїжджаю через міст на мулові в товаристві Франсуа, що їде верхи на коні з моєю дорожньою сумкою за сідлом, тоді як хазяїн обох тварин крокує по дорозі перед нами з довгою рушницею на плечі та шпагою під пахвою, з побоювання, як би ми ненароком не втекли разом із його худобиною. Якби ви бачили мої штани, коли я в’їжджав у Авіньйон, – хоча, мені здається, на них цікавіше було поглянути, коли я заносив ногу в стремено, – ви б визнали обережність цілком доречною; у вас духу не вистачило б розсердитися; що стосується мене, то я ні крапельки не був скривджений і навіть вирішив після закінчення подорожі подарувати йому ці штани, що змусили його озброїтися з голови до п’ят.
Перш ніж їхати далі, дайте мені розв’язатися з моїм зауваженням про Авіньйон, яке зводиться до того, що я вважаю несправедливим, коли ви, тому тільки, що у вас випадково звіяло з голови капелюх при вступі вашому в Авіньйон, – вважаєте, що маєте право стверджувати, ніби «Авіньйон більше за всі міста Франції потерпає від сильних вітрів», з цієї причини я не надавав особливого значення прикрій події, поки не розпитав хазяїна готелю, і, лише дізнавшись від нього, що так воно і є, – і почувши, крім того, що авіньйонські вітри ввійшли до приказки в довколишніх місцях, – записав це сам, просто для того, щоб запитати в ученого, яка тому може бути причина. – Наслідок я сам побачив – бо всі тут герцоги, маркізи і графи – навряд чи знайдеться хоч один барон в усьому Авіньйоні – так що майже немає можливості з ними поговорити у вітряний день.
– Послухай, приятелю, – сказав я, – потримай хвилиночку мого мула, – тому що мені потрібно було зняти чобіт, що натирав мені п’яту. – Чоловік, до якого я звернувся, стояв без усякого діла біля дверей готелю, і я, уявивши, що він виконує які‑небудь обов’язки по будинку або стайні, сунув йому повід, а сам зайнявся своїм чоботом. – Покінчивши з ним, я обернувся, щоб узяти мула у незнайомця та подякувати йому.
– Але Monsіeur le Marquіs тим часом увійшов до будинку.

Розділ XLІІ

Я міг тепер проїхати верхи на мулові ввесь південь Франції від берегів Рони до берегів Гаронни, не кваплячись – зовсім не кваплячись, – бо залишив Смерть, – ти, Господи, села – (і тільки ти!) – як далеко позаду. – «За багатьма я рухалася по Франції, – сказала вона, – але так відчайдушно гнатися мені ще не доводилося». – Проте вона, як і раніше, за мною йшла, – і я, як і раніше, втікав од неї – але втікав весело – як і раніше, вона мене переслідувала, – але, як мисливець, що зневірився спіймати свою здобич, – кожен крок, на який вона відставала, пом’якшував її суворі риси. – Навіщо ж мені було втікати від неї стрімголов?
Ось чому, незважаючи на все, що мені наговорив посланець поштової контори, я ще раз змінив спосіб пересування і після квапливої та метушливої їзди тішив тепер свою фантазію думками про мула і про те, як я проїдуся по багатих рівнинах Лангедока на його спині, пустивши його найповільнішим кроком.
Немає нічого приємнішого для мандрівника – і нічого жахливішого для тих, що описують подорож, ніж велика багата рівнина, особливо коли не видно на ній ні великих річок, ні мостів, нічого, окрім одноманітної картини достатку; адже сказавши вам одного дня, що вона чудова! чи чарівна! (як випаде) – що ґрунт тут плодоносний, а природа марнує всі свої дари і т. д., вони не знають, що їм далі робити з великою рівниною, яка залишилась у них на руках, – і годиться хіба тільки для того, щоб привести їх в яке‑небудь місто, теж, можливо, ні для чого більше не придатне, як тільки вивести їх на сусідню рівнину і так далі.
– Жахливе заняття! Судіть самі, чи краще мені вдалось упоратися з моїми рівнинами.

Розділ XLІІІ

Не зробив я і два з половиною льє, як чоловік із рушницею почав оглядати її замок.
Аж три рази я страшенно загаювався, відстаючи щоразу, принаймні, на півмилі. Один раз із нагоди глибокодумної розмови з майстром, що виготовляв барабани для ярмарків у Бокері й Тарасконі, – механіки його я так і не осягнув. – Інший раз я, власне, навіть не затримався – бо, зустрівши двох францисканців, які більше мене цінували час і нездатні були відразу розібрати, що мені, власне, потрібно, – я повернув назад і поїхав разом із ними. –
Утретє мене затримала торговельна операція з однією кумасею, що продала мені кошик прованських фіг за чотири су. Угоду було б укладено негайно ж, якби її не ускладнила в останню хвилину одна делікатна обставина. Коли за фіги було вже заплачено, то виявилося, що на дні кошика лежать дві дюжини яєць, укритих виноградним листям. – Оскільки в мене не було наміру купувати яйця, то я на них і не зазіхав; що ж до зайнятого ними в кошику місця – то це не мало значення. Я отримав досить фіг за мої гроші. –
– Але я мав намір оволодіти кошиком, а кумася мала намір утримати його, бо без кошика вона не знала, що робити з яйцями. – Втім, і я, не маючи в розпорядженні кошика, не знав, що робити з фігами, які вже перезріли та здебільшого порепалися. На цьому ґрунті між нами сталася коротенька суперечка, що закінчилася низкою міркувань про те, що нам обом робити. –
– Як ми розпорядилися нашими яйцями і фігами, ні вам, ні самому чорту, якби його тут не було (а я твердо впевнений, що він при цьому був), повік не скласти скільки‑небудь правдоподібної здогадки. Усе це ви прочитаєте – не в нинішньому році, тому що я поспішаю перейти до історії любовних пригод дядька Тобі, – все це ви прочитаєте в збірці історій, що виросли з моєї подорожі по Лангедокській рівнині й названі мною з цієї причини моїми

Рівнинними історіями

Наскільки перо моє стомилося, подібно до пер інших мандрівників, у цих мандрах по такій одноманітній дорозі, нехай судять самі читачі, – а тільки враження від них, які всі разом затрепетали в цю хвилину, говорять мені, що вони складають найпліднішу і найдіяльнішу епоху в моєму житті. Справді, оскільки я не умовлявся відносно часу з моїм озброєним супутником – то, зупиняючись і заговорюючи з кожним зустрічним, якщо він не скакав щодуху, – наздоганяючи всякого, хто їхав попереду, – очікуючи тих, хто був позаду, – окликаючи перехожих на перехрестях, – зупиняючи всяких убогих, мандрівників, скрипалів, ченців, – розхвалюючи ніжки кожної жінки, що сиділа на шовковичному дереві, та залучаючи її до розмови за допомогою щіпки тютюну, – одне слово, хапаючись за кожне руків’я, однаково якої величини та форми, яке випадок пропонує мені під час цієї подорожі, – я перетворив свою рівнину на місто – я завжди перебував у товаристві, й притому товаристві різноманітному; а позаяк мул мій був стільки ж товариський, як і я, і завжди знаходив, що сказати кожній зустрічній тварині, – то я глибоко переконаний, що, коли б ходили ми цілий місяць назад і вперед по Пелл‑Мелл або Сент‑Джеймс‑стріт, ми б не зустріли стільки пригод – і нам не випало б стільки нагод спостерігати людську природу.
О, тут панує та жива невимушеність, що миттю розпрямляє всі складки на одязі лангедокців! – Хоч що б під нею таїли люди, а все у них напрочуд скидається на безневинну простоту тієї золотої пори, яку оспівують поети. – Мені хочеться собі створити ілюзію та повірити, що це так.
Це сталося по дорозі з Німа в Люнель, де краще в усій Франції мускатне вино, яке, доречно зауважити, належить поважним канонікам Монпельє, – і сором тому, хто, напившись за їх столом, відмовляє їм у краплі вина.
– Сонце закотилося – робота закінчилася; сільські красуні заплели заново свої коси, а хлопці готувалися до танцю. – Мій мул зупинивсь як укопаний. – Це флейта і тамбурин, – сказав я. – Я до смерті перелякався, – сказав він. – Вони збираються повеселитися, – сказав я, – пришпорюючи його. – Присягаюся святим Богаром і всіма святими, що залишилися за дверима чистилища, – сказав він (приймаючи те ж рішення, що й мули абатиси Андуйєтської), – я не зроблю і кроку далі. – Чудово, сер, – сказав я, – я поставив собі за правило не вступати в суперечку ні з ким із вашої породи. – З цими словами я зіскочив із нього і – шпурнувши один чобіт у канаву вправоруч, інший – в канаву вліворуч, – піду потанцювати, – сказав я, – а ти стій тут.
Одна засмагла дочка Праці відокремилася від групи й пішла мені назустріч, коли я наблизився; її темно‑каштанове волосся, майже зовсім чорне, було скріплене вузлом, окрім одного неслухняного пасма.
– Нам не вистачає кавалера, – сказала вона, – простягаючи вперед руки й немовби пропонуючи їх узяти. – Кавалер у вас буде, – сказав я, – беручи простягнуті руки.
Ах, Нанетто, якби тебе вирядити, як герцогиню!
– Але ця клята розпірка на твоїй спідниці!
Нанетта про неї не турбувалася.
– У нас нічого б не вийшло без вас, – сказала вона, – випускаючи з природженою чемністю одну мою руку і ведучи мене за другу.
Кульгавий підліток, якого Аполлон нагородив сопілкою і який за власним почином додав до неї тамбурин, сівши на пагорб, зіграв мелодійну прелюдію. –
– Підв’яжіть мені скоріше цей локон, – сказала Нанетта, сунувши мені в руку шнурочок. – Я відразу забув, що я іноземець. – Вузол розпустився, вся коса впала. – Ми наче сім років були знайомі.
Підліток ударив у тамбурин – потім заграв на сопілці, й ми пустилися в танок – «чорт би забрав цю розпірку!»
Сестра підлітка, що з неба викрала свій голос, заспівала, чергуючись із братом, – то була гасконська танкова пісня:

Vіva la joіa!
Fіdon la trіstessa!

Дівчата підхопили в унісон, а хлопці на октаву нижче. –
Я дав би крону за те, щоб вона була зашита, – Нанетта не дала б і одного су. – Vіva la joіa! – було на губах у неї. – Vіva la joіa! – було в її очах. Іскра дружелюбності миттєво перетнула простір, що розділяв нас. – Якою вона здавалася милою! – Чому я не можу жити і закінчити дні свої таким чином? О праведний подавцю наших радощів і прикростей, – вигукнув я, – чому не можна тут розташуватися в лоні Достатку – танцювати, співати, творити молитви та піднятися на небеса з цією темноволосою дівчиною? – Вередливо схиливши голову до плеча, вона завзято танцювала. – Настала пора танцювати, – сказав я; і ось, міняючи ввесь час дам і музику, я протанцював від Люнеля до Монпельє, – а звідти до Безьє і Песна. – Я протанцював через Нарбонну, Каркасон і Кастельнодарі, поки не домчався до павільйону Пердрильо, де, діставши розлінований папір, аби без усяких відступів і вставних речень перейти просто до любовних пригод дядька Тобі, –
я почав так –

Том VIII

Non enіm excursus hіc ejus, sed opus іpsum est.
Plіn. Lіb. quіntus, Epіstola sexta  

Розділ І

Але полегесеньку – бо на цих веселих рівнинах, де в цю мить усяка плоть кинулася з флейтами, скрипками і танцями на збір винограду і де на кожному кроці розум буває збитий з пантелику уявою, нехай лишень спробує, незважаючи на все, що було сказано про прямі лінії  у різних місцях моєї книги, – нехай лишень спробує кращий розсаджувач капусти, який коли‑небудь існував, однаково, чи саджає він назад чи вперед, це становить мало різниці в рахунку (виключаючи те, що в одному разі йому доведеться нести більше відповідальності, ніж в іншому), – нехай лишень він спробує рухатися холоднокровно, обачно та канонічно, саджаючи свою капусту одну за одною по прямих лініях і на стоїчних відстанях, особливо коли діри на спідницях не зашиті, – не розчепірюючись на кожному кроці і не ухиляючись незаконним чином убік. – В Гренландії, у Фінляндії і в деяких інших добре мені відомих країнах – це, мабуть, можливо, –
Але під цим ясним небом, у країні фантазії та потовиділення, де кожна думка, зв’язна і незв’язна, отримує вихід, – у цій країні, дорогий мій Євгенію, – в цій родючій країні рицарських подвигів і романів, де я нині сиджу, розгвинчуючи свою чорнильницю, щоб приступити до опису любовних пригод дядька Тобі, тоді як з вікна моєї робочої кімнати відкривається широкий краєвид на всі закрути шляхів Юлії, що блукала у пошуках за своїм Дієго, – якщо ти не прийдеш і не візьмеш мене за руку…
У який твір обіцяє все це вилитися!
Одначе, почнімо.

Розділ ІІ

У любові  так само, як і в рогоносінні. 
– Але ось я збираюся почати нову книгу, а на думці в мене давно вже одна річ, якою я хочу поділитися з читачами, і якщо не поділюся зараз, то, можливо, в моєму житті більше не випаде нагоди це зробити (тоді як моє порівняння  можна буде розвинути в будь‑яку годину дня). – Хвилиночку затримавшись, я почну абсолютно серйозно.
Річ ось яка.
Я переконаний, що з усіх різних способів починати книгу, які нині у вжитку в літературному світі, мій спосіб найкращий, – я впевнений також, що він і найблагочестивіший – адже я починаю з того, що пишу першу фразу, – а відносно другої цілком покладаюся на Господа Бога.
Письменники назавжди б вилікувалися від звички відчиняти з шумом і тріском двері на вулицю і скликати своїх сусідів, приятелів і рідних, у згоді з чортом і всіма його чортенятами, озброєними молотками та іншим знаряддям, якби тільки вони постежили, як у мене одна фраза йде за одною і як план випливає з цілого.
Я бажав би, щоб ви бачили, з якою впевненістю дивлюсь я вгору, підвівшись із крісла і вчепившись за його ручку, – щоб ловити думки, іноді раніше навіть, аніж вони до мене долітають. –
Гадаю, щиро кажучи, що я при цьому перехоплюю багато думок, які небо призначало іншому.
Піп і його Портрет ніщо проти мене. – Немає мученика, що був би такий сповнений віри та вогню (хотілося б іще додати: добрих справ), але у мене немає
Ні Пристрасті, ні Гніву – або
Ні Гніву, ні Пристрасті –
й доки боги і люди не погодяться назвати їх одним і тим же ім’ям – неприторенний Тартюф у науці, політиці або в релігії не запалить у мені навіть іскорки обурення, не зустріне більш нелюб’язного прийому і не почує від мене грубіших слів, ніж ті, що він прочитає в наступному розділі.

Розділ ІІІ

– Bonjour! – Доброго ранку! – Як ви рано наділи теплу сукню! – Втім, ранок сьогодні холодний, і ви розсудливо чините – краще їхати верхи на хорошому коні, ніж іти пішки, – і закупорка залоз річ небезпечна. – А як почувається ваша співмешканка – ваша дружина – і ваші діти від них обох? Давно отримували вісті від ваших старих – від вашої сестри, тітки, дядька й інших родичів? – Сподіваюся, вони видужали після нежитю, кашлю, триперу, зубного болю, лихоманки, затримки сечі, ішіасу, злоякісних пухлин і хвороби очей. – От чортів лікар! випустити стільки крові – дати таке мерзенне проносне – і всі ці блювотні – припарки – пластирі – декокти – клістири – мушки! – І навіщо стільки гранів каломелі? Santa Marіa! таку дозу опіуму! таж він ледве не отруїв – pardі! – всю вашу родину, від малого до старого. – Присягаюся старою чорною оксамитовою маскою покійної тітки Діни, для цього, на мою думку, не було ніяких підстав.
Оскільки згадана маска трохи облазила на підборідді від частого зняття та надягання її моєю тіткою, ще до  гріхопадіння з кучером, – то ніхто з нашого сімейства не хотів потім надівати її. Обшити маску  новим оксамитом коштувало дорожче за саму маску – носити ж облізлу маску, яка наполовину просвічує, було однаково що ходити зовсім без маски. –
Це і є причина, з дозволу ваших превелебностей, унаслідок якої численна родина наша налічує в чотирьох останніх поколіннях усього лише одного архієпископа, одного валлійського суддю, трьох‑чотирьох олдерменів і одного‑єдиного скомороха. –
У шістнадцятому столітті ми могли нахвалятися не менше ніж дюжиною алхіміків.

Розділ ІV

У любові так само, як і в рогоносінні, – сторона, що страждає, у кращому разі буває третьою (зазвичай же останньою) особою в домі, яка що‑небудь дізнається про те, що сталося. Відбувається це, як усьому світу відомо, через те, що для однієї й тієї ж речі в нас існує півдюжини слів; і доти, поки те, що для однієї судини людського тіла є Любов – для іншої може бути Ненавистю – Почуттям для органу на пів’ярда вище – і Дурощами… (– Ні, мадам, не там; – я маю на увазі те місце, на яке я показую зараз пальцем) – що ми можемо поробити?
З усіх смертних, а також, не прогнівайтесь, і безсмертних, які коли‑небудь міркували про себе про цей містичний предмет, дядько Тобі був найменш здатний ґрунтовно розібратися в такому розбраті почуттів; він би неодмінно надав їм іти власним ходом, як ми надаємо це речам гіршим, аби подивитися, що з цього вийде, – якби попереднє повідомлення, послане Бригіттою Сузанні, і широке розголошення Сузанною отриманої новини не змусили дядька Тобі вникнути в цю справу.

Розділ V

Чому ткачі, садівники і борці – а також люди з ногами (внаслідок якої‑небудь хвороби в ступні ), що віднялися, – завжди привертали до себе серце якої‑небудь ніжної красуні, що таємно знемагала від любові до них, – усе це точно встановлено і належним чином пояснено стародавніми і новими фізіологами.
Людина, що п’є тільки воду, якщо тільки вона робить це за внутрішнім переконанням, без усякого обману або шахрайства, потрапляє до цієї ж самої категорії; щоправда, на перший погляд, немає ніякої послідовності або логічної доказовості в тому, «щоб струмочок холодної води, що сочиться в моїх нутрощах, запалював факел у моїй Дженні». ‑
– Це твердження непереконливе; навпаки, воно здається таким, що суперечить природному зв’язку між причиною і дією. –
Але це свідчить лише про слабкість і немічність людського розуму.
– «І ви перебуваєте в цілковитому здоров’ї при цьому?»
– У найліпшому, мадам, – якого сама дружба могла б мені побажати. –
– «І не п’єте нічого? – нічого, крім води?»
– Бурхлива стихія! Варто тобі підступити до шлюзів мозку – дивись, як вони відкриваються перед тобою! –
Ось припливає Допитливість , знаками запрошуючи своїх подруг іти за нею, – вони пірнають у саму середину потоку. –
Фантазія  сидить у задумі на березі та, стежачи поглядом за течією, перетворює соломинки і тростинки на щогли і бушприти. – А Хіть , підтримуючи однією рукою підібрану по коліна сукню, ловить їх другою, коли вони пропливають мимо. –
О люди, що п’ють тільки воду! Невже за допомогою цієї оманливої рідини ви так часто управляли світом, вертячи його, як млинове коло, – перемелюючи фізіономії слабких – стираючи на порошок їх ребра – розквашуючи їм носи – і навіть іноді міняючи форму та обличчя природи. –
– На вашому місці, Євгенію, – сказав Йорик, – я б пив більше води. – І я на вашому місці, Йорику, – відповів Євгеній, – робив би те ж саме.
Це показує, що обоє вони читали Лонгина. – Щодо мене, то я вирішив ніколи в житті не читати ніяких книг, окрім моїх власних.

Розділ VІ

Я бажав би, щоб дядько Тобі пив тільки воду; тоді б ясно було, чому вдова Водмен, ледве тільки побачивши його, відчула, як щось у ній ворухнулося на його користь! – Щось! – щось.
– Щось, можливо, більше, ніж дружба, – менше, ніж любов, – щось – (однаково що – однаково де). – Я б не дав і волоска з хвоста мого мула, який мені довелося б вирвати самому (а їх у нього небагато залишилось, і він, розбійник, до того ж іще з норовом), за те, щоб ваші милості відкрили мені цю таємницю. –
Але річ у тому, що дядько Тобі не був із числа людей, що п’ють тільки воду; він не пив води ні в чистому, ні в змішаному вигляді, ніяк і ніде, хіба тільки випадково на якому‑небудь аванпості, де не можна було дістати нічого кращого, – або під час свого лікування, коли хірург йому сказав, що вода розтягуватиме м’язові волокна і це прискорить їх зрощення, – дядько Тобі пив тоді воду заради спокою.
Одначе всім відомо, що дії без причини в природі не буває, й усі знають також, що дядько Тобі не був ні ткачем: – ні садівником – ні борцем, – хіба тільки ви неодмінно побажаєте віднести його до останніх як капітана, – але ж він був усього тільки піхотний капітан – і, крім того, все це тримається на двозначності. – Нам нічого не залишається, як припустити, що нога дядька Тобі – але таке припущення допомогло б нам тільки у тому разі, якби слабкість її виникала від якої‑небудь хвороби в ступні , – тоді як нога дядька не всихала ні від якого ушкодження ступні – бо вона і взагалі не була всохлою. Вона тільки трохи задерев’яніла й погано слухалася від цілковитої нерухомості протягом трьох років, коли дядько лежав у ліжку в мого батька у Лондоні; але вона була повна і мускулиста і в усіх інших відношеннях така ж міцна й багатообіцяюча, як і друга його нога.
Зовсім я не пам’ятаю випадку з літературної своєї практики, коли я так утруднювався б звести кінці з кінцями і підігнати розділ, який я писав, до розділу, що йде за ним, як ось зараз; можна подумати, ніби мені подобається створювати собі такі утруднення єдино для того, щоб винаходити нові способи з них вивертатися.
– Необачна ти людина! Хіба мало тобі турбот і печалей, які й без того обсідають тебе зусібіч як письменника та людину, – хіба їх мало тобі, Трістраме, що ти неодмінно хочеш іще більше заплутатися?
Хіба не досить тобі того, що ти кругом у боргах, що десять возів твого п’ятого і шостого тому досі ще – досі ще не розпродано і що ти виснажив майже усю свою дотепність, придумуючи, як їх збути з рук?
Хіба не мучить тебе до цього часу клята астма, схоплена тобою під час катання на ковзанах проти вітру у Фландрії? і хіба всього два місяці тому не порвав ти собі судину в легенях, вибухнувши реготом, коли побачив кардинала, що мочився, як простій півчий (обома руками), внаслідок чого за дві години втратив дві кварти крові; й якби ти втратив іще стільки, хіба панове медики не сказали тобі – що це становило б цілий галон. –

Розділ VІІ

Але заради Бога, не говорімо про кварти й галони – а просуньмо нашу історію просто вперед; вона така делікатна й заплутана, що навряд чи витримає перестановку навіть однієї коми; не знаю, як це вийшло, але ви мене заштовхнули в саму її середину. –
– Будь ласка, обережніше.

Розділ VІІІ

Дядько Тобі й капрал із такою поспішністю і в такій поквапливості помчали з Лондона в село, щоб вступити у володіння клаптиком землі, про який ми стільки разів уже говорили, і відкрити свою кампанію не пізніше інших союзників, що забули взяти з собою одну з найнеобхідніших речей свого господарства; то не був саперний заступ, або кирка, або лопата. –
– То було звичайне ліжко, на якому люди сплять; оскільки Шенді‑хол у той час було не умебльовано, а маленький готель, у якому помер бідолашний Лефевр, іще не було побудовано, то дядькові Тобі довелося погодитися переночувати в будинку місіс Водмен два‑три рази, поки капрал Трім (який зі здібностями чудового слуги, стременного, кухаря, кравця, хірурга й інженера поєднував також здібності чудового шпалерника) не змайстрував йому за допомогою тесляра і двох кравців власне ліжко.
Дочка Єви, бо нею була вдова Водмен (і я не маю наміру сказати про неї нічого більшого, як те –
– «Що вона була жінкою в усіх відношеннях» ) – краще б перебувала за п’ятдесят миль звідти – або у своєму теплому ліжку – або гралася кухарським ножем – словом, усе, що завгодно – тільки б не робила предметом своєї уваги чоловіка, що розташувався в будинку, який їй належав з усім умеблюванням.
На відкритому повітрі й серед білого дня, коли жінка має можливість, фізично кажучи, бачити чоловіка під різними кутами зору, це нічого, – але у себе в будинку, під яким би кутом зору вона на нього не дивилася, вона не може не поєднувати з ним тієї або іншої частини свого майна – доки, нарешті, внаслідок повторення таких поєднань вона його не включає у свій інвентар. –
– І тоді добраніч.
Але це не є питання Системи , бо її я виклав вище – або питання Требника  – бо мені діла немає до вірувань інших людей – або питання Факту  – принаймні, наскільки я знаю; ні, це розказано тільки для зв’язку та слугує вступом до наступного.

Розділ ІX

Я говорю не відносно їх грубості або чистоти – або міцності їх клинів у сорочках під пахвою, – але, скажіть, хіба дамські нічні сорочки не відрізняються від сорочок денних, так же помітно, як і в усіх інших відношеннях, тим, що вони набагато довші за останні, так що коли ви в них лежите, вони опускаються настільки ж нижче за ваші п’яти, наскільки денні сорочки до них не доходять?
Нічні сорочки вдови Водмен (як вимагала, вважаю, мода часів короля Вільгельма і королеви Анни) були, в усякому разі, скроєні саме так; і якщо ця мода змінилася (бо в Італії вони майже зовсім вийшли із вжитку), – тим гірше для публіки; вони були завдовжки два з половиною фламандські ели; таким чином, якщо рахувати середній зріст жінки два ели, у вдови залишилося пів’ела, з яким вона могла робити що завгодно.
Тим часом маленькі поблажки, які вона дозволяла собі одну за одною в холодні ночі свого семирічного вдівства, що дихали груднем, непомітно привели до встановлення такого порядку, що перетворився за останні два роки на один зі спальних її обрядів, – що як тільки місіс Водмен лягала в постіль і простягала ноги до самого краю, про що вона завжди давала знати Бригітті, – Бригітта з усією належною пристойністю, відкинувши спочатку ковдру в ногах постелі, брала пів’ела полотна, про яке йдеться, і обережно відводила його обома руками вниз, на всю довжину, після чого збирала цей шматок в п’ять або шість рівних складок, витягала з рукава велику шпильку і, повернувши її до себе гострим кінцем, міцно сколювала всю складку разом трохи вище рубця; зробивши це, вона акуратно підтикала ковдру в ногах своєї пані й бажала їй доброї ночі.
Операція ця здійснювалася постійно і без всяких відступів, окрім такого: коли в непогідні, бурхливі ночі Бригітта розкривала в ногах постіль і т. д., аби приступити до своєї роботи, – вона зважала тільки на термометр своїх почуттів, і тому виконувала її стоячи – опустившись на коліна – або сидячи навпочіпки, відповідно до різних мір віри, надії та любові, якими вона бувала пройнята того вечора до своєї пані. У усіх інших стосунках етикет  дотримувався свято й міг посперечатися з найпунктуальнішим етикетом найманірнішої опочивальні у християнському світі.
Першого вечора, як тільки капрал провів дядька Тобі нагору, що сталося близько десятої, – місіс Водмен кинулася в крісло, закинула ліву ногу на праву, утворивши у такий спосіб опору для свого ліктя, сперлася щокою на долоню, нахилилася вперед і роздумувала до півночі, піддавши питання двосторонньому обговоренню.
Наступного вечора вона підійшла до свого бюро і, наказавши Бригітті принести й поставити на стіл дві непочаті свічки, вийняла свій шлюбний договір і благоговійно його перечитала; на третього ж вечора (останнього вечора перебування дядька в її домі), коли Бригітта відтягнула нижній кінець її нічної сорочки й зібралася було увіткнути велику шпильку…
– Стусаном обох п’ят відразу (найприроднішим, одначе, який можна було зробити в її положенні – бо, якщо прийняти * * * * * за полуденне сонце, стусан її був північно‑східним) вона вибила шпильку з пальців Бригітти – і етикет, що висів на ній, упав – упав і розбився вщент.
З усього цього ясно було, що вдова Водмен закохалася в дядька Тобі.

Розділ X

Голова дядька Тобі зайнята була у той час іншими речами, так що тільки після руйнування Дюнкерка, коли всі інші європейські справи було улагоджено, в нього знайшлося дозвілля повернути і цей борг ввічливості.
Стале таким чином перемир’я (якщо говорити з точки зору дядька Тобі – бо, на думку місіс Водмен, це був марно втрачений час) – тривало близько одинадцяти років. Але оскільки в усіх таких справах справжній бій розгоряється тільки після другого удару, хоч який би проміжок часу відділяв його від першого, – то я вважаю за краще назвати цю любовну історію інтригою дядька Тобі з місіс Водмен, а не інтригою місіс Водмен із дядьком Тобі.
Відмінність ця важлива.
Це не те, що відмінність між старим трикутним капелюхом  – і трикутним старим капелюхом , через який між вашими превелебностями так часто спалахують суперечки, – різниця тут у самій природі речей. –
І, дозвольте мені сказати вам, панове, величезна різниця.

Розділ XІ

Отже, вдова Водмен любила дядька Тобі – а дядько Тобі не любив вдову Водмен, отже, вдові Водмен нічого не залишалось, як продовжувати любити дядька Тобі – або залишити його в спокої.
Вдова Водмен не побажала зробити ні те, ні інше. –
– Боже милосердний! – я забуваю, що й сам трохи схожий на неї; адже кожного разу, коли якій‑небудь земній богині, нерідко в пору рівнодення, трапляється бути і тією, й іншою, і цією, так що через неї я не в змозі доторкнутися до свого сніданку – хоча їй і горя мало, чи з’їв я його, чи ні, ‑
– Будь вона проклята! – кажу я і посилаю її в Татарію, з Татарії на Вогняну Землю і так далі, до самого диявола. Словом, немає такого куточка в пеклі, куди б я не загнав мою богиню.
Але оскільки серце в мене ніжне і почуття в таку пору припливають і відпливають по десять разів за хвилину, то я миттю виводжу її звідти; але я завжди вдаюся до крайності, й тому поміщаю її в самому центрі Чумацького Шляху. –
Яскрава із зірок! ти випромінюватимеш владу твою на…
– Чорт би її взяв із усією її владою – бо при цьому слові я втрачаю всяке терпіння – нехай собі насолоджується своїм скарбом! – Присягаюся всім волохатим і страшним! – вигукую я, зриваючи з себе хутряну шапку та обертаючи її навколо пальця, – я б не дав і шести пенсів за дюжину таких, як вона!
– Але все‑таки вона відмінна шапка (кажу я, насуваючи її на голову по самі вуха) – тепла – і м’яка, особливо коли ви її гладите по шерсті, – але на жаль! ніколи мені це не буде призначено – (тут моя філософія знову терпить крах).
– Ні; ніколи я не доторкнуся до цього пирога (знову нова метафора).
Скоринка і м’якуш,
Серединка і край.
Верх і низ – терпіти його не можу, ненавиджу його, відкидаю – мене нудить від самого його вигляду – Адже це
суцільний перець,
часник,
цибуля,
сіль і
чортове лайно. –
– Присягаюся великим архікухарем, який, мабуть, тільки й робить з ранку до вечора, що, сидячи біля вогнища, придумує для нас запалюючі страви, я ні за що у світі до них не доторкнуся. –
– О Трістраме! Трістраме! – вигукнула Дженні.
– О Дженні! Дженні! – відповідаю я, перейшовши таким чином до розділу дванадцятого.

Розділ XІІ

– «Не доторкнуся до них ні за що у світі», – сказав я. –
Господи, як розпалив я свою уяву цією метафорою.

Розділ XІІІ

Звідси ясно, хоч що б ваші превелебності й ваші милості казали про це (я не говорю думали , – бо всякий, хто взагалі думає, – думає майже однаково як про цю, так і про інші речі), – ясно, що любов  (принаймні, якщо визначати її в алфавітному порядку) є, поза сумнівом, одна зі справ, що вміють
Ажітувати,
Баламутити,
Ворохобити,
Гарячити; із усіх
Диявольських справ у житті – вона найбільш
Жагуча,
Занозиста (на Е, Є, И, І та Й сказати нічого),
Капризна,
Лірична з усіх людських пристрастей; в той же час вона найбільш
Mаловірна,
Hабридлива, така що
Обплутує,
Пустотлива,
Сум’ятлива,
Розважальна – (хоча, в дужках зазначу, Р має стояти перед С). – Коротше кажучи, природу її найкраще схопив мій батько, сказавши одного дня дядькові Тобі на закінчення довгого міркування на цю тему: – «Ви не в змозі зв’язати про неї двох думок, братику Тобі, без гіпаллага». – Це що таке? – вигукнув дядько Тобі. –
– Віз попереду коня, – відповів батько. –
– Що ж йому робити в такому становищі? – вигукнув дядько Тобі.
– Нічого іншого, – відповів батько, – як тільки впрягтися в нього – або залишити його у спокої.
Тим часом вдова Водмен, як я вам вже сказав, не побажала зробити ні того, ні іншого.
Вона трималась, одначе, напоготові в повному бойовому озброєнні, вичікуючи подій.

Розділ XІV

Парки, що поза сумнівом передбачали всю цю любовну історію вдови Водмен і дядька Тобі, протягнули з самого створення матерії та руху (притому з більшою чемністю, ніж їм властиво буває зазвичай у цих справах) такий ланцюг причин і дій, тісно між собою пов’язаних, що навряд чи у дядька Тобі була можливість оселитися в якому‑небудь іншому будинку або володіти яким‑небудь іншим садом у християнському світі, окрім тих будинку й саду, які прилягали до будинку і саду місіс Водмен. Це сусідство, разом із перевагою густої альтанки в саду місіс Водмен, влаштованої біля живоплоту дядька Тобі, надавало до послуг вдови все, що було треба для її любовної стратегії: вона могла спостерігати маневри дядька Тобі, а також бути присутньою на його військових радах; до того ж дядько, в простоті сердечній, дозволив капралові, якого просила про це Бригітта, з’єднати їх володіння вербовою хвірткою, щоб було більше простору для прогулянок удови, і це дало їй можливість довести свої апроші до самих дверей вартівні, й навіть іноді, на знак вдячності, здійснювати атаки та намагатися висадити в повітря дядька Тобі в цій самій його вартівні.

Розділ XV

Сумна це істина – але повсякденні спостереження свідчать, що людину можна, як свічку, запалювати з двох кінців – аби ґніт достатньо виходив назовні; якщо цього немає – нічого у нас не вийде; якщо ж ґніту вдосталь – але ми запалюємо його знизу, то, на лихо, полум’я в цьому разі зазвичай само себе гасить – і знову нічого не вийде.
Про себе ж скажу, що, якби завжди було в моїй владі призначати, з якого кінця я хочу бути запаленим, – бо для мене нестерпна думка спалахнути по‑скотинячому, – я б примушував хазяйку постійно запалювати мене згори; адже тоді я б пристойно згорів до розетки, тобто від голови до серця, від серця до печінки, від печінки до шлунка і так далі, по венах і артеріях брижі, через усі закрути й бічні прикріплення кишок і їх оболонок, до сліпої кишки. –
– Прошу вас, лікарю Слоп, – сказав дядько Тобі, перебиваючи лікаря, коли той згадав сліпу кишку  в розмові з моїм батьком того вечора, як моя мати народила мене, – прошу вас, – сказав дядько Тобі, – поясніть мені, що таке сліпа кишка; хоч я вже старий, а, признатися, до цього дня не знаю, де вона розташована.
– Сліпа кишка , – відповів лікар Слоп, – розташована між клубовою кісткою  і ободовою кишкою . –
– У чоловіка? – запитав батько.
– У тому ж самому місці, – вигукнув лікар Слоп, – вона розташована й у жінки. –
– Цього я не знав, – сказав батько.

Розділ ХVІ

– І ось, аби діяти напевно, місіс Водмен вирішила запалити дядька Тобі не з одного якого‑небудь кінця, а, по можливості, з обох кінців одразу, як палить свою свічку марнотратник.
Якби навіть місіс Водмен сім років підряд нишпорила за допомогою Бригітти по всіх звалищах військового спорядження, як піхотного, так і кавалерійського, від великого венеціанського арсеналу до лондонського Тауера, вона б не знайшла там жодного щита  чи мантелета , що так добре підходило для її цілей, як той, що сам дядько Тобі дав їй у руки, піклуючись про свої зручності.
Здається, я вам не говорив, – втім, не пам’ятаю – можливо, і говорив – але однаково: є речі, які краще переказати, ніж сперечатися через них, – що кожного разу, коли капрал працював над спорудженням міста або фортеці під час їх кампаній, першою турботою дядька Тобі було мати на внутрішній стіні своєї будки, ліворуч од себе, план цього міста, приколений згори двома або трьома шпильками, знизу ж нічим не прикріплений, щоб, у разі потреби, зручніше було підносити його до очей і тому подібне. Таким чином, наважившись зробити атаку, місіс Водмен підходила до дверей вартівні, і там уже їй залишалося тільки простягнути праву руку та, непомітно переступивши при цьому лівою ногою поріг, схопити креслення, план або профіль, хоч що б висіло на стіні, після чого, зігнувши назустріч шию, – піднести його до себе; при цьому маневрі пристрасті дядька Тобі завжди розгорялися, – бо він миттєво хапав лівою рукою інший кут карти і кінцем своєї люльки, яку тримав у правій руці, починав пояснення.
Коли атака посувалася до цієї точки, – наступний маневр місіс Водмен, доцільність якого, я думаю, оцінить усяке, – полягав у тому, щоб якнайскоріше вихопити з рук дядька Тобі люльку; під тим або іншим приводом, зазвичай під приводом точнішого показу на карті якого‑небудь редуту або бруствера, їй це вдавалося перш ніж дядько Тобі (бідолашний дядько!) проходив своєю люлькою п’ять‑шість сажнів.
– Це примушувало дядька Тобі пускати в хід вказівний палець.
Відмінність, що випливала звідси, в атаці була такою. Рухаючись, як у першому випадку, кінцем свого вказівного пальця пліч‑о‑пліч із кінцем люльки дядька, місіс Водмен могла б пройти по лініях карти від Дана до Вірсавії, якби лінії дядька Тобі тягнулися так далеко, без всякої для себе користі: адже на кінці тютюнової люльки не було ніякої артеріальної або життєвої теплоти, вона не могла б збудити ніякого почуття – вона не могла ні запалити вогню за допомогою пульсації – ні сама спалахнути за допомогою симпатії – вона не давала нічого, окрім диму.
Тоді як, рухаючись упритул своїм вказівним пальцем за вказівним пальцем дядька Тобі по всіх закрутах і зигзагах його укріплень – притискаючись іноді до нього – наступаючи йому на ніготь – перегороджуючи йому шлях – торкаючись до нього то тут – то там – удова, принаймні, приводила дещо в рух.
Хоча це була тільки легка сутичка, вдалині від головних сил, вона незабаром залучала до справи всі інші частини; бо тут карта зазвичай вислизала у них із рук і лягала зворотним боком на стіну вартівні; дядько Тобі, в простоті душевній, клав на неї долоню, щоб вести далі свої пояснення, а місіс Водмен зі швидкістю блискавки повторювала його маневр і вміщувала поряд свою руку. Це відразу відкривало дорогу, досить широку для того, щоб по ній могло рухатися назад і вперед усяке почуття, в якому зустрічає потребу особа, досвідчена в теоретичному та практичному боці любові. –
Посуваючи (як і раніше) свій вказівний палець паралельно пальцю дядька Тобі – вона неминуче залучала до справи великий палець – а вслід за вказівним і великим пальцями натурально виявлялася зайнятою вся рука. Твоя, милий дядьку Тобі, ніколи не бувала тепер там, де їй слід було бути. – Місіс Водмен увесь час її підводила або, за допомогою якнайлегших підштовхувань, підпихань і двозначних потисків, які тільки здатна сприйняти рука, що її треба перемістити, – прагнула зрушити хоч на волосок із її шляху.
Тоді як це робилося, вона, певна річ, не забувала дати дядькові відчути, що це її нога (а не чия‑небудь чужа) злегка притискається у глибині будки до литки його ноги. – Чи треба дивуватися, що від таких атак на дядька Тобі, від такого рішучого натиску на обидва його фланги – час від часу приходив у розлад також і його центр? –
– Чорт забирай! – говорив дядько Тобі.

Розділ XVІІ

Ці атаки місіс Водмен, легко собі уявити, були різноманітні; вони відрізнялись одна від одної, подібно до атак, яких повна історія, і з тих же причин. Рядовий спостерігач навряд чи навіть визнав би їх атаками – а якби визнав, не робив би між ними ніякої відмінності – але я пишу не для нього. У мене ще буде час описати їх трохи точніше, коли я до них підійду, що станеться тільки через декілька розділів; тут же мені залишається додати тільки те, що у жмуті оригінальних паперів і малюнків, які батько мій склав окремо, міститься у відмінному збереженні (і міститиметься, поки у мене дістане сили зберегти хай там що) план Бушена, на правому нижньому куті якого і досі помітні знаки забруднених тютюном великого та вказівного пальців, – пальців місіс Водмен, як є всі підстави гадати, бо протилежний кут, що перебував, я вважаю, у розпорядженні дядька Тобі, абсолютно чистий. Перед нами, очевидно, речовий доказ однієї з описаних атак, тому що на верхньому краю карти залишилися сліди, що хоча і зарівнялись, але ще видимі, двох проколів, що безперечно є дірами від шпильок, якими план приколено було до стіни вартівні. –
Присягаюся всіма попівськими святинями! Я шаную цю дорогоцінною реліквію з її стигматами  і уколами  більше, ніж усі реліквії римської церкви, – за незмінним винятком щоразу, як я пишу про ці матерії, уколи, що уразили тіло святої Радагунди в пустелі, яку вам охоче покажуть клюнійські черниці по дорозі з Фесса  в Клюні  .

Розділ XVІІІ

– Я гадаю, з дозволу вашої милості, – сказав Трім, – що укріплення наші тепер абсолютно зруйновані – і басейн порівнявся з молом. – Я так само гадаю, – відповів дядько Тобі з напівпригніченим зітханням, – але піди, Тріме, у вітальню і принеси мені договір – він лежить на столі.
– Він лежав там шість тижнів, – сказав капрал, – але сьогодні вранці наша стара спожила його на розпал. –
– Отже, – сказав дядько Тобі, – наших послуг більше не потрібно. – Дуже шкода, з дозволу вашої милості, – сказав капрал; мовивши ці слова, він кинув заступ у тачку, що стояла біля нього, з виглядом невтішного горя, яке тільки можна уявити, і понуро озирався, шукаючи очима кирку, лопату, кілки та інші дрібниці військового спорядження, щоб відвезти їх із поля битви, – як був зупинений вигуком ох‑ох‑ох!  із вартівні, який, завдяки її тонким дощаним стінкам, якось особливо тужливо віддався в його вухах.
– Ні, – сказав собі капрал, – я цим займуся завтра вранці, коли його милість іще опочиватиме. – І з цими словами, взявши з тачки заступ і трохи землі на нім, мовби з наміром вирівняти одне місце біля основи гласиса, – але насправді бажаючи просто підійти ближче до свого пана, щоб його розважити, – він розпушив дві‑три дернини – підрізав їх краї заступом і, злегка прибивши їх зворотним його боком, сів біля ніг дядька Тобі і почав так:

Розділ XІX

– Ах, як було жаль, – хоча солдатові й безглуздо, з дозволу вашої милості, говорити те, що я збираюся сказати –
– Солдатові, Тріме, – вигукнув дядько Тобі, перебиваючи його, – трапляється сказати дурість так само, як і людині вченій. – Але не так часто, з дозволу вашої милості, – заперечив капрал. – Дядько Тобі кивнув головою на знак згоди.
– Ах, як було жаль, – сказав капрал, окидаючи поглядом Дюнкерк і мол, зовсім так, як Сервій Сульпіцій після повернення з Азії (коли він плив із Егіни в Мегару) окидав поглядом Коринф і Пірей –
– Ах, як було жаль, з дозволу вашої милості, висаджувати в повітря ці укріплення – але було б не менш шкода залишити їх непорушеними. –
– Ти маєш рацію, Тріме, в обох випадках маєш рацію, – сказав дядько Тобі. – Тому‑то, – вів далі капрал, – з початку їх руйнування і до кінця – я жодного разу не свистів, не співав, не сміявся, не плакав, не говорив про минулі наші справи й не розповів вашій милості жодної історії, ні хорошої, ні поганої. –
– У тебе багато чудових якостей, Тріме, – сказав дядько Тобі, – і не на останнє місце я ставлю твої здібності оповідача, тому що з численних історій, які ти мені розповідав, бажаючи розвеселити у важкі хвилини або розважити, коли мені бувало нудно, – ти рідко коли розповідав погану. –
– Це тому, з дозволу вашої милості, що, за винятком історії про короля богемського та сім його зáмків , – усі вони правдиві; адже всі вони про мене. –
– У моїх очах це анітрохи їх не принижує, Тріме, – сказав дядько Тобі. – Але скажи, що це за історія? Ти підстьобнув мою цікавість.
– Звольте, я розповім її вашій милості, – сказав капрал. – Аби тільки, – сказав дядько Тобі, знову задумливо подивившись на Дюнкерк і на мол, – аби тільки вона не була весела; у такі історії, Тріме, слухачеві треба завжди половину забавності вносити від себе, а в теперішньому моєму стані, Тріме, я б не міг віддати належне ні тобі, ні твоїй історії. – Вона зовсім не весела, – заперечив капрал. – І в той же час я не хотів би, – вів далі дядько Тобі, – щоб вона була похмура. – Вона не весела і не похмура, – заперечив капрал, – а якраз підійде вашій милості. – Тоді я від щирого серця подякую тобі за неї, – вигукнув дядько Тобі, – зроби милість, Тріме, починай.
Капрал вклонився; і хоча зняти пристойним чином м’яку високу шапку монтеро зовсім не так легко, як ви уявляєте, а відважити наповнений шанобливістю уклін, як це було в правилах капрала, річ, на мій погляд, досить важка, коли ви сидите на землі, підібгавши під себе ноги, – проте, дозволивши долоні своєї правої руки, зверненої до дядька Тобі, ковзнути назад по траві на деякій відстані від тулуба з метою надати їй більшого розмаху – і в той же час невимушено затиснувши наголовок своєї шапки великим, вказівним і середнім пальцями лівої руки, від чого діаметр її вкоротився й вона, можна сказати, скоріше непомітно була видавлена – ніж незграбно зірвана, – капрал упорався з обома завданнями вправно, ніж можна було чекає від людини в її позі; прокашлявшись разів два, щоб знайти тон, найбільш підходящий для його історії та найбільш згідний із почуттями його пана, – він обмінявся з ним ласкавим поглядом і приступив до своєї розповіді так:

Історія про короля богемського та сім його зáмків

– Жив собі король бо – ге –
Коли капрал вступав таким чином у межі Богемії, дядько Тобі змусив його на хвилинку зупинитися; капрал вирушив у дорогу з голою головою, залишивши свою шапку монтеро на землі біля себе, після того, як зняв її у кінці останнього розділу.
– Очі доброти все помічають – тому не встиг капрал вимовити п’ять слів своєї історії, як дядько Тобі двічі питально доторкнувся до його шапки монтеро кінцем своєї тростини – немов кажучи: «Чому ти її не надінеш, Тріме?» Трім узяв її з найшанобливішою неквапливістю і, кинувши при цьому скрушний погляд на шитво, що прикрашало її передню частину, яке плачевним чином вицвіло та ще на до того ж обшарпалося на деякому головному листі й найжвавіших частинах візерунка, знову поклав на землю між ніг своїх, аби розміркувати про її долю.
– Усе до останнього слова досконала правда, – вигукнув дядько Тобі, – все, що ти збираєшся сказати. –
«Ніщо не вічне на цьому світі, Тріме». 
– Але коли ця запорука твоєї любові й пам’яті, дорогий Томе, зноситься, – мовив Трім, – що нам тоді сказати?
– Сказати більше нічого, Тріме, – відповів дядько Тобі. – Хоч би ми сушили голову до Страшного суду, однаково, Тріме, ми нічого б не придумали.
Визнавши, що дядько Тобі має рацію і що марні були б усі зусилля людського розуму витягнути вищу мораль із цієї шапки, капрал не захотів більше утрудняти себе й надів її на голову, після чого провів рукою по лобі, щоб розгладити зморшку глибокодумності, породжену текстом і повчанням разом, і, надавши обличчю своєму колишнього виразу, повернувся в колишньому тоні до історії про короля богемського та сім його замків.

Продовження історії про короля богемського та сім його зáмків

– Жив собі король у Богемії, але в яке царювання, окрім як в його власне, не можу сказати вашій милості. –
– Я цього зовсім і не вимагаю від тебе, Тріме, – вигукнув дядько Тобі.
– Це було, з дозволу вашої милості, незадовго до того, як перевелися на землі велетні; – але в якому році від Різдва Христового?…
– Я б і півпенса не дав за те, щоб про це дізнатися, – сказав дядько Тобі.
– Все‑таки, з дозволу вашої милості, історія від цього якось виграє. –
– Адже це твоя історія, Тріме, так і прикрашай її на свій смак; а рік візьми будь‑який, – вів далі дядько Тобі, з усмішкою подивившись на капрала, – рік візьми який тобі заманеться і пристав його до неї – я тобі надаю цілковиту свободу. –
Капрал вклонився; адже всі століття і щороку кожного століття від створення світу до Нойового потопу, і від Нойового потопу до народження Аврама, через усі мандрування патріархів до виходу ізраїльтян із Єгипту – і через усі династії, олімпіади, урбекондіта   й інші пам’ятні епохи різних народів світу до пришестя Христа, і від пришестя Христа до тієї хвилини, коли капрал почав свою історію, – увесь цей неосяжний простір часу з усією його безоднею повергав до його ніг дядько Тобі; але, подібно до того як Скромність  ледве доторкається пальцем до того, що обома руками подає їй Щедрість   – капрал задовольнявся найгіршим роком  з усього цього оберемка; побоюючись, як би ваші милості з більшості  й меншості  не повидряпували один одному очі у розпалі суперечки про те, чи не є цей рік завжди останнім роком торішнього календаря, – скажу вам напростець: так; але зовсім не з тієї причини, що ви думаєте. –
– То був найближчий до нього рік – від Різдва Христового тисяча сімсот дванадцятий, коли герцог Ормондський вів таку погану гру у Фландрії. – Озброївшись ним, капрал знову зробив похід у Богемію.

Продовження історії про короля богемського та сім його зáмків 

– Тисяча сімсот дванадцятого року після Різдва Христового жив собі, з дозволу вашої милості –
– Сказати тобі правду, Тріме, – зупинив його дядько Тобі, – я б віддав перевагу будь‑якому іншому року, не лише внаслідок ганьби, що заплямувала того року нашу історію відступом англійських військ і відмовою прикрити облогу Кенуа, незважаючи на неймовірне напруження, з яким Фагель продовжував фортифікаційні роботи, – але й на користь твоєї власної історії; адже якщо в ній є, – а деякі твої слова вселяють мені цю підозру, – якщо в ній є велетні –
– Тільки один, з дозволу вашої милості. –
– Це однаково що двадцять, – заперечив дядько Тобі, – ти б краще років на сімсот або вісімсот відсунув її в минуле, щоб забезпечити її від критиків та інших людей, і я б тобі порадив, якщо ти будеш іще коли‑небудь її розповідати –
– Коли я проживу, з дозволу вашої милості, стільки, щоб хоч один раз доказати її до кінця, я більше ніколи й нікому не розповідатиму її, ні чоловікові, ні жінці, ні дитині. – Фу‑фу! – сказав дядько Тобі, – але таким ласкавим, заохочувальним тоном, що капрал вів далі свою історію з більшим запалом, аніж будь‑коли.

Продовження історії про короля богемського і сім його зáмків

– Жив собі, з дозволу вашої милості, – сказав капрал, підвищивши голос і радісно потираючи руки, – один король богемський…
– Пропусти рік зовсім, Тріме, – сказав дядько Тобі, нахиляючись до капрала і кладучи йому руку на плече, мовби на знак вибачення за те, що він його зупинив, – пропусти його зовсім, Тріме; історія може відмінно обійтися без цих тонкощів, якщо оповідач не цілком у них упевнений. – Упевнений у них! – мовив капрал, хитаючи головою. –
– Твоя правда, – відповів дядько Тобі; – не легко, Тріме, людині, вихованій, як ти та я, для військової справи, яка рідко заглядає вперед далі за кінець свого мушкета, а назад далі за свій ранець, не легко такій людині все це знати. – Де ж їй це знати, ваша милість! – сказав капрал, скорений манерою  міркування дядька Тобі стільки ж, як і самим його міркуванням, – у неї досить інших турбот; коли вона не в ділі, не в поході й не несе гарнізонної служби – їй потрібно, з дозволу вашої милості, чистити свій мундир – голитись і митися, щоб завжди мати такий вигляд, як на параді. Яка потреба солдатові, з дозволу вашої милості, – переможно додав капрал, – тямити що‑небудь у географії?
– Ти, певно, хотів сказати у хронології , Тріме, – відповів дядько Тобі; – бо знання географії і для солдата абсолютно необхідне; він має бути ґрунтовно знайомий із усіма країнами, в які приведе його обов’язок служби, а також з їх кордонами; він має знати кожне місто, містечко, село та селище з усіма каналами, дорогами та обхідними шляхами, що ведуть до них; з першого ж погляду, Тріме, він має назвати тобі кожну велику або малу річку, через яку він переходить, – в яких горах бере вона початок – по яких місцях протікає – доки судноплавна – де її можна перейти вбрід – і де не можна; він має знати урожай кожної долини не гірше, ніж селянин, який її обробляє, й уміти зробити опис або, якщо буде потрібно, накреслити точну карту всіх рівнин і ущелин, укріплень, підйомів, лісів і боліт, через які або по яких належить пройти його армії; він має знати, що кожна країна виробляє, її рослини, мінерали, води, тварин, погоду, клімат, температуру, її жителів, звичаї, мову, політику і навіть. релігію.
– Інакше хіба мислимо було б зрозуміти, капрале, – вів далі дядько Тобі, розпалившись і зводячись на ноги у своїй будці, – як міг Мальборо зробити зі своєю армією похід від берегів Мааса до Бельбурга; від Бельбурга до Керпенорда – (тут уже й капрал не міг довше всидіти на місці); від Керпенорда, Тріме, до Кальсакена; від Кальсакена до Нейдорфа; від Нейдорфа до Ланденбурга; від Ланденбурга до Мільденгейма; від Мільденгейма до Ельхінгена; від Ельхінгена до Гінгена; від Гінгена до Бальмерсгофена; від Бальмерсгофена до Шелленберга, де він прорвав ворожі укріплення, форсував перехід через Дунай, переправився через Лех, – проник зі своїми військами в саме серце імперії, пройшовши на чолі їх через Фрейбург, Гокенверт і Шенефельд до рівнин Бленгейма і Гохштета? – Хоч який він великий полководець, капрале, а кроку ступити б не міг, не міг би зробити навіть денного переходу без допомоги географії . – Що ж до хронології , Тріме, – вів далі дядько Тобі, знову спокійно всідаючись у вартівні, – то я, признатися, гадаю, що солдат найлегше міг би обійтися без цієї науки, коли б не надія, що вона коли‑небудь визначить йому час винаходу пороху, бо страшна його дія, що подібно до грому все перед собою вергає, ознаменувала для нас нову еру в галузі військової справи, змінивши докорінно характер нападу та оборони, як на суші, так і на морі, та зажадавши від військових такого мистецтва і спритності, що не шкода ніяких зусиль для точного визначення часу його відкриття – і встановлення, яка велика людина і за яких обставин зробила це відкриття.
– Я не збираюся, – вів далі дядько Тобі, – вступити в суперечку з істориками, які всі згодні, що тисяча триста вісімдесятого року після народження Христа, за царювання Венцеслава, сина Карла Четвертого,
– якийсь священик, на ім’я Шварц, навчив вживання пороху венеціанців у їх війнах із генуезцями, але, поза сумнівом, він не був першим, бо, якщо вірити дон Педро, єпископові Леонському… – Як це вийшло, з дозволу вашої милості, що священики та єпископи стільки завдавали клопоту своїм головам порохом? – Бог його знає, – відповів дядько Тобі, – провидіння звідусіль дістає добро. – Отже, дон Педро стверджує у своїй хроніці про короля Альфонса, завойовника Толедо, що тисяча триста сорок третього року, тобто аж за тридцять сім років до вищезгаданої дати, секрет виготовлення пороху був добре відомий, і його вже у той час із успіхом застосовували як маври, так і християни, не лише в морських битвах, але і при багатьох достопам’ятних облогах в Іспанії та Берберії. – Усім відомо також, що чернець Бекон докладно писав про порох і великодушно залишив світу рецепт його виготовлення ще за сто п’ятдесят років до народження Шварца – і що китайці, – додав дядько Тобі, – ще більше збивають нас з пантелику та заплутують усі наші розрахунки, нахваляючись, ніби цей винахід був їм відомий за декілька століть навіть до Бекона. –
– Це зграя брехунів, я гадаю, – вигукнув Трім.
– Не знаю, вже з якої причини, – сказав дядько Тобі, – але вони із цього приводу помиляються, як показує жалюгідний стан, в якому перебуває у них нині фортифікація: адже вони знають із неї тільки fossé із цегляною стіною, та до того ж іще не фланкований, – а те, що вони видають нам за бастіон на кожному його розі, побудовано так по‑варварськи, що всякий це сприйме…
– За один із семи моїх зáмків, з дозволу вашої милості, – сказав Трім.
Дядько Тобі хоча й украй потребував якого‑небудь порівняння, проте ввічливо відхилив пропозицію Тріма – але коли той йому сказав, що у нього є в Богемії ще півдюжини замків, яких він не знає, як здихатися, – дядько Тобі був такий зворушений простодушним жартом капрала – що перервав своє міркування про порох – і попросив капрала продовжувати історію про короля богемського та сім його замків.

Продовження історії про короля богемського та сім його зáмків

– Цей нещасний  король богемський… – сказав Трім. – Значить, він був нещасний? – вигукнув дядько Тобі, який так занурився у своє міркування про порох та інші військові речі, що хоча і попросив капрала продовжувати, все‑таки численні зауваження, якими він переривав бідолаху, не настільки виразно були відсутні в його свідомості, щоб зробити для нього зрозумілим цей епітет. – Значить, він був нещасний , Тріме? – з почуттям сказав дядько Тобі. – Капрал, пославши насамперед це злощасне слово  з усіма його синонімами до дідька, подумки пробіг найголовніші подій з історії короля богемського; але всі вони показували, що – король був щаслива людина, що коли‑небудь жила на землі, – і це збило капрала з пантелику; не бажаючи, проте, брати назад свій епітет – ще менше – пояснювати його – і щонайменше – перекручувати факти (як роблять це люди науки) на догоду упередженій теорії, – він подивився на дядька Тобі, шукаючи від нього допомоги, – але побачивши, що дядько Тобі чекає від нього того ж самого, – прокашлявся і вів далі. –
– Цей король богемський, з дозволу вашої милості, був нещасний  тому – що дуже любив мореплавання і морську справу – а сталося  так, що в усьому богемському королівстві не було жодного морського порту. –
– Звідки ж, у дідька, йому там бути, Тріме? – вигукнув дядько Тобі. – Адже Богемія країна континентальна, і нічого іншого в ній статися не могло б. – Могло б, – заперечив Трім, – якби була воля Божа. –
Дядько Тобі ніколи не говорив про суть і основні властивості Бога інакше, як із невпевненістю й нерішучістю. –
– Не думаю, – заперечив дядько Тобі, трохи помовчавши, – бо, оскільки, як я сказав, країна континентальна і межує з Сілезією та Моравією на сході, з Лузацією та Верхньою Саксонією на півночі, з Франконією на заході і з Баварією на півдні, Богемія не могла б досягти моря, не переставши бути Богемією, – так само як і море, з іншого боку, не могло б дійти до Богемії, не затопивши значної частини Німеччини та не винищивши мільйони нещасних її жителів, які не в змозі були б від нього врятуватись. – Який жах! – вигукнув Трім. – Це свідчило б, – м’яко додав дядько Тобі, – про таку безжальність батька всякого милосердя – що, мені здається, Тріме, – така річ жодним чином не могла б статися.
Капрал вклонився на знак своєї повної згоди і вів далі:
– Отже, одного прекрасного літнього вечора королю богемському нагодилося  піти погуляти з королевою та придворними. – Оце інша справа, Тріме, тут слово нагодилося  цілком доречне, – вигукнув дядько Тобі, – тому що король богемський міг піти погуляти з королевою, а міг і не піти, – це була справа випадку, могло статись і так і отак, залежно від обставин.
– Король Вільгельм, з дозволу вашої милості, – сказав Трім, – був тієї думки, що все зумовлено на цьому світі, а тому часто мовив своїм солдатам: «У кожної кулі своє призначення». – Він був велика людина, – сказав дядько Тобі. – І я до цього дня вважаю, – вів далі Трім, – що постріл, який вивів мене з ладу в битві при Ландені, спрямований був у моє коліно тільки для того, щоб звільнити мене зі служби його величності і призначити на службу до вашої милості, де я буду оточений більшою дбайливістю, коли постарію. – Інакше цього ніяк не пояснити, Тріме, – сказав дядько Тобі.
Серця пана і слуги були однаково схильні до раптового переповнення почуттям, – запанувало коротке мовчання.
– Крім того, – сказав капрал, поновлюючи розмову, – але веселішим тоном, – коли б не було цього пострілу, мені ніколи б не довелося, з дозволу вашої милості, закохатися. –
– Он воно що, ти був закоханий, Тріме, – з усмішкою сказав дядько Тобі. –
– Ще й як! – відповів капрал, – по вуха, без пам’яті! з дозволу вашої милості. – Коли ж? Де? – і як це сталось? – Я вперше чую про це, – мовив дядько Тобі. – Смію сказати, – відповів Трім, – що в полку всі до останнього барабанщика та сержантських дітей про це знали. – Ну, тоді й мені давно пора знати, – сказав дядько Тобі.
– Ваша милість, – сказав капрал, – певно, і досі з жалем згадуєте про повний розгром нашої армії і розлад наших рядів у ділі при Ландені; коли б не було полків Віндама, Ламлі й Голвея, що прикрили відступ по мосту Неерспекена, сам король навряд чи міг би до нього добратися – його ж, як вашій милості відомо, міцно стіснили зусібіч. –
– Хоробрий воїн! – вигукнув дядько Тобі в пориві захвату, – і зараз іще, коли все втрачено, я бачу, капрале, як він галопом мчить повз мене ліворуч, збираючи навколо себе залишки англійської кавалерії, щоб підтримати наш правий фланг і зірвати, якщо це ще можливо, лаври з чола Люксембурга – бачу, як з шарфом, що розвівається, бант якого тільки що відітнула куля, він надихає на нові подвиги полк бідолашного Голвея – скаче вздовж його рядів – і потім, круто обернувшись, атакує на чолі його Конті. – Сміливець! сміливець! – вигукнув дядько Тобі, – присягаюся небом, він заслуговує на корону. – Цілком – як злодій мотузки, – радісним вигуком підтримав дядька Трім.
Дядько Тобі знав вірнопідданські почуття капрала; – інакше порівняння припало б йому зовсім не до смаку – капралові воно теж видалося невдалим, коли він його висловив, – але сказаного не повернеш – тому йому нічого не залишалось, як продовжувати.
– Оскільки число поранених було величезне і ні в кого не вистачало часу подумати про що‑небудь, окрім власної безпеки. – Проте ж Толмеш, – сказав дядько Тобі, – відвів піхоту з великим мистецтвом. – Все ж таки я був залишений на полі битви, – сказав капрал. – Так, ти був залишений, бідолахо! – вигукнув дядько Тобі. – Так що тільки наступного дня о дванадцятій годині, – вів далі капрал, – мене обміняли й помістили на віз із тринадцятьма чи чотирнадцятьма іншими пораненими, щоб відвезти в наш госпіталь.
– Ні в одній частині тіла, з дозволу вашої милості, рана не викликає такого нестерпного болю, як у коліні. –
– Виключаючи пах, – сказав дядько Тобі. – З дозволу вашої милості, – заперечив капрал, – біль у коліні, на мій погляд, має бути, певна річ, найгостріша, адже там стільки сухожиль і всяких, як пак вони називаються…
– Якраз із цієї причини, – сказав дядько Тобі, – пах значно чутливіший – адже там не лише безліч сухожиль і всяких, як пак вони звуться (я так само мало знаю їх назви, як і ти), – але ще, крім того, і…
Місіс Водмен, що весь цей час сиділа у своїй альтанці, – враз затамувала подих – вийняла шпильку, якою був заколений на підборідді її чіпець, і підвелася на одну ногу. –
Суперечка між дядьком Тобі й Трімом дружньо тривала ще деякий час із рівними силами, поки нарешті Трім, згадавши, як часто він плакав над стражданнями свого пана, але не пролив жодної сльози над своїми власними, – не виявив готовності визнати себе переможеним, із чим, одначе, дядько Тобі не побажав погодитися. – Це нічого не доводить, Тріме, – сказав він, – окрім благородства твого характеру. –
Таким чином, чи сильніший біль од рани в паху (caeterіs parіbus), ніж біль од рани в коліні – або, навпаки, біль од рани в коліні сильніший, ніж біль од рани в паху – питання ці й до цього дня залишаються невирішеними.

Розділ XX

– Біль у коліні, – вів далі капрал, – був і сам по собі вкрай тяжкий, а тряский віз і нерівні, страшно зриті дороги – погіршуючи те, що і без того було погане, – на кожному кроці загрожували мені смертю; разом із утратою крові, відсутністю всяких турбот про мене і лихоманкою, що починається, – (Бідолашний хлопець! – сказав дядько Тобі) – все це, з дозволу вашої милості, було більше, ніж я міг витримати.
– Я розповів про свої страждання молодій жінці в селянському будинку, біля якого зупинився наш віз, останній із усієї валки; мені допомогли ввійти, і молода жінка накапала на шматочок цукру ліки, які знайшлись у неї в кишені; побачивши, що вони мене підбадьорили, вона дала мені їх удруге й утретє. – Отже, я їй розповів, з дозволу вашої милості, про свої муки, які настільки нестерпні, – сказав я, – що я вважав за краще б лягти геть на те ліжко, – тут я вказав очима на ліжко, що стояло в кутку кімнати, – і померти, щоб лише не рухатися далі, – як раптом, при її спробі підвести мене до ліжка, я знепритомнів у її обіймах. Добре у неї було серце, – сказав капрал, витираючи сльози, – як ваша милість зараз почує.
– Я гадав, любов річ радісна, – зауважив дядько Тобі.
– Це (іноді), з дозволу вашої милості, найсерйозніша річ на світі.
– На прохання молодої жінки, – вів далі капрал, – віз із пораненими поїхав без мене; вона їх переконала, що я негайно помру, якщо мене знову в нього покладуть. Отже, коли я прийшов до тями – я виявив, що перебуваю в тихому, спокійному сільському будиночку, де, окрім молодої жінки, селянина і його дружини, нікого не було. Я лежав упоперек ліжка в кутку кімнати, з пораненою ногою на стільці, а молода жінка стояла біля мене, однією рукою тримаючи біля мого носа кінчик змоченої в оцті носової хустки, а другою розтираючи мені скроні.
– Спочатку я її вважав за дочку селянина (тому що то не був готель) – і запропонував їй гаманець із вісімнадцятьма флоринами; його прислав мені на пам’ять мій бідолашний брат Том (тут Трім витер сльози), через одного рекрута, перед самим своїм від’їздом у Лісабон. –
– Я ніколи ще не розповідав вашій милості цієї жалісної історії, – тут Трім утретє витер сльози. – Молода жінка покликала в кімнату старого з дружиною і показала їм гроші для того, щоб мені було надано ліжко й різні дрібниці, які мені знадобляться, поки я не видужаю настільки, що мене можна буде перевезти в госпіталь. – Ось і відмінно, – сказала вона, зав’язуючи гаманець, – я буду вашим банкіром, – але оскільки посада ця не забере у мене багато часу, я буду також вашою доглядальницею.
– По тому, як вона це сказала, а також по її сукні, яку я почав тоді роздивлятися уважніше, я переконався, що молода жінка не може бути дочкою селянина.
– Вона була уся в чорному до самих п’ят, а волосся її закривала батистова пов’язка, щільно стягнута на лобі; це була, з дозволу вашої милості, одна з тих черниць, яких, як відомо вашій милості, багато є у Фландрії, де їм дозволяють жити не в монастирі. – З твого опису, Тріме, – сказав дядько Тобі, – я доходжу висновку, що то була молода бегінка; їх можна зустріти тільки в іспанських Нідерландах – та ще, мабуть, в Амстердамі – вони відрізняються від інших черниць тим, що можуть залишати свій монастир, якщо побажають одружитися; вони відвідують хворих і доглядають їх за обітницею – я б вважав за краще, щоб вони це робили за добротою серця.
– Вона мені часто повторювала, – сказав Трім, – що доглядає мене заради Христа, – мені це не подобалось. – Я думаю, Тріме, ми обоє помиляємося, – сказав дядько Тобі, – треба буде запитати містера Йорика сьогодні ввечері у брата Шенді – ти мені нагадай, – додав дядько Тобі.
– Не встигла молода бегінка, – продовжував капрал, – сказати, що вона буде моєю доглядальницею, як уже приступила до виконання своїх обов’язків, віддалившись приготувати щось для мене. – Через короткий час – який мені здався, одначе, довгим – вона повернулася з бинтами і т. д. і т. д. і протягом двох годин старанно зігрівала мені коліно припарками і т. д., потім приготувала мені на вечерю миску рідкої каші – і, побажавши спокійної ночі, пообіцяла знову бути у мене рано‑вранці. – Вона побажала, з дозволу вашої милості, те, чого мені не було дано. Всю ніч я кидався в жорстокій лихоманці – образ бегінки усе в мені перевернув – кожну хвилину я ділив світ навпіл – щоб віддати їй половину – і кожну хвилину засмучувався, що мені нічого розділити з нею, окрім солдатського ранця та вісімнадцяти флоринів. – Всю ніч прекрасна бегінка стояла, як ангел, біля мого ліжка, підводячи запону та пропонуючи мені ліки, – мене пробудила від цього сну тільки сама вона, з’явившись у призначений час і простягнувши мені ліки наяву. Признатися, вона майже не відлучалася від мене, і я до того звик отримувати життя з її рук, що серце моє завмирало і кров відливала від обличчя, коли вона виходила з кімнати; і все‑таки, – вів далі капрал (роблячи надзвичайно дивний висновок) –
– то не була любов  – оскільки протягом трьох тижнів, що вона майже невідлучно перебувала зі мною, власними руками ставлячи вночі та вдень припарки на моє коліно, – я по совісті можу сказати вашій милості – що * * * * * * * * * * * * * * * * * жодного разу.
– Це дуже дивно, Тріме, – мовив дядько Тобі. –
– «Я так само думаю», – сказала місіс Водмен.
– Жодного разу, – сказав капрал.

Розділ XXІ

– Але в цьому немає нічого дивного, – вів далі капрал – побачивши, що дядько Тобі замислився, – адже Любов, з дозволу вашої милості, точнісінько як війна – в тому відношенні, що солдат, хоча б йому вдалось уціліти три тижні вряд до вечора суботи, – може все ж таки бути уражений у серце в неділю вранці. – Якраз це і сталося зі мною , з дозволу вашої милості, з тією тільки різницею – що я раптом без пам’яті закохався в неділю пополудні – любов, з дозволу вашої милості, вибухнула наді мною, як бомба, – ледве давши мені час вимовити: «Господи помилуй».
– Я ніколи не думав Тріме, – сказав дядько Тобі, – щоб можна було закохатися так раптом.
– Можна, з дозволу вашої милості, коли ви на шляху до того, – заперечив Трім.
– Зроби милість, – сказав дядько Тобі, – розкажи мені, як це сталося.
– Із превеликим задоволенням, – сказав капрал, низько вклонившись.

Розділ XXІІ

– Весь цей час, – вів далі капрал, – мені вдавалось уникнути любові, і вдалося б минути її зовсім, якби доля не ухвалила інакше, – а від долі не втечеш.
– Сталося це в неділю, пополудні, як я вже сказав вашій милості. –
– Старий і дружина його кудись пішли. –
– Усе в будинку було тихо і спокійно, як опівночі. –
– Не було навіть качки або каченяти на дворі.
– Коли прекрасна бегінка увійшла відвідати мене.
– Моя рана почала вже гоїтися – запалення пройшло, але змінилося таким нестерпним свербежем вище і нижче за коліно, що я через нього всю ніч не стуляв очей.
– Дайте я подивлюся, – сказала вона, опустившись на коліна біля мого ліжка і поклавши руку на хворе місце. – Треба тільки трішки розтерти, – сказала бегінка, і з цими словами, вкривши мою ногу простирадлом, почала розтирати нижче коліна, водячи вказівним пальцем правої руки назад і вперед біля самого краю бинта, яким були стягнуто пов’язки.
Через п’ять‑шість хвилин я відчув легкий дотик кінчика її другого пальця – скоро він ліг плазом поряд із першим, і вона продовжувала терти таким чином досить довго; ось саме тоді я і подумав, що не минути мені любові, – кров кинулася мені в обличчя, коли я побачив, яка біла в неї рука, – ніколи в житті, з дозволу вашої милості, не побачу я більше такої білої руки. –
– На такому місці, – сказав дядько Тобі. –
Хоча справа ця була для капрала зовсім не жартівлива – він не міг утриматися від усмішки.
– Побачивши, яку мені це приносить користь, молода бегінка, – вів далі капрал, – від розтирання двома пальцями – перейшла через деякий час до розтирання трьома – потім мало‑помалу пустила в хід четвертий палець – і нарешті почала терти всією рукою. Більше я ні слова не скажу про руки, з дозволу вашої милості, – а тільки рука її була м’якша за атлас. –
– Зроби послугу, Тріме, розхвалюй її скільки завгодно, – сказав дядько Тобі, – я з іще більшим задоволенням слухатиму твою історію. – Капрал найщирішим чином подякував свого пана, але оскільки більше йому нічого було сказати про руку бегінки – він, щоб не повторюватися, перейшов до опису дії, яку вона на нього вчинила.
– Прекрасна бегінка, – сказав капрал, – продовжувала старанно розтирати всією рукою мою ногу нижче коліна – так що я став навіть побоюватись, як би таке завзяття не натомило її. – Я готова зробити заради Христа, – сказала вона, – в тисячу разів більше, – і з цими словами перемістила свою руку вище коліна, де я теж скаржився на свербіж, і почала розтирати це місце.
Я помітив тоді, що починаю закохуватися. –
– Поки вона таким чином тер‑тер‑терла – я відчував, як любов, з дозволу вашої милості, поширюється з‑під її руки по всіх частинах мого тіла. –
– Чим старанніше вона розтирала і чимдалі сягала її рука – тим сильніше розгорявся вогонь у мене в жилах – доки зрештою два‑три особливо широкі її рухи – довели мою пристрасть до вищої точки – я схопив її руку.
– Притиснув до своїх губ, Тріме, – сказав дядько Тобі, – а потім освідчився їй.
Чи завершилася любов капрала саме так, як описав дядько Тобі, це не важливо; достатньо того, що вона містила в собі суть усіх любовних романів, коли‑небудь написаних з початку світу.

Розділ XXІІІ

Як тільки капрал – або, вірніше, дядько Тобі за нього – закінчив історію своєї любові – місіс Водмен мовчки вийшла з альтанки, заколола шпилькою чіпець, пройшла через вербову хвіртку у володіння дядька Тобі й повільно попрямувала до його вартівні: настрій дядька Тобі після розповіді Тріма був такий, що їй не можна було упускати таку сприятливу нагоду. –
– Атаку була розв’язано негайно, і дядько Тобі ще більш полегшив її, віддавши наказ капралові відвезти саперну лопату, заступ, кирку, кілки та інші предмети військового спорядження, розкидані на тому місці, де стояв Дюнкерк. – Капрал рушив у дорогу – поле було чисте.
А тепер посудіть, сер, як безглуздо, або в битві, або в творі, або в інших справах (чи римуються вони, чи ні), які нас чекають, – діяти за планом; адже якщо який‑небудь план, незалежно від усяких обставин, заслуговував бути записаним золотими літерами (я розумію, в архіви Готама) – так, уже звичайно, план атаки місіс Водмен на дядька Тобі в його вартівні за допомогою Плану. – Проте План, який висів там тепер, був планом Дюнкерка – історія облоги якого була історією, що розслабляє, і це руйнувало всяке враження, яке вдова могла справити; крім того, якби навіть їй удалося впоратись із цією перешкодою, – маневр пальців і рук у атаці на будку був настільки перевершений маневром прекрасної бегінки в Трімовій історії – що, незважаючи на всі колишні успіхи цієї визначної атаки, – вона тепер виявлялася найбезнадійнішою, яку тільки можна було здійснити. –
О, в таких випадках ви можете покластися на жінок! Не встигла місіс Водмен відчинити нову хвіртку, як її геній уже опанував ситуацію, що змінилася.
– В одну мить вона склала новий план атаки.

Розділ XXІV

– Я зовсім збожеволіла, капітане Шенді, – сказала місіс Водмен, піднісши свою батистову хустку до лівого ока, коли підходила до дверей будки дядька, – смітинка – чи піщинка – я не знаю що – потрапила мені в око – подивіться, будь ласка, – тільки вона не на білку…
Кажучи це, місіс Водмен підійшла впритул до дядька Тобі й сіла поряд із ним на краю лавки, щоб він міг виконати її прохання, не встаючи з місця. – Будь ласка, подивіться, що там таке, – сказала вона.
Чесна душа! ти заглянув їй в око так само щиросердо, як дитина заглядає в скельце панорами, і було так само грішно зловжити твоєю простотою.
– Про тих, хто заглядає в такі предмети за власним почином, – я ні слова не говорю. –
Дядько Тобі ніколи цього не робив; і я ручаюся, що він міг би спокійно просидіти на дивані з червня по січень (тобто період часу, що охоплює найжаркіші та найхолодніші місяці) поряд із такими ж прекрасними очима, які були у фракіянки Родопи, не в змозі сказати, чорні вони або блакитні.
Складнощі полягали в тому, щоб спонукати дядька Тобі заглянути туди.
Їх було подолано. І от…
Я бачу, як він сидить у своїй будці з повислою в руці люлькою, з якої сиплеться попіл, – і дивиться – дивиться – потім протирає собі очі – і знову дивиться вдвічі сумлінніше, ніж Галілей дивився на сонце, відшукуючи на нім плями.
– Марно! Бо, присягаюся силами, що надихають цей орган, – ліве око вдови Водмен сяє в цю хвилину так само ясно, як і її праве око, – в нім немає ні смітинки, ні піщинки, ні порошинки, ні соломинки, ні найменшої частки непрозорої матерії. – В нім немає нічого, мій милий, добрий дядьку, окрім вогню, що горить знемогою і крадькома перебігає з кожної його частини по всіх напрямах у твої очі. –
– Ще мить, дядьку Тобі, – якщо ти ще одну мить шукатимеш цю смітинку – ти загинув.

Розділ XXV

Око в точності схоже на гармату в тому відношенні, що не стільки око або гармата самі по собі, скільки установка ока – і установка гармати є те, через що перше і друга здатні вчиняти такі спустошення. Здається, порівняння не погане; в усякому разі, оскільки вже я його зробив і помістив на початку розділу як для користування, так і для прикраси, все, чого я прошу натомість, це – щоб ви тримали його в думці щоразу, як я говоритиму про очі місіс Водмен (за винятком тільки наступної фрази).
– Запевняю вас, мадам, – сказав дядько Тобі, – я зовсім нічого не можу виявити у вашому оці.
– Це не на білку, – сказала місіс Водмен. Дядько Тобі з усієї сили почав удивлятися в зіницю. –
Але з усіх очей, коли‑небудь створених, – починаючи від ваших, мадам, і закінчуючи очима самої Венери, що, звичайно, були найпохітливішими очима, які коли‑небудь поміщалися на обличчі, – жодне так не підходило для того, щоб позбавити дядька Тобі спокою, як те саме, в яке він дивився, – то не було, мадам, кокетливе око – розв’язне або грайливе – то не було також око, що виблискує, – нетерпляче або наказове – з великими претензіями та страхітливими вимогами, від яких відразу ж згорнулося б молоко, на якому замішана була речовина дядька Тобі, – ні, то було око, повне привітності – поступливе – балакуче – не таке, як труби поганого органа, грубим тоном, властивим багатьом очам, до яких я звертаюсь, – але м’яким шепотом – схожим на останню тиху розмову вмираючого святого. – «Як можете ви жити так незатишно, капітане Шенді, наодинці, без подруги, на груди якої ви б схиляли голову – або якій би довіряли свої турботи?»
То було око –
– Але якщо я скажу ще хоч слово, я сам у нього закохаюся.
Воно погубило дядька Тобі.

Розділ XXVІ

Ніщо не показує характерів мого батька і дядька Тобі в такому цікавому світлі, як їх різна поведінка в одному і тому ж випадку, – я не називаю любові нещастям, позаяк переконаний, що вона завжди слугує для блага людського серця. – Великий Боже! що ж вона мала зробити з серцем дядька Тобі, коли він і без неї був уособленням доброти!
Мій батько, як це видно з багатьох паперів, що залишилися після нього, був до одруження дуже схильний до любовної пристрасті – але внаслідок властивого його натурі комічного нетерпіння, дещо кислуватої властивості, він ніколи їй не підкорявся по‑християнськи, а плювався, пирхав, шумів, брикався, робився сущим бісом і писав проти переможних очей найїдкіші філіппіки, які коли‑небудь було писано. – Одну з них, віршовану, спрямовано проти чийогось ока, яке протягом двох чи трьох ночей уряд не давало йому спокою. У першому пориві обурення проти нього він починає так:
Ну, око, й шкоди ж наробило ти – Не менш, ніж турки, нехристи, жиди!
Словом, поки тривав припадок, батько тільки й робив, що лаявся, лихословив, сипав прокляттями – проте не з такою методичністю, як Ернульф, – він був занадто гарячий; і без Ернульфової політичності – бо батько хоча і проклинав направо і наліво з найнетерпимішою пристрасністю все на світі, що так чи інакше сприяло і допомагало його любові, – проте ніколи не завершував розділу своїх проклять інакше, як лайнувши й себе на додачу, як одного з найзапекліших дурнів і хлюстів, – говорив він, – яких тільки світ зроджував.
Дядько Тобі, навпаки, прийняв те, що сталось, мов ягня, – сидів смирно і давав отруті розлитись у своїх жилах без усякого опору – при найсильніших загостреннях болю у своїй рані (як і в той час, коли його мучила рана в паху) він жодного разу не кинув жодного дратівливого чи невдоволеного слова – він не хулив ні себе, ні землі – не думав і не говорив погано ні про кого й ні в якому відношенні; самотньо та задумливо сидів він зі своєю люлькою – дивився на свою кульгаву ногу – та випускаючи часом сумне охохо! звуки якого, змішуючись із тютюновим димом, не турбували нікого на світі.
Повторюю – він сприйняв те, що сталося, мов ягня.
Спочатку він, щоправда, припустився з цього приводу помилки; бо того самого ранку він їздив із моїм батьком рятувати красивий гай, який декан і капітул розпорядилися зрубати на користь жебраків, тоді як названий гай, добре видний із будинку дядька Тобі, робив йому неоцінимі послуги при описі битви під Віннендалем, – і від занадто великої рисі (дядько квапився врятувати гай) – на незручному сідлі – нікудишнього коня і т. д. і т. д. – сталося те, що під шкіру нижньої частини тулуба дядька Тобі стала проникати серозна частина крові – перші скупчення якої дядько Тобі (що не мав іще ніякого досвіду в любові) сприйняв за складову частину своєї пристрасті. – Але коли пухир, натертий сідлом, лопнув – а внутрішній залишився, – дядько Тобі відразу зрозумів, що рана його не нашкірна – а пройшла в саме серце.

Розділ XXVІІ

Люди соромляться бути доброчесними. – Дядько Тобі мало знав людей; тому, відчувши себе закоханим у місіс Водмен, він зовсім не думав, що з цього треба робити більше таємниці, ніж, наприклад, у тому випадку, якби місіс Водмен порізала йому палець зазубленим ножем. Але хоч би навіть дядько Тобі думав інакше – однаково, він настільки звик бачити в Трімі відданого друга і знаходив щодня стільки нових доказів його відданості – що не міг би змінити свого ставлення до нього і не оповістити його про те, що сталося.
– Я закоханий, капрале! – сказав дядько Тобі.

Розділ XXVІІІ

– Закохані! – вигукнув Трім, – ваша милість були ще зовсім здорові позавчора, коли я розповідав вашій милості історію про короля богемського. – Богемського! – мовив дядько Тобі – й замислився. – Що сталося з цією історією, Тріме?
– Вона у нас якось загубилася, з дозволу вашої милості, – але ваша милість були тоді так само далекі від любові, як ось я. – Це сталося зараз же після того, як ти пішов із тачкою, – з місіс Водмен, – мовив дядько Тобі. – Вона мені загнала кулю ось сюди, – додав дядько Тобі – показуючи пальцем на груди. –
– Вона так само не може витримати облогу, з дозволу вашої милості, як не може літати, – вигукнув капрал. –
– Але оскільки ми сусіди, Тріме, – найкраще, на мою думку, спочатку чемним чином її завідомити, – сказав дядько Тобі.
– Якби мені вистачило сміливості, – сказав капрал, – не погодитися з вашою милістю…
– Навіщо ж тоді я розмовляю з тобою, Тріме? – м’яко зауважив дядько Тобі. –
– Так я б насамперед, з дозволу вашої милості, сам повів на неї нищівну атаку – і вже потім заговорив чемно – адже якщо вона наперед що‑небудь знає про те, що ваша милість закохані… – Спаси Боже! – вигукнув дядько Тобі, – вона зараз знає про це не більше, Тріме, – ніж дитя, що не народилося. –
Золоті серця! –
Місіс Водмен уже двадцять чотири години тому найґрунтовнішим чином розповіла про те, що сталося місіс Бригітті – і саме зараз тримала з нею раду з нагоди легких побоювань відносно результату справи, які Диявол, що ніколи не спить де‑небудь у канаві, заронив їй у голову, – не давши їй доспівати й до половини подячне славослів’я. –
– Я страшенно боюся, – сказала вдова Водмен, – що якщо я вийду за нього заміж, Бригітто, – бідолашний капітан не насолоджуватиметься здоров’ям через свою страшну рану в паху. –
– Можливо, мадам, вона не така вже велика, – заперечила Бригітта, – як ви побоюєтесь, – і крім того, я гадаю, – додала Бригітта, – що вона засохла. –
– Я б хотіла знати напевно – просто заради нього ж, – сказала місіс Водмен. –
– Ми всі дізнаємося достеменно не пізніше як через десять днів, – відповіла місіс Бригітта: – адже поки капітан залицятиметься до вас – я впевнена, містер Трім волочитиметься за мною – і я дозволю йому все, чого він побажає, – додала Бригітта, – аби все у нього вивідати. –
Заходів було вжито негайно – дядько Тобі й капрал, зі свого боку, продовжували приготування.
– Отже, – мовив капрал, взявшись під бік лівою рукою, а правою зробивши розмах, що обіцяв успіх – ніяк не менше, – якщо ваша милість дозволить мені викласти план нашої атаки…
– Ти мене добряче втішиш, Тріме, – сказав дядько Тобі, – і позаяк я передбачаю, що ти будеш у цій атаці моїм ад’ютантом, ось тобі для початку крона, капрале, щоб сприснути свій офіцерський патент.
– Отже, з дозволу вашої милості, – сказав капрал (спершу подякувавши поклоном за офіцерський патент), – ми насамперед дістанемо з великої похідної скрині шиті мундири вашої милості, щоб гарненько їх провітрити й переставити рукави на блакитному із золотом – крім того, я заново зав’ю вашу білу перуку рамільї – та пошлю за кравцем, щоб він вивернув тонкі ясно‑червоні штани вашої милості. –
– Я б вважав за краще надіти червоні плисові, – зауважив дядько Тобі. – Вони погано сидять на вас, – сказав капрал.

Розділ XXІX

– Тобі треба буде трохи почистити крейдою мою шпагу. – Вона тільки заважатиме вашій милості, – заперечив Трім.

Розділ XXX

– Зате ми виправимо пару бритв вашої милості – і я підновлю свою шапку монтеро та надіну полковий мундир бідолахи лейтенанта Лефевра, який ваша милість звеліли мені носити на згадку про нього, – і як тільки ваша милість чисто поголитеся – та надінете чисту сорочку і блакитний із золотом або тонкий ясно‑червоний мундир – іноді один, іноді другий – і все буде готове для атаки, – ми сміливо підемо на приступ, наче проти бастіону, і в той же час, як ваша милість зав’яже бій із місіс Водмен у вітальні, на правому фланзі, – я атакую місіс Бригітту в кухні, на лівому фланзі; коли ж ми захопимо цей прохід, ручаюся, – сказав капрал, клацнувши пальцями над головою, – що перемога буде наша.
– Хотілося б мені вийти з честю з цієї справи, – сказав дядько Тобі, – але присягаюся, капрале, я вважав би за краще підійти до самого краю ворожої траншеї.
– Жінка – це зовсім інша річ, – сказав капрал.
– Так, я гадаю, – мовив дядько Тобі.

Розділ XXXІ

– Якщо яка‑небудь із словесних вихваток мого батька здатна була розсердити дядька Тобі в період його закоханості, так це зазвичай перекручене вживання однієї фрази Іларіона‑пустельника, який, оповідаючи про своє утримування, про свої пильнування, бичування й інші допоміжні засоби своєї релігії, – говорив (із дещо більшим базіканням, ніж личило пустельникові), що він вживає ці засоби з метою відучити свого осла  (маючи на увазі своє тіло) ставати дибки.
Батько був у захваті від цього вислову; він не лише лаконічно виражав – але ще і гудив бажання і похоті нашої нижчої частини; протягом багатьох років життя мого батька він був улюбленим його висловом – він ніколи не вживав слова пристрасть  – постійно замінюючи його словом осел . – Таким чином, із повним правом можна сказати, що весь цей час він провів на кістках або на спині свого або чужого осла.
Тут я мушу звернути вашу увагу на різницю між
ослом мого батька
і моїм коником – аби ви їх ретельно відособляли у вашій свідомості, коли про них заходить мова.
Адже мій коник, якщо ви ще пам’ятаєте його, тварина абсолютно безневинна; у нього навряд чи знайдеться хоч одна осляча волосина або хоч одна осляча риса. – Це жвавий коник, що відносить нас геть від дійсності, – чудасія, метелик, картина, нісенітниця – облоги дядька Тобі – словом, усе, на що ми стараємося сісти верхи, щоб поскакати від життєвих турбот і негараздів. – Він найкорисніша у світі тварина – і я зовсім не бачу, як люди могли б без нього обходитися. –
– Але осел мого батька – заради Бога, не сідайте – не сідайте – не сідайте – (я тричі повторив, чи не так?) – не сідайте на нього – це тварина хтива – і лихо людині, яка не перешкоджає йому ставати дибки.

Розділ XXXІІ

– Ну, дорогий Тобі, – сказав батько, побачивши його вперше після того, як дядько закохався, – як почувається ваш Осел?
Дядько Тобі більше думав про те місце , де у нього схопився пухир, аніж про метафору Іларіона, – а оскільки думки (як ви знаєте), що обсідають нас, мають таку ж велику владу над звуками слів, як і над формою предметів, то йому здалося, ніби батько, що не дуже церемонився відносно вибору слів, запитав про стан хворого місця, назвавши його цим ім’ям; тому, незважаючи на присутність у кімнаті моєї матері, лікаря Слопа і містера Йорика, він вирішив, що найчемніше буде вжити слово, мовлене батьком. Коли людина поставлена перед альтернативою зробити ту чи іншу неблагопристойність, то хоч яку б із них вона зробила, люди – за моїми спостереженнями – завжди її осудять – тому я ніскільки не буду здивований, якщо вони засудять дядька Тобі.
– Моєму Ослові, – відповів дядько Тобі, – набагато краще, брате Шенді. – Батько покладав великі надії на свого Осла при цій атаці й неодмінно відновив би її, якби розкотистий сміх лікаря Слопа – і вигук, що вирвався у моєї матері: – О боже! – не прогнали його Осла з поля битви – після чого сміх зробився загальним – так що протягом деякого часу не могло бути й мови про те, щоб повести його знову в атаку. –
Тому розмова тривала без нього.
– Усі говорять, – сказала моя мати, – ви закохані, братику Тобі, – і ми сподіваємося, що це правда.
– Мені здається, сестричко, – відповів дядько Тобі, – я закоханий стільки ж, як усяка людина буває закохана. – Гм! – мовив батько. – Коли ж ви в цьому переконалися? – запитала матінка. –
– Коли лопнув мій пухир, – відповів дядько Тобі.
Відповідь дядька Тобі розвеселила батька – і він повів атаку спішившись.

Глава XXXІІІ

– Стародавні, братик Тобі, – сказав батько, – одностайно визнають, що є два різко відмінні між собою види любові, залежно від того, який уражений нею орган – мозок чи печінка – і тому, я думаю, коли чоловік закоханий, йому слід трішки розібратися, якого виду його любов.
– Чи не однаково, брате Шенді, – заперечив дядько Тобі, – якого вона виду, аби чоловік одружився, любив свою дружину і мав од неї кількох дітей.
– Кількох дітей! – вигукнув батько, вставши зі стільця і подивившись просто у вічі матері, коли прокладав собі дорогу між нею і лікарем Слопом, – кількох дітей! – повторив батько слова дядька Тобі, ходячи туди й сюди по кімнаті. –
– Одначе не думай, дорогий брате Тобі, – вигукнув батько, враз опам’ятавшись і підійшовши до спинки стільця дядька, – не думай, що я б засмутився, якби ти народив їх хоч два десятки, – навпаки, я б радів – і обходився б, Тобі, з кожним із них, як лагідний батько. –
Дядько Тобі непомітно простягнув руку за спинку стільця, щоб потиснути руку батька. –
– Скажу більше, – вів далі батько, утримуючи руку дядька Тобі, – в тобі так багато, дорогий мій Тобі, солодких властивостей людської природи й так мало її кострубатості – шкода, що земля не заселена істотами, на тебе схожими! Коли б я був азіатським монархом, – додав батько, захопившись своїм новим проектом, – я б тебе зобов’язав, якби тільки це не виснажило твоїх сил – або не висушило занадто швидко первинної твоєї вологи – і не ослабило, братику Тобі, твоєї пам’яті й здатності уяви, до чого нерідко призводить захоплення цього виду гімнастикою, – я звів би тебе, дорогий Тобі, з красивими жінками мого царства і зобов’язав, nolens‑volens, зроджувати мені по одному підданому кожного місяця . –
Коли батько вимовив останнє слово цієї фрази, – мати моя понюхала тютюну.
– Але я б не захотів, – мовив дядько Тобі, – зроджувати дітей nolens‑volens, тобто підневільно, навіть на догоду наймогутнішому монархові на землі. –
– І було б жорстоко з мого боку, братику Тобі, тебе змушувати, – сказав батько. – Я на цьому зупинився з метою показати тобі, що не відносно дітородіння – якщо ти до нього здатний – а відносно твоєї теорії любові та шлюбу мені б хотілося тебе виправити. –
– В усякому разі, – зауважив Йорик, – в судженні капітана Шенді про любов багато правди і здорового глузду; до речі сказати, до погано проведених годин мого життя, за які мені доведеться тримати відповідь, належать і ті, що пішли на читання безлічі квітчастих поетів і риторів, із яких я ніколи не міг стільки почерпнути. –
– Я бажав би, Йорику, – сказав батько, – щоб ви прочитали Платона; ви б дізналися з нього, що існують дві любові  . – Я знаю, що у стародавніх були дві релігії , – заперечив Йорик, – одна для простого народу, а інша для людей освічених; але, мені здається, одна любов  могла б цілком задовольнити і тих і інших. –
– Ні, не могла б, – заперечив батько, – і з тих же самих причин; адже, згідно з коментарем Фічино до Веласія, одна любов розумна  –
– а друга природна ; – перша, прадавня – що не знає матір – у ній Венері нічого було робити; друга породжена Юпітером і Діоною. –
– Послухайте, братику, – сказав дядько Тобі, – яке до всього цього діло людині, що вірує в Бога? – Батько не міг зупинитися, щоб відповісти, з боязні втратити нитку свого міркування. –
– Ця остання, – вів далі він, – має всі Венерині властивості.
– Перша, золотий ланцюг, спущений із неба, збуджує любов героїчну, яка містить у собі й, у свою чергу, збуджує бажання філософії та істини, – друга збуджує просто бажання . –
– Я вважаю зроджування потомства таким же добродійним для світу, – сказав Йорик, – як і визначення довготи. –
– Звичайно, – сказала мати, – любов  підтримує добру злагоду у світі. –
– У домі  – дорога моя, ваша правда. – Вона наповнює землю, – сказала мати. –
– Але вона залишає порожнім небо – дорога моя, – заперечив батько.
– Дівування, – торжествуюче вигукнув Слоп, – ось що населяє рай.
– Вправно пущено, чернице! – сказав батько.

Розділ XXXІV

Батькові властива була така завзята, різка та хльостка манера вести суперечки, він так старанно колов і рубав направо і наліво, залишаючи у кожного по черзі пам’ять про свої удари, – що менше ніж за півгодини неодмінно підбурював проти себе все товариство – хоч би воно складалося з двадцяти осіб.
Вельми сприяла тому, що він залишався таким чином без союзників, його звичка завжди поспішно займати позицію, яку найважче було відстоювати; і треба визнати за ним справедливість: затвердившись на ній, він захищав її так відважно, що людині хоробрій і добрій боляче було бачити, коли його звідти вибивали.
Ось чому Йорик хоча і часто нападав на батька – проте ніколи не дозволяв собі пускати при цьому в хід усі свої сили.
Дівоцтво  лікаря Слопа в завершальній частині попереднього розділу спонукало його цього разу стати на бік обложеного батька, і він збирався вже обрушити всі християнські монастирі на голову лікаря Слопа, як до кімнати увійшов капрал Трім доповісти дядькові Тобі, що його тонкі ясно‑червоні штани, в яких передбачалося зробити атаку на місіс Водмен, не підійдуть; бо кравець, розпоровши їх, аби вивернути, виявив, що вони вже вивернуті. – Ну так виверніть їх знову, братику, – із жвавістю мовив батько, – адже доведеться ще не один раз їх вивертати, перш ніж справу буде зроблено. – Вони вже наскрізь прогнили, – сказав капрал. – Тоді хай там що, – сказав батько, – замовте, братику, нову пару – бо, хоча мені відомо, – вів далі батько, звертаючись до всього товариства, – що вдова Водмен вже багато років по вуха закохана в брата Тобі й пускала в хід усякі жіночі штуки та хитрощі, щоб пробудити в нім почуття у відповідь, але тепер, коли вона його спіймала, – лихоманка її піде на спад. –
– Вона досягла своєї мети. –
– У цьому становищі, – вів далі батько, – про яке Платон, я переконаний, ніколи не думав, – любов , бачте, не стільки почуття , скільки посада , на яку вступає людина, як брат Тобі вступив би в який‑небудь армійський корпус , – однаково, чи любить він військову службу, чи ні – перебуваючи на ній – він поводиться так, як якби він її любив, і користується кожним випадком, аби показати себе людиною відважною.
Ця гіпотеза, як і всі гіпотези мого батька, була достатньою мірою прийнятна, і дядько Тобі хотів зробити тільки одне заперечення – що мало у Тріма цілковиту підтримку – проте батько ще не дійшов свого висновку. – Ось чому, – вів далі батько (повертаючись до своєї теми), – хоча всім відомо, що місіс Водмен прихильна до  мого брата Тобі, – і мій брат Тобі, зі свого боку, прихильний до місіс Водмен, і в природі речей ніщо не перешкоджає музиці загриміти хоч сьогодні ж увечері, проте я ручаюся, що мине рік, а вони все ще не зіграються.
– Ми погано розпорядилися, – мовив дядько Тобі, запитливо подивившись в обличчя Тріму.
– Я б заставив мою шапку монтеро, – сказав Трім. – Ця шапка монтеро, як я вам уже сказав, була постійною ставкою Тріма, і позаяк він її підновляв того самого вечора, збираючись іти в атаку, – це сильно піднімало її ціну. – Я б, з дозволу вашої милості, заставив мою шапку монтеро проти шилінга – якби пристойно було, – вів далі Трім (роблячи уклін), – пропонувати парі вашим милостям. –
– Нічого непристойного в цьому немає, – сказав батько, – це просто мовний зворот; адже кажучи, що ти заставив би шапку монтеро проти шилінга, – все, що ти хочеш сказати, означає, що, на твою думку…
– Нумо, що, на твою думку?
– Здається, вдова Водмен, з дозволу вашої милості, не протримається й десяти днів. –
– Звідки у тебе, – глузливо вигукнув лікар Слоп, – це знання жінок, приятелю?
– З любовної історії з однією папістською церковницею, – сказав Трім.
– З бегінкою, – пояснив дядько Тобі.
Лікар Слоп був занадто розгніваний, аби прислухатися до пояснення дядька; на додачу батько скористався цією критичною хвилиною, щоб обрушитися на всіх черниць і бегінок без розбору, називаючи їх туподумними, протухлими неробами, – Слоп не міг це стерпіти – а оскільки дядькові Тобі і Йорику теж потрібно було вжити деяких заходів, першому – відносно своїх штанів, а другому – відносно четвертого розділу своєї проповіді – для успіху атаки, що чекала кожного з них наступного дня, – то товариство розійшлось, і батько залишився сам. Щоб заповнити півгодини вільного часу до сну, він звелів подати собі перо, чорнило та папір і написав дядькові Тобі такого повчального листа:

Дорогий брате Тобі.
Я збираюся сказати тобі дещо про природу жінок і про те, як до них залицятись; і щастя, можливо, для тебе, – хоча й не таке вже щастя для мене, – що ти маєш можливість отримати повчального листа з цього питання, а я в змозі його написати.
Якби була ласка розпорядника наших доль – і твої знання дісталися тобі не занадто дорогою ціною, я вважав би за краще, щоб ти замість мене вмочав цієї хвилини перо в чорнило; але оскільки вийшло інакше – доки місіс Шенді тут поруч вкладається спати, – я накидаю тобі безладно, як вони спали мені на думку, кілька корисних для тебе, на мій погляд, порад і повчань, які я наводжу на знак любові до тебе, не сумніваючись, дорогий Тобі, в тому, як їх буде тобою сприйнято.
По‑перше, відносно всього, що стосується в цій справі релігії – хоча жар на щоці моїй свідчить, що я почервонів, заговоривши з тобою про це, бо, незважаючи на нелицемірне старання твоє тримати такі речі таємно, мені добре відомо, як мало ти нехтуєш виконанням її приписів, – але я все‑таки бажав би відзначити одне з її правил особливо, про яке (протягом твого залицяння) ти забувати не мусиш, а саме: ніколи не виступай у похід, вранці чи пополудні, не доручивши себе спочатку заступництву Всевишнього, щоб він охороняв тебе від лукавого.
Гладенько голи собі голову щонайменше раз на кожні чотири або п’ять днів і навіть частіше, для того, щоб, коли з неуважності станеться тобі зняти перед нею перуку, вона не в змозі була помітити, скільки волосся знято у тебе Часом – і скільки Трімом.
– Іще краще видалити з її уяви всяку думку про шолудивість.
Завжди тримай у думці, Тобі, й дій у згоді з твердо встановленою істиною –
що жінки боязкі . І слава Богу, що вони такі, – інакше з ними життя б не було.
Гляди, щоб штани твої були не занадто вузькі, але не давай їм також занадто вільно висіти на стегнах, подібно до шароварів наших предків.
– Золота середина запобігає всяким висновкам.
Хоч що б ти збирався сказати, багато чи мало, не забувай, що завжди треба говорити тихим, м’яким тоном. Мовчання й усе, що до нього наближається, вселяє в мозок мрії про опівнічні таємниці. Тому, якщо можеш, ніколи не кидай щипців і кочерги.
Уникай всяких жартів і базікання в розмові з нею і в той же час уживай усіх доступних для тебе заходів, аби їй не потрапляли до рук книги та писання, пройняті цим духом; існують книги спасенні, й добре, якби тобі вдалося приохотити її до них; але ні в якому разі не дозволяй їй заглядати ні в Рабле, ні в Скаррона, ні в «Дон Кіхота». –
– Усі ці книги збуджують сміх, а ти знаєш, дорогий Тобі, немає пристрасті серйознішої за плотську насолоду.
Встромляй шпильку в груди твоєї сорочки, перш ніж увійти до її кімнати.
Якщо тобі дозволяється сісти поряд із нею на канапу й вона надає тобі нагоду покласти твою руку на свою – остерігайся нею скористатися – ти не можеш це зробити так, аби вона не дізналася про стан твоїх почуттів. Залишай її з цього приводу й на рахунок якомога більшого числа інших речей у цілковитому невіданні: діючи таким чином, ти привернеш на свій бік її цікавість; але якщо вона все‑таки не здасться, а осел твій, як і раніше, ставатиме дибки, як є всі підстави припустити… Тобі слід насамперед випустити декілька унцій крові з‑під вух, як було у звичаї у стародавніх скіфів, які виліковувались у такий спосіб од найбурхливіших нападів похоті.
Авіценна, далі, стоїть за те, щоб змащувати відповідне місце настоєм чемериці, здійснюючи належні спорожнення та прочищення шлунка, – і я вважаю, що він має рацію. Але ти мусиш їсти менше або зовсім не їсти козлятини або оленини – не кажучи вже про м’ясо ослят або лошат – і ретельно утримуватись – оскільки, певна річ, ти в силах – від павичів, журавлів, лисух, нирків і водяних курочок. –
Що ж до напоїв – мені немає потреби рекомендувати тобі настій із вербени та трави ганеа, чудову дію якого описує Еліан, – але якби ти втратив до нього смак – залиш його на якийсь час і заміни огірками, динями, портулаком, водяними ліліями, жимолостю та латуком.
Зараз мені більше не спадає на думку нічого корисного для тебе, окрім хіба… оголошення нової війни. – Отже, побажавши тобі, дорогий Тобі, всього найкращого,
залишаюся твоїм люблячим братом,
Вальтером Шенді. 

Розділ XXXV

Тоді як батько писав цього повчального листа, дядько Тобі й капрал зайняті були діяльними приготуваннями до атаки. Коли вони відмовилися (принаймні, на теперішній раз) від думки вивернути тонкі ясно‑червоні штани, не було більше ніяких підстав відкладати цю атаку далі завтрашнього ранку, і її призначено було на одинадцяту годину.
– Знаєте, дорога моя, – сказав батько матері, – ми тільки виконаємо обов’язок брата і сестри, якщо зайдемо до нашого Тобі – щоб підбадьорити бідолаху в цій його атаці.
Дядько Тобі й капрал були вже зовсім одягнені, коли ввійшли батько з матір’ю, і позаяк годинник бив одинадцяту, вони цієї самої хвилини рушали в дорогу – але розповідь про це заслуговує, щоб їй відведено було більш почесне місце, ніж на задвірках восьмого тому цього твору. – Батько ледве встиг засунути свого повчального листа в кишеню каптана дядька – і приєднатися до матері в побажанні успіху його атаці.
– Мені б хотілося, – сказала моя мати, – подивитися в замкову щілину з цікавості . – Назвіть це справжнім ім’ям, дорога моя, – сказав батько. – І дивіться тоді в замкову щілину, скільки вам хочеться .

Том XI

Sі quіd urbanіuscule lusum a nobіs, per Musas et Charіtas et omnіum poetarum Numіna, oro te, ne me male capіas.

Присвята великій людині

Намірившись a prіorі   присвятити любовні пригоди дядька Тобі містерові *** – я a posterіorі знаходжу більше підстав присвятити їх лордові ***.
Я б від душі журився, якби це збудило до мене ревнощі їх превелебностей; адже на придворній латині a posterіorі означає цілувати руки з метою домогтися підвищення по службі або взагалі якого‑небудь блага.
Про лорда *** я не кращої й не гіршої думки, ніж був про містера ***. Почесті, подібно до відбитків на монетах, можуть надати ідеальну й місцеву цінність шматку неблагородного металу; але золото і срібло матимуть обіг усюди без усякої іншої рекомендації, крім власної ваги.
Та ж сама прихильність, яка вселила мені думку забезпечити півгодинну розвагу містерові ***, коли він був без діла, – керує мною ще сильніше нині, оскільки півгодинна розвага буде кориснішою та освіжаючою після роботи й засмучень, аніж після філософської трапези.
Немає кращої розваги, ніж цілковита зміна думок; нічиї думки не різняться повніше, ніж думки міністрів і безневинних коханців, ось чому, коли я заводжу мову про державних діячів і патріотів і позначаю їх ознаками, які здатні будуть запобігти на майбутній час плутанині та помилкам на їх рахунок, – я маю на увазі присвятити цей том такому собі люб’язному пастухові.
Словом, малюючи таким чином його уяві нове коло речей, я неминуче дам відвернення його палким любовним мріянням. А тим часом
перебуваю 
АВТОРОМ. 

Розділ І

Закликаю всі сили часу та випадку, що ставлять стільки перешкод на нашому життєвому терені, бути мені свідками, що я ніяк не міг приступити серйозно до любовних пригод дядька Тобі до цієї хвилини, коли цікавість  моєї матері, як вона її назвала, – або деяке інше спонукання, як схильний був думати батько, – вселило їй бажання підглянути в замкову щілину.
«Назвіть це справжнім ім’ям, дорога моя, – мовив батько, – і дивіться тоді в замкову щілину, скільки вам хочеться».
Тільки бродіння тієї кислоти, невелика доза якої, як я вже не раз казав, була в крові у мого батька, могло дати вирватися такому натяку – батько був, проте, за природою людиною прямою та благородною, повсякчас готовий послухати голос переконання, тому, ледве він вимовив останнє слово своєї нелюб’язної репліки, як відчув докір сумління.
Моя мати йшла в цей час гойдливим подружнім кроком, просунувши ліву руку під праву руку чоловіка, так що долоня її лежала на тильному боці його руки, – вона підвела пальці й опустила їх – рух цей навряд чи можна було назвати легким ударом; а якщо це був удар – то навіть казуїст завагався б сказати, був він знаком протесту чи покаянним признанням; батько, який з голови до ніг був самою чутливістю, визначив його правильно. – Сумління докорило йому з подвоєною силою – він поспішно відвернув обличчя своє геть, а мати, уявивши, що вслід за головою повернеться і його тулуб, щоб іти додому, занесла навкіс праву ногу, користуючись лівою як точкою опори, і опинилася просто перед батьком, так що, повернувши голову, він зустрівся з її очима. – Новий конфуз! він побачив цілковиту безпідставність свого докору і тисячу підстав докорити самому собі – тонкий блакитний холодний кристал перебував з усією вологою в такому безтурботному спокої, що в глибині його можна було б побачити щонайменшу частку або крихту бажання, якби воно було, – але його не було – і яким чином вийшло, що я такий ласолюбний, особливо незадовго до весняного та осіннього рівнодення, – сам Бог відає. – Моя мати – мадам – ніколи такою не була, ні за природою, ні через виховання, ні внаслідок прикладу.
Усякого місяця року і в усі критичні хвилини як дня, так і ночі кров бігла по її жилах розміреним, рівним потоком, і вона ні в щонайменшій мірі не гарячила її занадто старанним читанням спасенних книг, які, маючи мало або зовсім не маючи сенсу, часто примушують природу розшукувати його. – Що ж до мого батька, то він не лише не збуджував і не заохочував її до таких речей своїм прикладом, але поставив справою свого життя видаляти від неї всі такі спокуси. – Природа все зробила, щоб позбавити його цього клопоту, і, що було досить‑таки непослідовно, батько це знав. – І ось сьогодні, 12 серпня 1766 року, я сиджу в ліловому камзолі та жовтих туфлях, без перуки й без ковпака – достоту – живе трагікомічне втілення його пророцтва про те, що «з вищезгаданої причини ніколи я не думатиму й не поводитимуся подібно до всіх інших дітей».
Помилка мого батька полягала в тому, що він обрушився на мотив учинку матері, замість того щоб обрушитися на сам вчинок: адже, зрозуміло, замкові щілини зроблено для інших цілей; і якщо розглядати цей вчинок як такий, що суперечить прямому призначенню речі і не визнає замкової щілини тим, що вона є, – він виявлявся насильством над природою й остільки був, як бачите, злочинним.
Ось чому, з дозволу ваших превелебностей, замкові щілини дають більше приводів для гріха та беззаконня, ніж усі інші свердловини на цьому світі, разом узяті –
– що і приводить мене до любовних пригод дядька Тобі.

Розділ ІІ

Хоча капрал, вірний своєму слову, доклав усіх старань трохи краще завити парадну перуку дядька рамільї, але за браком часу не міг домогтися великих результатів: той надто багато років пролежав сплюснутий у кутку старої похідної скрині дядька Тобі, а оскільки складки речей, що злежалися, розпрямити не легко і використання огарків вимагає певного вміння, то справа йшла не так гладко, як було б бажано. Щоб надати перуці вигляду більш виграшного, капрал разів двадцять відкидався назад, зіщулюючи очі й витягаючи руки. – Навіть її ясновельможність нудьга , кинувши на нього погляд, не могла б утриматися від усмішки – перука завивалася де завгодно, тільки не там, де її хотів завити капрал; легше було воскресити мертвого, ніж збити два‑три локони там, де, на думку капрала, вони прислужилися б його окрасі.
Ось яким він був – або, вірніше, ось яким він показався б на кому‑небудь іншому; але м’який вираз доброти, розлитий на лобі дядька Тобі, так владно уподібнював собі все оточення і Природа до того ж написала таким красивим почерком на кожній рисі дядька джентльмен , що йому були до лиця навіть вицвілий капелюх із золотим позументом і величезна кокарда з поріділої тафти; самі по собі вони були нічого не варті, але тільки‑но дядько Тобі їх надівав, вони набували святкового вигляду, їх наче вибрано було рукою Мистецтва, щоб показати його в найвигіднішому світлі.
Ніщо у світі не могло б сприяти цьому могутніше, ніж блакитний із золотом мундир дядька Тобі, – якби для витонченості не була необхідна в якійсь мірі кількість : за п’ятнадцять чи шістнадцять років, які минули, відколи він був зшитий, завдяки абсолютно бездіяльному способу життя дядька Тобі, що рідко ходив далі за свій заповітний лужок, – блакитний із золотом мундир зробився йому до того вузьким, що капрал тільки з величезними зусиллями міг натягнути його на дядькові плечі; перешивання рукавів справі не допомогло. – Він був, одначе, вкритий позументами спереду і ззаду, а також уздовж бічних швів і т. д., згідно з модою часу короля Вільгельма; словом (я скорочую опис), він так яскраво виблискував на сонці того ранку та мав такий металевий і войовничий вигляд, що якби дядько Тобі надумався здійснити атаку в обладунках, ніщо не могло б краще їх замінити в його уяві.
Що стосується тонких ясно‑червоних штанів, то кравець, розпоровши їх у ходí, залишив у великому безладі . –
– Так, мадам, – але потрібно приборкати свою уяву. Достатньо, якщо я скажу, що штани ці напередодні ввечері визнано було непридатними, і позаяк іншого вибору в гардеробі у дядька Тобі не було, то він вийшов із дому в червоних плисових.
Капрал убрався в полковий мундир бідолашного Лефевра; підібравши волосся під шапку монтеро, яку він підновив із цієї нагоди, Трім ішов за своїм паном на відстані трьох кроків; дух військової гордості надув його сорочку біля зап’ястка, де на чорному шкіряному ремінці, що був зав’язаний у вузол і закінчувався китичкою, висіла його капральська палиця. – Дядько Тобі ніс свою тростину, як спис.
– «В усякому разі, вигляд це має непоганий», – сказав собі батько.

Розділ ІІІ

Дядько Тобі не раз оглядався, щоб подивитись, як підтримує його капрал, – капрал кожного разу при цьому крутив у повітрі своєю палицею – але легенько, без хвастощів – і найм’якшим тоном дуже шанобливого заохочення говорив його милості: «Не бійтеся».
Проте дядько Тобі відчував страх, і страх неабиякий: адже він абсолютно не знав (за що докоряв йому батько), з якого кінця потрібно підступати до жінок, і тому ніколи не почувався невимушено ні з однією з них – хіба тільки вони бували в горі або в біді; жалість його не мала тоді меж; найкуртуазніший герой рицарських романів не проскакав би далі, особливо на одній нозі, щоб осушити сльози на жіночих очах, і все‑таки, якщо не брати до уваги єдиного разу, коли місіс Водмен вдалося цього домогтися від нього хитрістю, він ніколи не дивився пильно жінкам у вічі та в простоті серця часто говорив батькові, що це майже так само і навіть так само погано, як говорити непристойності. –
– А хоч би й так? – відповів батько. –

Розділ ІV

– Вона не може, – мовив дядько Тобі, зупинившись за двадцять кроків од дверей місіс Водмен, – вона не може витлумачити це в поганий бік.
– Вона це витлумачить, з дозволу вашої милості, – сказав капрал, – абсолютно так само, як удова єврея в Лісабоні витлумачила відвідини мого брата Тома. –
– А як вона його витлумачила? – запитав дядько Тобі, повертаючись обличчям до капрала.
– Ваша милість, – відповів капрал, – знає нещастя, що спіткало Тома, але ця справа не має з ним нічого спільного, крім того, що якби Том не одружився із удовою – або якби Божа ласка була, щоб вони після весілля начиняли свининою свої ковбаси, чесного хлопця ніколи б не підняли з теплого ліжка і не потягли в інквізицію. – Кляте це місце, – примовив капрал, хитаючи головою, – якщо вже який‑небудь нещасний туди потрапив, він залишається там, з дозволу вашої милості, назавжди.
– Цілком вірно, – сказав дядько Тобі, похмуро подивившись на будинок місіс Водмен.
– Нічого не може бути гіршого за довічне ув’язнення, – вів далі капрал, – і милішого за свободу, з дозволу вашої милості.
– Нічого, Тріме, – сказав дядько Тобі задумливо. –
– Коли людина вільна, – з цими словами капрал описав у повітрі кінцем своєї палиці таку лінію –

Тисячі найхитромудріших силогізмів мого батька не могли б довести переконливіше перевагу парубоцького життя.
Дядько Тобі уважно подивився в бік свого будинку і свого заповітного лужка.
Капрал необдумано викликав своєю паличкою духа роздуму, і йому нічого більше не залишалось, як знову його заклясти своєю розповіддю, що капрал і зробив, вдавшись до такої абсолютно не канонічної форми заклинання.

Розділ V

– Місце у Тома, з дозволу вашої милості, було хороше – і погода стояла тепла – ось він і почав серйозно подумувати про те, щоб зажити своєю домівкою; тут якраз сталося, що один єврей, який тримав у тій же вулиці ковбасну крамницю, помер від закупорки сечового міхура, залишивши вдові своїй жваву торгівлю. – Том і подумав (оскільки всі в Лісабоні по змозі піклувалися про свої вигоди), що не погано б запропонувати цій жінці свою допомогу в її роботі. І ось, без усяких інших рекомендацій до вдови, крім наміру купити в її крамниці фунт ковбаси, – Том вийшов із дому – міркуючи про себе по дорозі, що, нехай навіть станеться найгірше, він усе‑таки отримає за свої гроші фунт ковбаси, – якщо ж щастя йому всміхнеться, він влаштується на все життя, отримавши, з дозволу вашої милості, не лише фунт ковбаси – але також дружину – і ковбасну крамницю на додачу.
– Усі слуги в домі, від першого до останнього, побажали Тому успіху; я, з дозволу вашої милості, як зараз бачу: Том весело йде по вулиці в білому каніфасовому камзолі й у білих штанях, зсунувши капелюх набік, помахуючи тростиною і знаходячи для кожного зустрічного усмішку та дружні слова. – Але, на жаль, Томе, ти більше не всміхнешся, – вигукнув капрал, опустивши очі, немовби він звертався до брата, що знемагав у підземеллі.
– Бідолашний хлопець! – сказав зворушений дядько Тобі.
– О, це був, з дозволу вашої милості, чесний, найбезтурботніший хлопець, у жилах якого текла коли‑небудь гаряча кров. –
– Значить, він схожий був на тебе, Тріме, – із жвавістю сказав дядько Тобі. Капрал почервонів до кінчиків пальців – сльоза соромливості – сльоза вдячності дядькові Тобі – та сльоза жалю за нещастями брата виступили в нього на очах і тихенько покотилися по щоках; очі дядька Тобі спалахнули, як свічка спалахує від іншої свічки; взявшись за вилогу Трімового каптана (що колись належав Лефевру) наче для того, щоб дати відпочинок кульгавій нозі своїй, а насправді щоб задовольнити делікатніше почуття, – він мовчки простояв півтори хвилини, після закінчення яких відняв свою руку, а капрал, уклонившись, продовжував розповідь про Тома і вдову єврея.

Розділ VІ

– Коли Том, з дозволу вашої милості, підійшов до крамниці, там нікого не було, крім бідної дівчини‑негритянки з пучком білого пір’я, прив’язаного до кінця довгої палиці, яким вона відганяла мух – не вбиваючи їх. – Чарівна картина! – сказав дядько Тобі, – вона натерпілася переслідувань, Тріме, і навчилася милосердю. –
– Вона була добра, з дозволу вашої милості, й від природи, й від суворого життя; у історії цієї бідної покинутої дівчинки є обставини, здатні зворушити й кам’яне серце, – сказав Трім; – як‑небудь у непогідний зимовий вечір, коли у вашої милості буде охота послухати, я вам їх розповім разом із іншою частиною історії Тома, тому що вони з нею пов’язані. –
– Гляди ж, не забудь, Тріме, – сказав дядько Тобі.
– Є у негрів душа? смію запитати вашу милість, – мовив капрал (із сумнівом у голосі).
– Я не дуже досвідчений, капрале, в цих речах, – сказав дядько Тобі, – але мені здається, Бог не залишив би їх без душі, так само як тебе або мене. –
– Адже це означало б занадто звеличити одних над іншими, – мовив капрал.
– Атож, – сказав дядько Тобі. – Чому ж тоді, з дозволу вашої милості, поводитися з чорною дівчиною гірше, ніж з білою?
– Я не бачу для цього ніяких підстав, – сказав дядько Тобі. –
– Тільки тому, – вигукнув капрал, похитавши головою, – що за неї нікому вступатися. –
– Саме тому, Тріме, – сказав дядько Тобі, – ми і мусимо робити заступництво їй – і її братам також: зараз  військове щастя вручило хлист нам – у кого він може опинитися в майбутньому, Господь відає! – але хоч би в чиїх руках він був, люди хоробрі, Тріме, не скористаються ним безсердечно.
– Боронь Боже! – сказав капрал.
– Амінь, – відповів дядько Тобі, поклавши руку на серце.
Капрал повернувся до своєї розповіді й вів далі – але з деяким замішанням, природа якого для інших читачів, можливо, незрозуміла: річ у тому, що, завдяки численним раптовим переходам від одного доброго і сердечного почуття до іншого, він утратив, дійшовши до цього місця, жартівливий тон, який надавав його розповіді осмисленість і одухотворення; двічі спробував він узяти його знову, але не досяг бажаних результатів. Нарешті, голосно кашлянувши, щоб зупинити духів веселого жарту, що втекли, і в той же час підсобивши Природі з одного боку лівою рукою, якою він уперся в бік, і підтримавши її з іншого боку правою, яку він трохи витягнув уперед, – капрал якось напав на колишній тон; у цій позі він і продовжував свою розповідь.

Розділ VІІ

– Оскільки у Тома, з дозволу вашої милості, не було в той час ніякої справи до мавританки, то він перейшов у сусідню кімнату поговорити із вдовою єврея про любов – і про фунт ковбаси; як я сказав вашій милості, будучи чоловіком відкритої душі та веселої вдачі, всі помисли якого були написані на обличчі його і в кожному русі, він узяв стілець без довгих церемоній, але в той же час із великою чемністю, присунув його до столу і сів біля вдови.
– Немає нічого скрутнішого, як залицятися до жінки, з дозволу вашої милості, коли вона начиняє ковбаси. – Том завів про них розмову; спершу серйозно: – «як вони начиняються – яким м’ясом, якими травами та прянощами», – потім із деякою жартівливістю: – «Які для них беруться кишки – чи не буває, що вони лопаються. – Чи правда, що найтовщі завжди найкращі», – і так далі – прагнучи тільки скоріше недосолити, ніж пересолити те, що він говорив про ковбаси, – щоб зберегти за собою свободу дій. –
– Знехтувавши саме цю обережність, – сказав дядько Тобі, поклавши руку на плече Тріма, – граф де ла Мот програв битву під Віннендалем; він занадто поспішно кинувся в ліс; коли б не зробив він цього, Лілль не потрапив би в наші руки, так само як Гент і Брюгге, що наслідували його приклад; насувалася зима, – вів далі дядько Тобі, – і погода настільки зіпсувалася, що коли б не такий поворот подій, наші війська напевно загинули б у відкритому полі. –
– Після цього хіба не можна сказати, з дозволу вашої милості, що битви, подібно до шлюбів, здійснюються на небесах? – Дядько Тобі замислився. –
Релігія схиляла його сказати одне, високе уявлення про військове мистецтво спонукало сказати інше; не будучи в змозі вигадати відповідь, яка в точності висловлювала б його думку, – дядько Тобі нічого не відповів; тоді капрал закінчив свою розповідь.
– Помітивши, з дозволу вашої милості, що він має успіх і що все сказане ним про ковбаси сприйнято прихильно, Том почав помалу допомагати вдові в її роботі. – Спершу він тримав ковбасу згори, тоді як вона своєю рукою проштовхувала начинку вниз, – потім нарізував вірьовок необхідної довжини і тримав їх у руці, звідки вона їх брала одну за одною, – потім клав їх їй у рот, щоб вона брала їх у міру потреби, – і так далі, діючи все сміливіше та сміливіше, аж поки нарешті зважився сам зав’язати ковбасу, тоді як вона притримувала відкритий її кінець. –
– Вдови, з дозволу вашої милості, завжди вибирають собі в другі чоловіки людину, якомога менш схожу на їх першого чоловіка; тому справа була більше ніж наполовину злагоджена нею про себе раніше, ніж Том завів про неї мову.
– Проте вона спробувала було удавано захищатися, схопивши одну з ковбас, але Том вмить схопив іншу.
– Помітивши, одначе, що в ковбасі Тома більше хрящів, – вона підписала капітуляцію, – Том приклав печать, і справу було зроблено.

Розділ VІІІ

– Усі жінки, – вів далі Трім (коментуючи розказану історію), – від найзнатнішої до найпростішої, з дозволу вашої милості, люблять жарт: складність у тому, щоб його скроїти на їх смак; на зразок того, як ми пробуємо нашу артилерію на полі битви, піднімаючи або опускаючи казенні частини гармат, аж поки потрапимо в ціль. –
– Твоє порівняння, – сказав дядько Тобі, – мені подобається більше, ніж сама річ. –
– Тому що ваша милість, – мовив капрал, – більше любите славу, ніж задоволення.
– Мені думається, Тріме, – відповів дядько Тобі, – що ще більше я люблю людей: а оскільки військове мистецтво, очевидно, прагне до блага та спокою світу – і особливо та його галузь, якою ми займалися на нашому лужку, ставить собі єдиною метою вкорочувати кроки честолюбства  і захищати життя та майно небагатьох  від хижацтва багатьох – то я сподіваюся, капрале, у нас обох знайдеться достатньо людинолюбства та братерських почуттів для того, щоб, зачувши барабанний бій, повернутися кругом і рушити в похід.
Із цими словами дядько Тобі повернувся кругом і рушив твердим кроком, мовби на чолі своєї роти, – а вірний капрал, узявши палицю на плече та ляснувши рукою по полі свого каптана, коли рушав з місця, – попрямував за ним у ногу вздовж по алеї.
– Що там затіяли ці два диваки? – вигукнув батько, звертаючись до матері. – Їй‑богу, вони приступили до форменої облоги місіс Водмен і обходять навколо її будинку, щоб намітити лінії оточення.
– Я гадаю, – мовила моя мати… – Але постійте, вельмишановний добродію, – бо що сказала матінка з цієї нагоди – і що сказав, у свою чергу, батько – разом із її відповідями і його запереченнями – читатиметься, перечитуватиметься, переказуватиметься, коментуватиметься та обговорюватиметься – або, висловлюючи все це стисло, пожиратися потомством – в особливому розділі – говорю: потомством – і анітрохи не соромлюся повторити це слово – бо чим моя книга завинила більше, ніж «Божественна місія Мойсея»  чи «Казка про бочку»  , щоб не поплисти разом із ними в потоці Часу?
Я не вдаватимусь у міркування на цю тему: Час такий швидкоплинний; кожна літера, яку я виводжу, говорить мені, з якою нестримністю Життя мчить за моїм пером; дні та години його, дорогоцінніші, мила Дженні, ніж рубіни на твоїй шиї, пролітають над нами, як легкі хмари у вітряний день, аби ніколи вже не повернутись, – усе так квапиться – доки ти завиваєш цей локон, – дивись! він посивів; кожен поцілунок, який я кладу на твою руку, прощаючись із тобою, і кожна розлука, що настає за ним, є прелюдією розлуки вічної, яка нас незабаром чекає. –
– Боже, змилуйся над нею й наді мною!

Розділ ІX

А що до думки людей про цей вигук – так і гроша за нього не дам.

Розділ X

Моя мати, обхопивши лівою рукою праву руку батька, дійшла з ним до того фатального рогу старої садової огорожі, де лікаря Слопа перевернув Обадія, що мчав на каретному коні. Ріг огорожі був якраз проти будинку місіс Водмен, так що батько, підійшовши до нього, кинув погляд через огорожу і побачив за десять кроків од дверей дядька Тобі й капрала. – Зупинімося на хвилинку, – сказав він, повернувшись, – і погляньмо, з якими церемоніями братик Тобі й слуга його Трім зроблять перший свій вхід. – Це нас не затримає, – додав батько, – і на хвилину.
– Не біда, якщо і на десять хвилин, – мовила матінка.
– Це нас не затримає і на півхвилини, – сказав батько.
Якраз у цей час капрал приступав до розповіді про свого брата Тома і вдову єврея; розповідь тривала – тривала – відхилялася вбік – поверталася назад і знову тривала – тривала; кінця їй не було – читач вважав її дуже довгою. –
– Боже, допоможи моєму батьку! Він плювався разів по п’ятдесят при кожній новій позі капрала і посилав капральську палицю з усіма її розмахуваннями та вензелями до стількох чортів, скільки їх, на його думку, схильні були прийняти цей подарунок.
Коли результат подій, подібний до того, якого чекає мій батько, лежить на терезах долі, ми, на щастя, буваємо здатні тричі міняти стимул очікування, інакше у нас не вистачило б сил його витерпіти.
У першу хвилину  панує цікавість; друга уся підпорядкована ощадливості, щоб виправдати витрачання першого – що ж до третьої, четвертої, п’ятої та шостої хвилин і так далі до Страшного суду – то це вже справа Честі .
Я відмінно знаю, що моралісти відносять усе це на рахунок Терпіння ; але у цієї Доброчесності , мені здається, є свої великі володіння, в яких їй достатньо роботи і без вторгнення в кілька неукріплених замків, – що ще залишилися на землі в руках Честі .
За підтримки цих трьох помічників батько якось дочекався закінчення Трімової розповіді, а потім закінчення панегірика дядька Тобі військовій службі, поміщеного в наступному розділі; але коли пан і слуга, замість того щоб рушити до дверей будинку місіс Водмен, повернулися кругом і попрямували по алеї в напрямі, діаметрально протилежному його очікуванням, – в нім відразу прорвалася та хвороблива кислота характеру, яка в інших життєвих ситуаціях так різко відрізняла його від інших людей.

Розділ XІ

– Що там затіяли ці два диваки? – вигукнув батько, – і т. д. –
– Я гадаю, – сказала мати, – що вони дійсно зводять укріплення. –
– Все ж не в садибі місіс Водмен! – вигукнув батько, відступаючи назад. –
– Гадаю, що ні, – мовила мати.
– Ну її до дідька, – сказав батько, підвищивши голос, – усю цю фортифікацію з усіма її сапами, мінами, бліндами, габіонами, фосбреями, кюветами й іншою чортівнею. –
– Усе це дурощі, – погодилася мати.
Слід сказати, що мати моя мала звичай (і я готовий, у дужках зауважу, хвилину віддати свій ліловий камзол – і жовті туфлі на додаток, якщо хто‑небудь із ваших превелебностей наслідуватиме її приклад), – мати моя мала звичай ніколи не відмовляти у своєму схваленні та згоді, яке б твердження не висловив перед нею батько, просто тому, що вона його не розуміла або не вкладала ніякого сенсу в головне слово або в технічний термін, на якому трималася ця думка або твердження. Вона задовольнялася виконанням усього, що за неї пообіцяли її хрещений батько і мати, – але далі не йшла, і тому могла вживати важке слово двадцять років підряд – а також відповідати на нього, якщо то було дієслово, в усіх часах і способах, не утрудняючи себе розпитуваннями про його значення.
Ця манера була невичерпним джерелом досади мого батька, бо з першої ж фрази вона вбивала на смерть стільки цікавих розмов, скільки ніколи не могло б убити найрізкіша суперечність; до числа небагатьох уцілілих тем відносяться розмови про кювети . –
«– Усе це дурощі», – сказала мати.
– Особливо ж кювети , – відповів батько.
Цього було достатньо – він відчув насолоду перемоги – і вів далі.
– Втім, точно кажучи, садиба ця не власність місіс Водмен, – сказав батько, частково поправляючи себе, – вона володіє нею тільки довічно. –
– Це велика різниця, – сказала мати. –
– В очах дурня, – відповів батько. –
– Хіба тільки у неї буде дитина, – сказала мати. –
– Але спершу вона має переконати мого брата Тобі допомогти їй у цьому. –
– Зрозуміло, містере Шенді, – мовила мати.
– Втім, якщо для цього знадобиться переконання, – сказав батько, – нехай Господь помилує їх.
– Амінь, – сказала мати.
– Амінь, – вигукнув батько.
– Амінь, – сказала мати ще раз, але вже сумним тоном, в який вона вклала стільки особистого почуття, що батька всього перекрутило, – він умить дістав свій календар; але перш, ніж він його розкрив, паства Йорика, що розходилася з церкви, дала йому вичерпну відповідь на половину того, про що він хотів довідатися, – а матінка, сказавши йому, що сьогодні день причастя, – розвіяла всі його сумніви відносно другої половини. – Він поклав календар у кишеню.
Перший лорд казначейства, що роздумує про державні прибутки, не міг би повернутися додому з виразом більшої заклопотаності на обличчі.

Розділ XІІ

Оглядаючись на кінець останнього розділу та оглядаючи все, написане мною, я вважаю необхідним заповнити цю і п’ять наступних сторінок неабиякою кількістю чужорідного матеріалу, щоб підтримано було ту щасливу рівновагу між мудрістю та дурощами, без якої книга й року не протягнула б; і не який‑небудь жалюгідний безбарвний відступ (який, коли б не його назва, можна було б зробити, не покидаючи битого шляху) здатний виконати це завдання – ні; коли вже відступ, такий жвавий, пустотливий і на веселу тему, та такий, щоб ні коня, ні вершника неможливо було спіймати інакше, як з наскоку.
Уся складність у тому, щоб пустити в хід сили, здатні допомогти в цій справі. Фантазія  примхлива – Дотепність  не любить, щоб її шукали, – Жартівливість  (хоча вона і добра дівчинка) не прийде за покликом, хоч би ми склали царство біля ніг її.
– Найліпший спосіб – створити молитву. –
Але якщо тоді спадуть нам на думку наші слабкості й немощі, душевні та тілесні, – то в цьому відношенні ми відчуємо себе після молитви скоріше гірше, ніж до неї, – але в інших відношеннях краще.
Що стосується мене самого, то немає під небом такого засобу, про який я б у цьому разі не подумав і якого не випробував би на собі, інший раз звертаючись просто до душі й на всі лади обговорюючи з нею питання про межі її здібностей. –
– Мені жодного разу не вдалося розширити їх навіть на дюйм! – іноді міняючи систему і пробуючи, чого можна досягти приборканням тіла: утримуванням, тверезістю та цнотливістю. Самі по собі, – говорив я, – вони хороші – вони хороші абсолютно – хороші й відносно; – вони хороші для здоров’я – хороші для щастя на цьому світі – хороші для щастя за гробом. –
Словом, вони були хороші для чого завгодно, але не для того, що мені було потрібно; тут вони годилися тільки на те, щоб залишити душу такою самою, як її створило небо. Щодо богословських доброчесностей віри та надії, то вони, звичайно, дають душі мужність; проте лагідність, ця плаксива доброчесність (як завжди називав її батько), віднімає його начисто, так що ви знову виявляєтеся на тому самому місці, звідки рушили в дорогу.
І ось я знайшов, що в усіх звичайних і рядових випадках немає нічого більш відповідного, як…
– Дійсно, якщо ми можемо скільки‑небудь покладатися на логіку і якщо мене не засліплює самолюбство, в мені є дещо від справжньої геніальності, судячи хоч би з того її симптому, що я зовсім не знаю заздрості; насправді, варто мені тільки зробити яке‑небудь відкриття або напасти на яку‑небудь вигадку, які ведуть до вдосконалення письменницького мистецтва, як я зараз же розголошую їх; щиро бажаючи, щоб усі писали так само добре, як пишу я.
– Що, звичайно, і настане, якщо ті, що пишуть, так само мало думатимуть.

Розділ XІІІ

Отже, в звичайних випадках, тобто коли я всього тільки тупий і думки народжуються важко і туго сходять з пера –
Чи коли на мене, незрозуміло яким чином, находить мерзенна смуга холодного та позбавленого всякої образності стилю і я не в змозі з неї вибратися навіть ціною порятунку душі моєї , так що вимушений писати, як голландський коментатор, до самого кінця розділу, якщо не станеться чого‑небудь –
– я ні хвилини не витрачаю на переговори з моїм пером і чорнилом; якщо справі не допомагають щіпка тютюну та декілька кроків по кімнаті – я негайно беру бритву і пробую на долоні її лезо, після чого без подальших церемоній намилюю собі підборіддя й голюся, стежачи лише за тим, аби випадково не залишити сивої волосини; після закінчення гоління я міняю сорочку – вибираю кращий каптан – посилаю за найсвіжішою моєю перукою – надіваю на палець перстень з топазом; словом, виряджаюся від голови до п’ят найретельнішим чином.
Якщо і це не допомагає, значить, вплутався сам Сатана: адже самі розсудіть, сер, – оскільки кожен зазвичай присутній при голінні своєї бороди (хоча і немає правила без винятку) і вже неодмінно просиджує протягом цієї операції віч‑на‑віч із самим собою, якщо здійснює її власноручно, – це особливе становище вселяє нам, як і всяке інше, свої особливі думки. –
– Я стверджую, що образи фантазії неголеної людини після одного гоління чепуряться і молодіють на сім років; коли б не наражалися вони на небезпеку бути зовсім зголеними, їх можна було б довести шляхом постійного гоління до найвищої досконалості. – Як міг Гомер писати з такою довгою бородою, мені не вкладається в голові – і коли це говорить проти моєї гіпотези, мені мало нужди. – Але повернімося до туалету. Ludovіcus Sorbonensіs вважає його виключно справою тіла, έζωτεριϰή πράζις, як він його називає, – але він помиляється: душа і тіло співучасники в усьому, що вони роблять; ми не можемо надіти на себе новий одяг так, щоб разом з нами не одягнулись і наші думки; і якщо ми вбираємося джентльменами, кожна з них являється нашій уяві такою ж ошатною, як і ми самі, – так що нам залишається тільки взяти перо та писати речі, схожі на нас самих.
Таким чином, коли ваші милості й ваші превелебності побажаєте дізнатися, чи охайно я пишу і чи зручно мене читати, ви так само добре про це судитимете, розглянувши рахунок моєї пралі, як і піддавши розбору мою книгу; можу вам засвідчити, що був один такий місяць, коли я змінив тридцять одну сорочку – так чисто я старався писати; а в результаті мене лаяли, проклинали, критикували та ганьбили більше, і більше було таємничих похитувань головою на мою адресу за те, що я написав цього місяця, ніж за все, написане мною в інші місяці того року, разом узяті.
– Але їх милості й їх превелебності не бачили моїх рахунків .

Розділ XІV

Оскільки у мене ніколи в думках не було почати відступ, для якого я роблю всі ці приготування, перш ніж я дійду до розділу п’ятнадцятого, – то я маю право використати цей розділ, як я визнаю зручним, – у цю мить у мене двадцять різних планів із цього приводу – я міг би написати розділ про Ґудзикові петлі . –
Чи розділ про Тьху!  який має йти за ним –
Чи розділ про Вузли , у разі якщо їх превелебності з ними впораються, – але теми ці можуть утягти мене в біду; найвірніше рухатися шляхом учених і самому висунути заперечення проти написаного мною, хоча, наперед оголошую, я знаю не більше своїх п’ят, як їх спростувати.
Передусім можна було б сказати, що існує ганебний вид Ферсітової  сатири, чорної, як чорнило, яким її написано, – (доречно зауважити, хто так говорить, мусить подякувати генеральному інспекторові грецької армії за те, що той не викреслив зі своєї відомості особового складу ім’я такої потворної та лихослівної людини, як Ферсіт, – бо ця недбалість забезпечила вас зайвим епітетом) – у таких творах, можна стверджувати, ніякі вмивання і відтирання на світі не підуть на користь генієві, що опустився, – навпаки, чим брудніший цей суб’єкт, тим більше він зазвичай досягає успіху.
На це у мене тільки та відповідь – принаймні, під рукою – що архієпископ Беневентський, як усім відомо, написав свій брудний  роман Галатео  в ліловому каптані й камзолі та в лілових штанях і що накладена на нього за це єпитимія (написати коментар до Апокаліпсису) хоча й видалася деяким надзвичайно суворою, інші зовсім не визнали її такою, єдино внаслідок згаданого вбрання .
Іншим запереченням проти мого засобу є його недостатня універсальність; адже оскільки голільна його частина, на яку покладається стільки надій, зовсім недоступна, через непорушний закон природи, для половини людського роду, – я можу сказати лише, що письменники жіночої статі, як в Англії, так і у Франції, мимоволі мусять обходитися без гоління. –
Що ж до іспанських дам – за них я ні крапельки не тривожуся. –

Розділ XV

Ось, нарешті, і п’ятнадцятий розділ; він не приносить із собою нічого, крім сумного свідчення про те, як швидко вислизають від нас радощі на цьому світі!
Але оскільки в нас ішла мова про мій відступ – урочисто оголошую: я його зробив! – Що за дивна істота людина! – сказала вона.
Я з вами цілком згоден, – відповів я, – але краще нам викинути всі ці речі з голови і повернутися до дядька Тобі.

Розділ XVІ

Дійшовши до кінця алеї, дядько Тобі й капрал похопилися, що їм не туди була дорога, повернули кругом і попрямували просто до дверей місіс Водмен.
– Ручаюся вашій милості, – сказав капрал, піднісши руку до шапки монтеро, тоді як він проходив повз дядька, щоб постукати в двері, – дядько Тобі, всупереч своїй незмінній манері поводження з вірним слугою, нічого не сказав, ні хорошого, ні поганого; річ у тому, що він не привів як слід до ладу своїх думок; йому хотілося влаштувати ще одну нараду, і коли капрал ступав на три сходинки перед дверима – він двічі кашлянув, – при кожному покашлюванні жменя найсоромливіших дýхів дядька Тобі відлітала від нього у напрямку до капрала; той цілу хвилину в нерішучості стояв із молотком у руці, сам не знаючи чому. Стомлена очікуванням, за дверима причаїлася Бригітта, тримаючи на клямці великий і вказівний пальці, а місіс Водмен, з написаною в погляді готовністю знову позбутися невинності, сиділа ні жива ні мертва за фіранкою, підстерігаючи наближення наших воїнів.
– Тріме! – сказав дядько Тобі – але коли він вимовляв це слово, хвилина минула, і Трім опустив молоток.
Побачивши, що всі його сподівання на нараду знищено цим ударом, – дядько Тобі почав насвистувати Ліллібуллеро.

Розділ XVІІ

Оскільки вказівний і великий пальці місіс Бригітти спочивали на клямці, капралові не довелося стукати стільки разів, скільки доводиться, можливо, кравцеві вашої милості, – я міг би взяти приклад і ближчий, бо сам заборгував своєму кравцеві, принаймні, двадцять п’ять фунтів і дивуюся терпінню цієї людини. –
– Втім, справи мої нікому не цікаві; а тільки препогана це річ залізти в борги, і, видно, фатум тяжіє над казною деяких бідних принців, особливо нашого будинку, бо ніяка ощадливість не в змозі утримати її під замком. Що ж до мене самого, то я переконаний, що немає на землі такого принца, прелата, папи або правителя, великого або малого, який щиріше, ніж я, бажав би тримати в порядку всі свої розрахунки з людьми – і вживав би для цього дієвіших заходів. Я ніколи не дарую більше півгінеї – не ношу чобіт – не витрачаюся на зубочистки – і не витрачаю навіть шилінга за рік на картонки з модним товаром; а шість місяців, що я в селі, я живу на таку скромну ногу, що спокійнісінько затикаю за пояс Руссо, – я не тримаю ні лакея, ні хлопчика, ні коня, ні корови, ні собаки, ні кішки і взагалі ніякої худобинки, здатної їсти й пити, крім однієї жалюгідної худої весталки (щоб підтримати вогонь у моєму вогнищі), в якої зазвичай такий же поганий апетит, як і в мене, – але якщо ви гадаєте, що описаний спосіб життя перетворює мене на філософа, – то за ваше судження, люди добрі, я копійки щербатої не дам.
Істинна філософія – але про неї немислимо вести мову, поки мій дядько насвистує Ліллібуллеро.
– Увійдімо краще в будинок.

Розділ XVІІІ

Розділ XІX

Розділ XX

– * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *
* * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *
* * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *
* * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * –
– Ви побачите це місце на власні очі, мадам, – сказав дядько Тобі.
Місіс Водмен почервоніла – подивилась у бік дверей – зблідла – знову злегка почервоніла – опанувала себе – почервоніла ще більше; для необізнаного читача я перекладу це так:
Господи! мені неможливо дивитися на це –
Що скаже товариство, якщо я подивлюся на це? 
Я знепритомнію, якщо подивлюся на це  –
А мені хотілося б подивитися  –
Анітрохи не грішно подивитися на це. 
– Я неодмінно подивлюся. 
Поки все це проносилось у свідомості місіс Водмен, дядько Тобі підвівся з канапи і вийшов із вітальні, щоб віддати Тріму наказ про неї в коридорі. –
* * * * * * – Мені здається, вона на горищі, – сказав дядько Тобі. – Я її бачив там, з дозволу вашої милості, сьогодні вранці, – відповів Трім. – Так зроби милість, Тріме, сходи зараз же за нею, – сказав дядько Тобі, – і принеси сюди.
Капрал не схвалював цього наказу, але підкорявся йому з найбільшою готовністю. Схвалення від нього не залежало – покора була в його волі; він надів свою шапку монтеро і пішов з усією швидкістю, яку дозволяло йому понівечене коліно. Дядько Тобі повернувся до вітальні й знову сів на канапу.
– Ви поставите палець на це місце, – сказав дядько Тобі. – Ні, я не доторкнуся до нього, – сказала до себе місіс Водмен.
Це знову вимагає перекладу: – звідси ясно, як мало знання можна почерпнути з самих слів, – нам доводиться діставатися їх першоджерела.
Щоб розсіяти туман, навислий над цими сторінками, я докладу всіх старань бути якомога зрозумілішим.
Тричі потріть собі лоба – висякайтесь – утріть собі носа – прочхайтеся, друзі мої! – На здоров’я. –
А тепер надайте мені допомогу в міру ваших сил.

Розділ XXІ

Оскільки існує п’ятдесят різних цілей (якщо злічити їх усі – цивільні й релігійні), для яких жінка бере чоловіка, то вона насамперед ретельно їх зважує, а потім подумки розділяє і розбирає, яка з усіх цих цілей її мета; далі, за допомогою розмов, розпитувань, викладок і висновків вона вивідує і дошукується, чи правильний вона зробила вибір, – і якщо він виявляється правильним – вона насамкінець, смикаючи легенько предмет свого вибору так і отак, перевіряє, чи не порветься він од натягання.
Образи, за допомогою яких Слокенбергій відображає це в думці читачів на початку третьої своєї Декади, настільки забавні, що з поваги до прекрасної статі я не дозволю собі відтворити їх – а шкода, вони не позбавлені гумору.
«Насамперед, – говорить Слокенбергій, – вона зупиняє осла і, тримаючи його лівою рукою за повід (щоб не пішов), праву опускає на саме дно корзини, щоб знайти… – Що? – Ви не дізнаєтеся скоріше, – говорить Слокенбергій, – якщо перебиватимете мене. –
«У мене немає нічого, вельмишановна добродійко, крім порожніх пляшок», – говорить осел.
«Я навантажений тельбухами», – говорить другий.
– А ти мало чим кращий, – звертається вона до третього, – адже в твоїх корзинах можна знайти тільки просторі штани та кімнатні туфлі, – й вона обнишпорює четвертого і п’ятого, словом, увесь ряд, одного за одним, аж поки доходить до осла, який несе те, що їй потрібно, – тоді вона перевертає корзину, дивиться на нього – роздивляється – досліджує – витягає – змочує – сушить – пробує зубом його качок і основу. –
– Чого? заради Христа!
– Ніякі сили на землі, – відповів Слокенбергій, – не вирвуть із мене цієї таємниці, – рішення моє безповоротне».

Розділ XXІІ

Ми живемо у світі, з усіх боків оточеному таємницею та загадками, – і тому не замислюємося над цим – інакше нам здалося б дивним, що Природа, яка виготовляє кожну річ у повній відповідності з її призначенням і ніколи або майже ніколи не помиляється, хіба тільки для забави, надаючи всьому, що проходить через її руки таку форму й такі властивості, що, чи призначає вона для плуга, чи для ходи в каравані, чи для воза – чи для будь‑якого іншого використання – істота, нею виліплювана, нехай буде то навіть осля, ви напевно отримаєте те, що вам потрібно; – інакше нам здалося б, кажу, дивним, що в той же самий час вона здійснює стільки промахів, виготовляючи таку просту річ, як одруженого чоловіка.
Чи залежить це від вибору глини – чи остання зазвичай псується під час обпалення: чоловік (як вам відомо) може вийти, з одного боку, пересушений при надлишку жару – а з іншого боку, такий, що обм’якнув, якщо вогню мало, – або ж ця велика Рукомесниця приділяє недостатньо уваги маленьким платонічним потребам тієї частини  нашого виду, для використання якої вона виготовляє цю його частину , – або, нарешті, її ясновельможність часом сама не знає гарненько, якого виду чоловік буде відповідним, – мені невідомо; поговоримо про це після вечері.
Втім, ні само це спостереження, ні те, що з його приводу було сказано, тут абсолютно не до речі – скоріше можна було б стверджувати протилежне, оскільки відносно придатності до подружнього стану справи дядька Тобі йшли якнайкраще: Природа виліпила його з найкращої, найм’якішої глини – підмісивши до неї свого молока та вдихнувши в неї найсумирнішу душу – вона зробила його ввічливим, великодушним і чуйним – наповнила його серце щирістю та довірливістю і пристосувала всі доступи до цього органу для безперешкодного проникнення найобов’язковіших почуттів – крім того, вона передбачила й інші цілі, для яких установлено було шлюб. –
Ось чому * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *
Дар  цей не зазнав ніяких збитків од рани дядька.
Остання стаття була, втім, дещо проблематичною, і Диявол, великий баламут наших вірувань, у цьому світі закинув відносно неї сумніви в мозок місіс Водмен; з істинно бісівським лукавством він зробив свою справу, перетворивши достоїнства дядька Тобі в цьому відношенні на самі лише порожні пляшки, тельбухи, просторі штани та кімнатні туфлі .

Розділ XXІІІ

Місіс Бригітта поручилась усім скромним запасом честі, який має в розпорядженні на цьому світі бідолашна покоївка, що за десять днів вона дістанеться самої суті справи; її розрахунки побудовані були на дуже природному та легко припустимому постулаті, а саме: тоді як дядько Тобі залицятиметься до її пані, капрал не може придумати нічого кращого, як поволочитися за нею самою. – «І я дозволю йому все, чого він побажає , – сказала Бригітта, – аби все у нього вивідати» .
Дружба носить дві одежі: верхню і нижню. У першій Бригітта служила інтересам своєї пані – а в другій робила те, що їй самій найбільше подобалося; таким чином, вона, подібно до самого Диявола, поставила на рану дядька Тобі подвійну ставку. – Місіс Водмен поставила на неї всього лише одну – і позаяк ставка ця могла виявитись її останньою ставкою, то вона вирішила (не бентежачи місіс Бригітти і не нехтуючи її здібностями) розіграти свою гру самостійно.
Вона не потребувала заохочення: дитина могла б розгадати гру дядька Тобі – було стільки природності й простодушності в його манері розігрувати свої козирі – він так мало думав про те, щоб притримати старші карти, – таким беззбройним і беззахисним сидів на канапі поряд із вдовою Водмен, що людина благородна заплакала б, обігравши його.
Проте залишимо цю метафору.

Розділ XXІV

– А також і нашу історію – з вашого дозволу; правда, я ввесь час із живим нетерпінням поспішав до цієї її частини, добре знаючи, що вона становить найбільш ласий шматочок, який я можу запропонувати читачам, проте нині, коли я її дістався, я б із задоволенням передав перо будь‑якому охочому і попросив продовжувати замість мене – я бачу всі труднощі описів, до яких мені потрібно приступити, – і відчуваю брак моїх сил.
Мене, принаймні, втішає, що цього тижня я втратив унцій вісімдесят крові під час найбезглуздішої лихоманки, що схопила мене, коли я починав цей розділ; таким чином, у мене залишається ще сподівання, що я зазнав збитків більш стосовно серозних частин крові або кров’яних кульок, ніж відносно тонкої пари мозку, – але хай там як – Відозва до поетичного божества  не може зашкодити справі – і я цілком надаю право тому, до кого звертаюся , надихнути або «накачати» мене, як йому заманеться.

Відозва 
Люб’язний Духу солодкого гумору, що колись водив легким пером гаряче улюбленого мною Сервантеса, – щодня прокрадався крізь забране ґратами вікно його темниці та своєю присутністю перетворював напівтемряву її в яскравий полудень – що розчиняв воду в його кухлі небесним нектаром і ввесь час, поки він писав про Санчо та його пана, прикривав чарівним своїм плащем обрубок його руки і широко напинав цей плащ над усіма знегодами його життя –
– Заверни сюди, благаю тебе! – подивися на ці штани! – єдині мої штани – прикрим чином роздерті в Ліоні. –
Мої сорочки! подивися, яка непоправна сталася з ними біда. – Пола – в Ломбардії, а все інше тут. – Усього лише було в мене півдюжини, а одна хитра шельма‑праля в Мілані обкраяла п’ять із них спереду. – Треба визнати за нею справедливість, вона зробила це з деяким розумом – бо я повертався з  Італії.
Одначе, не зважаючи на все це, незважаючи на пістолетну трутницю, яку в мене поцупили в Сієні, не зважаючи на те, що я двічі заплатив по п’ять паоло за два круті яйця, раз у Раддікоффіні й удруге в Капуї, – я не беру до уваги подорож по Франції й Італії, якщо ви всю дорогу зберігаєте самовладання, такою поганою річчю, як інші бажали б нас переконати; без узгір’їв  і вибоїн  не обійтись, інакше як, скажіть на милість, могли б ми досягти долин, де Природа розставляє для нас стільки бенкетних столів? – Безглуздо уявляти, щоб вони дарма надавали вам ламати свої вози; і якщо ви не платитимете по дванадцять су за мастило ваших коліс, то на які засоби бідний селянин намазуватиме собі масло на хліб? – Ми занадто вимогливі – невже через зайвий лівр або два за вашу вечерю і ваше ліжко – це становитиме щонайбільше шилінг і дев’ять з половиною пенсів – ви готові відступитися від вашої філософії? – Заради неба і заради самих себе, заплатите – заплатіть цю дрібницю обома руками, тільки б не залишати сумовитого розчарування  в поглядах вашої пригожої хазяйки та її прислужників, які вийшли до воріт при вашому від’їзді, – і крім того, вельмишановний добродію, ви отримаєте від кожної з них братський поцілунок. – Принаймні, так було зі мною! –
– Бо любовні пригоди дядька Тобі, що всю дорогу крутилися в моїй голові, подіяли на мене так, начебто вони були моїми власними, – я був уособленням щедрості й доброзичливості, я відчував у собі трепет приємної гармонії, з якою узгоджувалося кожне хитання моєї коляски; тому мені було однаково, гладенька дорога чи вибоїста; усе, що я бачив і з чим мав справу, зачіпало в мені деяку приховану пружину співчуття або захоплення.
– То були наймелодійніші звуки, які я коли‑небудь чув; я в ту ж мить опустив переднє віконце, щоб ясніше за них розчути. – Це Марія, – сказав поштар, помітивши, що я прислухаюся. – Бідолашна Марія, – вів далі він (відсовуючись убік, щоб дати мені побачити її, тому що він поміщався якраз між нами), – сидить на пагорбі з цапиком біля себе і грає на сопілці вечірні молитви.
Тон, яким мій юний поштар мовив ці слова, і вираз його обличчя були в такій цілковитій згоді з почуттями душі, що я тут же присягнувся дати йому монету двадцять чотири су після приїзду в Мулен. –
– А хто така ця бідолашна Марія? – запитав я.
– Предмет любові й жалості всіх навколишніх сіл, – сказав поштар, – ще три роки тому сонце не світило на дівчину, яка була б красивішою, проникливішою розумом і милішою за неї; Марія заслуговувала на кращу долю; весілля її було розладнане через підступи парафіяльного кюре, який здійснював оголоску. –
Він збирався продовжувати, коли Марія, що зробила коротеньку паузу, піднесла сопілку до губ і відновила гру, – то був той самий наспів – але вдесятеро чарівніший. – Це вечірня служба Пресвятій Діві, – сказав хлопець, – але хто навчив бідолаху грати її – і як вона роздобула собі сопілку, ніхто не знає: ми думаємо, що Господь їй допоміг у тому й іншому, бо відколи вона стерялася, це, мабуть, єдина її втіха – вона не випускає сопілки з рук і грає на ній цю службу  вдень і вночі.
Поштар виклав це з таким тактом і з таким невимушеним красномовством, що я не міг не розшифрувати на обличчі його чогось непересічного для його стану і неодмінно вивідав би його власну історію, якби всього мене не захопила історія бідолашної Марії.
Тим часом ми доїхали майже до самого пагорба, на якому сиділа Марія; на ній була тонка біла кофта, її волосся, окрім двох локонів, було підібране в шовкову сітку, декілька листків сливи в химерному безладі вплетено було збоку – вона була красуня; ніколи ще серце моє так не стискувалося від чесної скорботи, як у ту хвилину, коли я її побачив. –
– Допоможи їй Боже! бідолашна дівчина! – вигукнув поштар. – Більше сотні мес одслужили за неї в навколишніх церквах і монастирях, – але без усякої користі; хвилини просвітлення, які у неї бувають, подають нам надію, що Пресвята Діва поверне нарешті їй розум; але батьки Марії, що знають її краще, зневірились із цього приводу і думають, що вона втратила його назавжди.
Коли поштар це говорив, Марія зробила перелив – такий сумний, такий ніжний і тужливий, що я вискочив із карети і підбіг до неї на допомогу; ще не отямившись після цього захопленого пориву, я відчув, що сиджу між нею і її цапиком.
Марія задумливо подивилася на мене, потім перевела погляд на свого козлика – потім на мене – потім знову на козлика, і так кілька разів. –
– Ну, Маріє, – сказав я лагідно. – В чому ви бачите схожість?
Благаю неупередженого читача повірити мені, що лише внаслідок щирого свого переконання в тому, яка людина худобина , – задав я це питання і що я ніколи б не відпустив недоречного жарту у священній присутності Горя, навіть маючи всю дотепність, яку марнував колись Рабле, – і все‑таки, мушу зізнатись, я відчув докір сумління, й одна думка про це була для мене така тяжка, що я присягнувся присвятити себе Мудрості й до кінця днів моїх говорити тільки серйозні речі – ніколи – ніколи більше не дозволяючи собі пожартувати ні з чоловіком, ні з жінкою, ні з дитиною.
Ну, а писати для них дурниці – тут я, здається, припустився обмовки – але надаю право судити про це читачам.
Прощавай, Маріє! – прощавай, бідолашна безталанна дівчино! – коли‑небудь, але не тепер , я, можливо, почую про твої прикрості з твоїх вуст. – Але я помилився; бо в цю мить вона взяла свою сопілку й розповіла мені на ній таку сумну повість, що я підвівся й хиткою, непевною ходою тихенько побрів до своєї карети.
– Який чудовий готель у Мулені!

Розділ XXV

Коли ми доберемося до кінця цього розділу (але не раніше), нам доведеться повернутися до двох незаповнених розділів, через які ось уже півгодини спливає кров’ю моя честь. – Я зупиняю кровотечу і, зірвавши одну з моїх жовтих туфель і шпурнувши її з усієї сили в протилежний кінець кімнати, заявляю її п’яті:
– Хоч яка б тут знайшлася схожість із половиною розділів, які коли‑небудь були написані або, звідки я знаю, пишуться нині, – вона настільки ж випадкова, як піна на коні Зевксіса; крім того, я дивлюся з повагою на розділ, в якому тільки нічого немає ; а якщо взяти до уваги, скільки є на світі речей гірших, – так це й зовсім непідходяща тема для сатири. –
– Чому ж вони були залишені у такому вигляді? Якщо тут хто‑небудь, не чекаючи моєї відповіді, обізве мене телепнем, дурнем, тупицею, бовдуром, простаком, тюхтієм, колодою, паскудником – та іншими міцними словами, якими пекарі з Лерне пригощали пастухів короля Гаргантюа, – нехай обзиває – (як говорила Бригітта) скільки душі його заманеться, я йому нічого не скажу; бо як міг такий лайливець передбачати, що мені довелося написати двадцять п’ятий розділ моєї книги раніше вісімнадцятого і т. д.
– Ось чому я на це не ображаюся. – Я бажаю тільки, щоб звідси здобуто було ту науку, що «слід надати право кожному розповідати свої історії на свій лад».

Вісімнадцятий розділ

Оскільки місіс Бригітта відчинила двері перш, ніж капрал як слід постукав, то термін між ударом молотка та появою дядька Тобі у вітальні був такий коротенький, що місіс Водмен ледве встигла вийти з‑за фіранки – покласти на стіл Біблію та зробити крок або два у напрямку до дверей, щоб зустріти гостя.
Дядько Тобі вклонився місіс Водмен так, як чоловікові належало кланятися жінкам року Господнього тисяча сімсот тринадцятого, – потім, повернувшись кругом, попрямував пліч‑о‑пліч із нею до канапи і в двох простих словах – хоча не перш, ніж він сів, – і не після того, як він сів, – але саме в той час, як сідав, – сказав їй, що він закоханий , – зайшовши, таким чином, у своєму освідченні далі, ніж було необхідно.
Місіс Водмен, натурально, опустила очі на розпірку в своєму фартуху, яку тоді зашивала, в очікуванні, щó дядько Тобі скаже далі; але той був зовсім позбавлений здатності розвивати тему, і любов , на додачу, була темою, якою він володів найгірше, – тому, освідчившись місіс Водмен, він обмежився сказаним і надав своїм словам право діяти самостійно.
Батько мій завжди був у захваті від цієї системи дядька Тобі, як він помилково називав її, і часто говорив, що якби брат його додавав сюди ще люльку тютюну – він цим знайшов би дорогу, якщо вірити одному іспанському прислів’ю, до сердець половини жінок земної кулі.
Дядько Тобі ніколи не міг зрозуміти, що хотів сказати мій батько; я теж не беруся витягнути звідси більше, ніж осуд однієї омани, в якій перебувають більшість людей, – за винятком французів, які всі до одного вірять, як у реальну присутність, в те, що «говорити про любов означає любити на ділі» .
– Хотів би я зробити кров’яну ковбасу за цим рецептом.
Ходімо далі. Місіс Водмен усе сиділа в очікуванні, що дядько Тобі діятиме саме так, майже до самого початку тієї хвилини, коли мовчання з одного або з іншого боку стає зазвичай непристойним; ось чому, присунувшись до нього ближче та підвівши очі (при цьому щоки її трохи зашарілися), – вона підняла рукавичку – або взяла слово (якщо вам це більше подобається) і повела з дядьком Тобі таку розмову:
– Турботи і занепокоєння подружнього стану, – сказала місіс Водмен, – дуже великі. – Так, я думаю, – сказав дядько Тобі. – Тому, коли чоловік, – вела далі місіс Водмен, – живе так спокійно, як ви, – коли він такий задоволений, капітане Шенді, собою, своїми друзями та своїми розвагами, – я не розумію, які в нього можуть бути причини прагнути до цього стану. –
– Вони написані, – мовив дядько Тобі, – в нашому требнику.
Дядько Тобі обережно дійшов дотепер і не став далі заглиблюватися, надавши право місіс Водмен плавати над безоднею, як їй захочеться.
– Що стосується дітей, – сказала місіс Водмен, – то хоча вони становлять, можливо, головну мету цього встановлення і природне бажання, я вважаю, всіх батьків, – проте хто ж не знає, скільки вони приносять нам безперечних прикростей, будучи дуже сумнівною втіхою? І що в них, вельмишановний добродію, може відшкодувати наші страждання – чим винагороджують вони болящу та беззахисну матір, яка дає їм життя, за всі ніжні її турботи, занепокоєння та страхи? – Справді, не знаю, – сказав зворушений дядько Тобі, – хіба тільки задоволенням, яке Богові завгодно було…
– От нісенітниця! – вигукнула місіс Водмен.

Дев’ятнадцятий розділ

Існує безліч тонів, ладів, вимов, наспівів, висловів і манер, якими в таких випадках може бути вимовлене слово нісенітниця , й усі вони надають йому зміст і значення, настільки ж відмінні один від одного, як бруд  відрізняється від охайності . – Казуїсти (бо під такою точкою зору це є справою совісті) налічують не менше чотирнадцяти тисяч випадків вживання його в хорошому або в поганому значенні.
Місіс Водмен вимовила слово нісенітниця  так, що вся сором’язлива кров дядька Тобі кинулася йому в обличчя, – він смутно відчув, що втрачає ґрунт під ногами, і зупинився; не заглиблюючись далі ні в жалі, ні в радості шлюбу, він приклав руку до серця і висловив готовність прийняти їх такими, як вони є, і розділити їх із нею.
Сказавши це, дядько Тобі не забажав повторювати сказане; кинувши погляд на Біблію, покладену на стіл місіс Водмен, він узяв її, розкрив наугад і, потрапивши, мила душа, на найцікавіше для нього місце – на облогу Ієрихона, – почав читати – надавши право своїй пропозиції, як раніше освідченню, діяти на вдову самостійно. А вона не подіяла ні як в’яжуча речовина, ні як проносний засіб; ні так, як діє опій, або хіна, або ртуть, або подорожник, або інший який‑небудь лікарський засіб, яким природа обдарувала світ, – коротше кажучи, вона зовсім на неї не подіяла – з тієї причини, що в цей час на неї вже діяло щось інше. – Ах я, базікало! Адже я вже двадцять разів проговорювався, що це таке; але вогонь ще не погас, у мене є ще дещо сказати на цю тему. – Allons!

Розділ XXVІ

Людині, що їде вперше з Лондона в Единбург, цілком природно перед тим, як вирушити в дорогу, поставити питання, скільки миль до Йорка, який лежить приблизно на половині дороги, – і ніхто не здивується, якщо вона піде далі й побажає дізнатися про міські установи і т. д. –
Таке ж природне було бажання місіс Водмен, перший чоловік якої увесь час хворів на ішіас, дізнатися, чи далеко від стегна до паху і наскільки більше чи менше постраждає вона у своїх почуттях від рани в паху, ніж од ішіасу.
З цією метою вона від дошки до дошки прочитала анатомію Дрейка. Вона проглянула також книгу Нортона про мозок і засвоїла твір Граафа про кістки та м’язи; але нічого не могла з них видобути.
Вона зверталася також до власного розуму – міркувала – доводила теореми – виводила наслідки – і не дійшла ніякого висновку.
Щоб усе з’ясувати, вона двічі запитувала лікаря Слопа, чи «є надії, що бідолашний капітан Шенді коли‑небудь видужає від своєї рани –?»
– Він уже видужав, – відповідав лікар Слоп. –
– Як! Зовсім?
– Зовсім, мадам. –
– Але що ви маєте на увазі під одужанням? – запитувала місіс Водмен.
Лікар Слоп був зовсім не майстер давати визначення, так що місіс Водмен і тут не могла нічого допитатися до пуття. Словом, у неї не було іншого способу розвіяти свої сумніви, як звернувшись до самого дядька Тобі.
У таких розпитуваннях буває нотка людинолюбства, що заколисує підозру , – і я майже переконаний, що вона досить виразно звучала у змія в його розмові з Євою; бо схильність прекрасної статі піддаватися омані не така велика, щоб наша прародителька набралася без цього сміливості поговорити з дияволом. – Але буває нотка людинолюбства – як мені її описати? – це та нотка, що накидає на делікатний предмет покриви і надає тому, що допитує, право входити в такі подробиці, начебто він був вашим хірургом.
– І ніколи не бувало полегшення? –
– Чи легше було в ліжку?
– Чи міг він лежати з нею і на тому і на іншому боці?
– Чи в змозі був він сісти на коня?
– Чи не шкідливим для неї був рух? et caetera – сказано було йому таким ніжним тоном і так майстерно спрямовано в серце дядька Тобі, що кожне з цих питань проникало туди вдесятеро глибше, ніж найгостріший біль. – Але коли місіс Водмен завернула обхідною дорогою в Намюр, аби дістатися паху дядька Тобі, й запросила його атакувати вершину передового контрескарпа й узяти за підтримки голландців, зі шпагою в руці, контргарду Святого Роха – а потім, торкаючись його слуху найніжнішими тонами свого голосу, вивела його, скривавленого, за руку із траншеї, втираючи сльози на своїх очах, коли його відносили в палату, – Небо! Земля! Води! – все у нім стрепенулось – усі природні джерела вийшли з берегів – ангел милосердя сидів біля дядька Тобі на канапі – серце його запалало – і коли б у нього було навіть тисяча сердець, він їх склав би біля ніг місіс Водмен.
– Де ж, дорогий мій, – мовила місіс Водмен досить наполегливим тоном, – дістали ви цей прикрий удар? – Ставлячи своє питання, місіс Водмен кинула побіжний погляд на пояс біля червоних плисових штанів дядька Тобі, природно чекаючи, що той найлаконічнішим чином дасть відповідь їй, ткнувши вказівним пальцем в це саме місце. – Сталося інакше – бо дядько Тобі, поранений перед воротами Святого Миколая в одному з траверсів траншеї, проти вихідного кута бастіону Святого Роха, міг повсякчас увіткнути шпильку в те саме місце, де він стояв, коли його уразило каменем. Це міркування миттєво уразило сенсорій дядька Тобі – і в пам’яті у нього спливла велика карта міста і фортеці Намюра з околицями, яку він купив і за допомогою капрала наклеїв на дошку під час своєї тривалої хвороби, – тепер вона лежала на горищі разом із іншим військовим мотлохом, чому капрал і був відправлений за нею на горище.
Відмірявши ножицями місіс Водмен тридцять сажнів од вхідного кута перед воротами Святого Миколая, дядько Тобі з такою дівочою соромливістю поставив палець удови на фатальне місце, що богиня Благопристойності, якщо вона була там особисто – а якщо ні, так її тінь, – похитала головою і, погрозивши пальцем перед очима місіс Водмен, – заборонила їй виводити дядька Тобі з омани.
Нещасна місіс Водмен! –
– Бо єдино тільки співчутливим зверненням до тебе можна тепло закінчити цей розділ. – Одначе серце говорить мені, що в таку критичну хвилину звернення є лише замаскованою образою, і скоріше, ніж нанести її засмученій жінці, – я готовий відправити ввесь цей розділ до дідька, з тією умовою, одначе, щоб який‑небудь пропащий критик на утриманні  потурбувався узяти її з собою.

Розділ XXVІІ

Карта дядька Тобі принесено на кухню.

Розділ XXVІІІ

– Ось тут Маас – а це Самбра, – сказав капрал, показуючи злегка витягнутою правою рукою на карту, а ліву поклавши на плече місіс Бригітти – але не на те, яке було ближче до нього, – а це, – сказав він, – місто Намюр – а це фортеця – онде були французи – а тут його милість зі мною – а ось у цій проклятій траншеї, місіс Бригітто, – мовив капрал, беручи її за руку, – дістав він рану, яка так страшенно знівечила його ось тут . – вимовляючи це слово, капрал легенько притиснув руку Бригітти тильним боком до того місця, з приводу якого він журився, – і відпустив її.
– Ми думали, містере Тріме, що це ближче до середини, – сказала місіс Бригітта. –
– Це б нас украй погубило, – сказав капрал.
– І бідолашна пані моя теж була б засмучена, – сказала Бригітта.
На це зауваження капрал відповів тільки тим, що поцілував місіс Бригітту.
– Годі – годі, – сказала Бригітта – тримаючи долоню своєї лівої руки паралельно площині горизонту й ковзаючи над нею пальцями другої руки на такій близькій відстані, що цей рух був би нездійсненним, коли б там була щонайменша бородавка або пухлина. – Все це брехня від початку до кінця, – вигукнув капрал, перш ніж вона встигла докінчити почату фразу. –
– Я чула від вірних людей, – сказала Бригітта, – що це правда.
– Присягаюся честю, – сказав капрал, кладучи руку на серце й почервонівши від благородного обурення, – історія ця, місіс Бригітто, страшенна брехня. – Припустимо, – сказала Бригітта, перебиваючи його, – ні мені, ні пані моїй немає абсолютно ніякого діла, чи так це, чи не так, – а тільки коли одружуєшся, так бажано все ж мати таку річ при собі. –
Було дещо необачно з боку місіс Бригітти почати атаку, пустивши в хід руки; бо капрал негайно ж * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *

Розділ XXІX

Це було схоже на швидкоплинну боротьбу у вологих повіках квітневого ранку: «Розсміється Бригітта чи розплачеться»?
Вона схопила качалку – було десять шансів проти одного, що вона розсміється, – вона поклала качалку – і заплакала. Коли б виявилася хоч одна її сльоза з присмаком гіркоти, серце капрала було б глибоко засмучене тим, що він вдався до такого аргументу, але капрал знав прекрасну стать краще, ніж дядько Тобі, – у нього була перевага, принаймні, великої кварти проти терції   – і тому він підступив до місіс Бригітти ось яким чином.
– Я знаю, місіс Бригітто, – сказав капрал, дуже шанобливо її поцілувавши, – що ти дівчина за природою добра та скромна і в той же час настільки великодушна, що коли я вірно суджу про тебе, ти і комаху б не образила, а тим більше не побажала б образити честь такої благородної та достойної людини, як мій пан, навіть за графську гідність. – Але тебе намовили, ти піддалась обману, мила Бригітто, як це часто буває з жінками, щоб принести задоволення швидше іншим, аніж самій собі. –
Від збуджених капралом відчуттів із очей Бригітти хлинули сльози.
– Скажи мені – скажи, моя мила Бригітто, – вів далі капрал, узявши її за руку, що мляво висіла у неї на боці (і повторно поцілувавши її), – чиї підозри збили тебе з пантелику?
Бригітта хлипнула разів два – потім розплющила очі – (капрал утер їх кінчиком її фартуха) – а потім відкрила своє серце і розповіла йому все.

Розділ XXX

Дядько Тобі й капрал протягом більшої частини кампанії вели свої операції нарізно і були абсолютно позбавлені всякої комунікації між собою, немов їх відділяли одного від одного Маас або Самбра.
Дядько Тобі, зі свого боку, приходив до вдови щовечора в червоному зі сріблом і в блакитному із золотом мундирах поперемінно та витримав у них безліч атак, не підозрюючи, що то були атаки, – таким чином, йому нічого було повідомити. –
Капрал, зі свого боку, узявши Бригітту, досяг значних успіхів – і, отже, міг би повідомити багато що – але оповідь про те, які були ці успіхи – і яким способом він їх здобув, потребувало такого вимогливого оповідача, що капрал на нього не наважувався; хоч який чутливий він був до слави, все‑таки скоріше б погодився назавжди позбутися лаврів, аніж нанести соромливості свого пана хоч би щонайменшу образу. –
– О кращий із чесних і бравих слуг! – Але я вже одного дня звертався з похвальним словом до тебе, Тріме, – і якби я міг також піднести тебе до небес (ясна річ, у гарному товаристві) – то зробив би це без церемонії на наступній сторінці.

Розділ XXXІ

Якось увечері дядько Тобі, поклавши на стіл свою люльку, перераховував про себе по пальцях (починаючи з великого) всі досконалості місіс Водмен одну за одною; оскільки два чи три рази уряд, тому що він пропускав деякі з них або лічив інші двічі, йому довелося прикрим чином збиватися, перш ніж він доходив до середнього пальця, – Зроби милість, Тріме! – сказав він, знову беручи свою люльку, – принеси мені перо та чорнило. – Трім приніс також папір.
– Візьми цілий аркуш – Тріме! – сказав дядько Тобі, зробивши йому в той же час люлькою знак узяти стілець і сісти біля нього до столу. Капрал слухався – розклав перед собою папір – узяв перо й умочив його в чорнило.
– У неї тисячі доброчесностей, Тріме, – сказав дядько Тобі. –
– Накажете їх записати, ваша милість? – мовив капрал.
– Спочатку потрібно їх розмістити по порядку, – заперечив дядько Тобі; – бо з усіх її досконалостей, Тріме, найбільше мене приваблює і слугує в моїх очах порукою за всі інші жалісливий склад її характеру і дивне її людинолюбство. – Оголошую привселюдно, – додав дядько Тобі, спрямувавши при цих словах погляд у стелю, – що, коли б я був тисячу разів її братом, Тріме, і тоді вона не могла б наполегливіше та зворушливіше розпитувати про мої страждання, – хоча тепер вона цього більше не робить.
У відповідь на це урочисте запевнення дядька Тобі капрал тільки уривчасто кашлянув. – Він повторно занурив перо в чорнильницю, і коли дядько Тобі вказав кінцем своєї люльки на самісінький верх аркуша в лівий його кут, – капрал вивів слово ЛЮДИНОЛЮБСТВО  – ось так.
– Скажи, будь ласка, капрале, – мовив дядько Тобі, коли Трім закінчив, – чи часто місіс Бригітта розпитує тебе про рану в колінну чашку, яку ти дістав у битві при Ландені?
– Вона ніколи мене про неї не запитує, з дозволу вашої милості.
– У цьому, капрале, – мовив дядько Тобі переможно, настільки дозволяла природна доброта його, – в цьому позначається відмінність характерів пані та служниці – якби негаразди війни послали мені таке ж нещастя, місіс Водмен сто разів розпитала б про всі обставини, що відносяться до нього. – Вона, з дозволу вашої милості, розпитувала б вдесятеро частіше про пах вашої милості. – Біль, Тріме, в обох випадках однаково тяжкий – і Співчуття виявилося б однаково. –
– Господь з вами, ваша милість! – вигукнув капрал, – яке діло співчуттю жінок до рани в колінну чашку чоловіка? Роздробися вона у вашої милості на десять тисяч шматків у ділі при Ландені, місіс Водмен так само мало про неї турбувалася б, як і Бригітта; тому що, – додав капрал, знизивши голос і дуже чітко викладаючи свої підстави, –
Коліно розташоване на великій відстані від головних сил – тим часом пах, як відомо вашій милості, поміщається на самісінькій куртині фортеці .
Дядько Тобі видав тривалий свист – але так тихо, що його ледве можна було чути по інший бік столу.
Капрал зайшов занадто далеко, щоб відступити, – в трьох словах він доказав решту. –
Дядько Тобі так обережно поклав свою люльку на камінні ґрати, наче ту було виткано з найтоншої павутини. –
– Ходімо до брата Шенді, – сказав він.

Розділ XXXІІ

Поки дядько Тобі й Трім ідуть до будинку мого батька, я якраз встигну повідомити вас, що місіс Водмен уже декілька місяців як звірила свою таємницю моїй матері – і що місіс Бригітта, якій, окрім таємниць своєї пані, доводилося також нести тягар власних таємниць, щасливо звільнилася від цього подвійного тягаря за садовою огорожею, зваливши його на Сузанну.
Що стосується моєї матері, то вона не бачила тут нічого такого, через що варто було б здіймати щонайменший галас, – зате Сузанна цілком підходила для всіх цілей і видів, які тільки у вас можуть бути при розголошенні сімейної таємниці; вона негайно знаками повідомила її Джонатану – а Джонатан, теж знаками, куховарці, коли та смажила баранячу ногу; куховарка продала її, разом із залишками кухонного жиру, за декілька пенсів форейторові, який проміняв її скотарці на річ, що коштувала майже стільки ж, – і хоча він говорив пошепки на сіннику, мідна сурма Поголосу підхопила ледве чутні звуки й рознесла їх по всій околиці. – Словом, не було старої в селі й на п’ять миль навкруги, яка не розуміла б труднощів розпочатої дядьком Тобі облоги й не знала б секретних статей, які затримували здачу. –
Мій батько, що мав звичай підводити все, що траплялося в природі, під яку‑небудь гіпотезу, внаслідок чого ніхто так не розпинав Істини, як він, – почув новину якраз у той час, коли дядько Тобі вирушив у дорогу; несподівано спалахнувши обуренням при звістці про нанесену братові образу, він доводив Йорику, незважаючи на присутність моєї матері, – не тільки що «в кожній жінці сидить біс і що вся справа тут в ласолюбстві», але що всяке зло і невпорядкованість у світі, хоч які б вони були, від гріхопадіння Адама до гріхопадіння дядька Тобі (включно) так чи інакше зумовлені цим неприборканим бажанням.
Тільки‑но Йорик приступив до деякого пом’якшення гіпотези мого батька, як до кімнати увійшов дядько Тобі з виразом безмежної доброзичливості й усепрощення на обличчі й тим знову розпалив красномовство батька проти пристрасті, на яку він ополчився. – Розгніваний, батько ніколи особливо не соромився стосовно вибору слів – так що, коли дядько Тобі сів біля вогню і набив свою люльку, він вибухнув такою тирадою:

Розділ XXXІІІ

– Що треба було якось забезпечити продовження роду в такого великої, такої піднесеної та богоподібної істоти, як людина, – я цього аж ніяк не заперечую, – але філософія про все говорить вільно, і тому я залишаюся при своїй думці та вважаю прикрим, що його доводиться здійснювати за допомогою пристрасті, яка принижує наші здібності й виганяє всяку мудрість, умогляди та вищу душевну діяльність, – за допомогою пристрасті, дорога моя, – вів далі батько, звертаючись до матері, – яка спаровує і рівняє розумних людей із дурнями і примушує нас виходить з наших печер і тайників схожими більше на сатирів і чотириногих тварин, аніж на людину.
– Я знаю, мені скажуть, – вів далі батько (удаючись до риторичної фігури, званої пролепсисом  ) – що сама по собі, взята в простому вигляді, вона – подібно до голоду, спраги або сну – не буває ні хорошою, ні поганою – ні ганебною, ні якою‑небудь іншою. – Чому ж тоді делікатність Діогена і Платона так повставала проти неї? і чому, маючи намір вродити людину і дати їй життя, ми задуваємо свічку? чим, нарешті, пояснити, що все, до неї причетне – що входить у неї – приготування до неї – її знаряддя, все, що так чи інакше їй служить, неможливо передати чистому розуму ніякою мовою, ні прямо, ні алегорично?
– Акт убивства і винищення людини, – вів далі батько, підвищуючи голос – і звертаючись до дядька Тобі, – ви знаєте, всіма прославляється – і зброя, якою ми його здійснюємо, оточена пошаною. – Ми гордо носимо її на плечі. – Ми величаємося, начепивши її собі на бік. – Ми її позолочуємо. – Ми її обробляємо різьбленням. – Ми її вкриваємо інкрустацією. – Ми її викладаємо коштовним камінням. – Більш того, навіть якщо це паскудниця  гармата, і у тієї ми відливаємо на казенній частині яку‑небудь прикрасу.
– Дядько Тобі відклав свою люльку, щоб подбати про милостивіший епітет, – а Йорик підвівся, щоб розбити цю гіпотезу –
– як раптом у кімнату ввірвався Обадія зі скаргою, яка вимагала негайного вислуховування.
Справа була така:
Мій батько, за встановленим здавна в нашому маєтку звичаєм і як власник великої десятини зобов’язаний був тримати бика для обслуговування парафії, і Обадія одного разу минулого літа приводив до нього свою корову – кажу: одного разу – тому що так розсудила доля, щоб це сталося того самого дня, коли він одружився з покоївкою мого батька, – таким чином, одна з цих подій була відправною точкою для числення іншого. Тому, коли дружина Обадії народила, – Обадія подякував Богу. –
– Тепер, – сказав Обадія, – у мене буде теля. – І Обадія щодня ходив навідувати свою корову.
Вона розтелиться в понеділок – у вівторок – або в середу найпізніше. –
Корова не розтелилася – ні – вона розтелиться тільки наступного тижня – корова страшенно забарилася – і нарешті, після шести тижнів, підозри Обадії (як батька родини) впали на бика.
Парафія наша була дуже велика і, по правді кажучи, далеко не до снаги бикові мого батька, він, одначе, так чи інакше вплутався в цю справу – і заступав свою посаду з великою гідністю, так що батько був про нього високої думки.
– Майже всі односельці, з дозволу вашої милості, – мовив Обадія, – покладають провину на бика. –
– А хіба корова не може бути безплідною? – заперечив батько, звертаючись до лікаря Слопа.
– Цього ніколи не буває, – сказав лікар Слоп, – зате дружина цієї людини могла розродитися передчасно, річ звичайнісінька. – Послухай, добрий чоловіче, чи є на голові твоєї дитини волосся? – запитав лікар Слоп. –
– Стільки ж, скільки і в мене, – сказав Обадія. – Обадія три тижні не голився. – Ф’ю – у – у – вибухнув батько перед початком своєї репліки окличним свистом, – отже, братику Тобі, бідолашний мій бик, цей кращий бик, який будь‑коли мочився і в чистіші часи підійшов би для самої Європи, – коли б у нього було на дві ноги менше, міг бути притягнутий у Колегію докторів і позбутися свого доброго імені – а для громадського бика, братику Тобі, це однаково що позбутися життю. –
– Господи! – вигукнула мати, – що це за історію вони розповідають? –
Про БІЛОГО БИЧКА , – сказав Йорик, – і одну з кращих із тих, які мені доводилося чути.

Неординарний сентименталізм Лоренса Стерна

Лоренс Стерн входить до четвірки великих романістів Англії середини ХVІІІ ст., «великого квартету», як їх нерідко називали критики і в який також входили Семюел Річардсон, Генрі Філдинг і Тобайас Смоллет. Зазвичай до них приєднують також Олівера Голдсміта, автора роману «Векфілдський священик». Кожний із названих письменників був унікальною творчою особистістю, яка зробила свій внесок у розвиток цього жанру. У їхній творчості англійський роман остаточно набув рис національної своєрідності, визначився як провідний жанр літератури нового часу – й водночас оприявнив великий потенціал жанрових трансформацій. Саме з їх іменами пов’язаний його злет у середині ХVІІІ ст., проте у нас вони мало відомі, і для широкого загалу класичний англійський роман представлений насамперед іменами Діккенса, Теккерея і сестер Бронте, – тими, хто продовжував і розвивав велику традицію, започатковану романістами ХVІІІ ст., хто підніс цей жанр на нові висоти у середині наступного, ХІХ століття.
Літературна доля кожного із «великої четвірки» складалася по‑різному. Річардсон, автор епістолярних романів, був надзвичайно популярний у ХVІІІ ст. й значною мірою сприяв становленню цього жанру за межами Англії; нині його великі сентименталістські твори, сповнені моралізаторства, майже не читають, хоча ім’я Ловеласа, героя «Клариси», міцно увійшло і до нашого лексикону. Романи Філдинга і Смоллета мали особливо великий вплив на англійський роман середини ХІХ ст., періоду другого його піднесення. Саме у них склалася у загальних рисах характерна жанрова модель, яка буде розвинена у творчості Діккенса, Теккерея і багатьох інших романістів вікторіанської Англії. Окрім того окремі риси творчості Смоллета дали йому право називатися попередником «готичного роману», який склався наприкінці ХVІІІ ст. і не втрачає популярності досі. Та «найсучаснішим» судилося стати Стернові: вже з початку ХХ ст. про нього заговорили як про попередника модерністського письма, знаходячи багато спільного з ним у Пруста, Джойса, Вірджинії Вулф, – у тому числі психологічний імпресіонізм, техніку «потоку свідомості», релятивність тощо. Та особливо посилився інтерес до Стерна в другій половині ХХ ст., у добу постмодернізму, були навіть спроби представити його як «першого постмодерніста», що є, звісно, перебільшенням. Не слід надміру «осучаснювати» Стерна – він був письменником свого часу, але його «рідне» ХVІІІ століття тим‑то й цікаве, що у ньому формувалися нові ментальні та художні явища, більшість з яких знаходила подальший розвиток у наступні часи.

XVІІІ століття – важливий і по‑своєму неповторний етап європейської літератури, до певної міри переломний. Продовжують своє існування художні системи, характерні для раннього нового часу, зокрема класицистичні течії. Водночас відбувається перехід до нових художніх систем, що набудуть розвитку у наступні літературні епохи. Чи не найповніше нове художнє мислення втілилося у сентименталізмі, який можна вважати новою літературною парадигмою XVІІІ століття, і саме з нею безпосередньо й пов’язана творчість Стерна.
Становлення і розвиток сентименталізму спричинені тими світоглядними й ідеологічними зрушеннями, що відбувалися всередині просвітницького руху, з перенесенням центру ваги з розуму на почуття. На це вказує і назва художнього напрямку, яка походить від англійського слова sentіment  – почуття. Сентименталізм слушно визначають як першу реакцію на просвітницький раціоналізм, котра, проте, ще відбувалася у загальних рамках Просвітництва. Головним у людській природі вважається вже не розум, а «серце» як вмістилище почуттів. Виступаючи речником цих нових віянь, Ж.‑Ж. Руссо проголошував: «Розум може помилятися, серце – ніколи», саме воно є надійним наставником і провідником на шляху чесноти. Вважалося, що серце пізнає істини, недоступні «холодному розуму». Справжній розум прислухається до голосу серця, що й дозволяє йому осягнути глибинні істини. А філософ Д. Юм проголошує, що «розум був, є і залишається рабом пристрастей», і далі твердить, що дії і оцінки людей засновуються не на підказках розуму, а на емоціях або «активних відчуттях». Проте сентименталізм зберігає внутрішній зв’язок із Просвітництвом, його засадничими принципами й установками: емоційність поєднується з розсудливістю, «культ серця» – з повчальністю, загалом за певними винятками (а такий і складає, насамперед, Л. Стерн), сентименталісти дотримуються просвітницького розуміння завдань і функцій літератури.
У літературі сентименталізму інтерес зміщується з відображення об’єктивного світу на внутрішній світ людини. Дедалі вагоміше місце посідає в ній відтворення почуттів і думок, переживань і роздумів героя, а сам герой втрачає діяльне ставлення до життя, динамізм і переймається споглядальністю, нахилом до рефлексії й меланхолії. Водночас відбувається вивільнення суб’єктивного первня, автор здобуває свободу вираження особистісного ставлення до світу, його особистісного переживання.
Посилення емоційного первня призводить до глибоких змін у ладі розповіді, в композиції і сюжеті творів. Розповідь у літературі сентименталізму дедалі більше переймається емоційною стихією, втрачає раціоналістичну впорядкованість, логічність та послідовність викладу, скоряючись емоційним поривам та імпульсам. Суб’єктивний первень дедалі сильніше позначається на будові твору, на принципах його компонування, де визначальна роль переходить до автора, а об’єктивні чинники втрачають колишню конституюючу роль. З особливою виразністю це виявляється у розумінні художнього часопростору й поводженні з ним. Знімається орієнтованість на об’єктивний час, натомість з’являється вільне поводження автора з часом і простором, аж до гри Стерна з часом, який у його романі «Трістрам Шенді», за словами автора, стає «відступальним і поступальним водночас». Але про це докладніше йтиметься далі.
Автор у літературі сентименталізму грає велику роль, яка до того ж є якісно відмінною від тієї, яку він грає у творах, що належать до інших художніх напрямків, зокрема просвітницького реалізму. Так, у романі Г. Філдинґа «Історія Тома Джонса, знайди» автор постійно втручається у розповідь, коментує, вступає в бесіду з читачами тощо, але при всьому тому він слідкує за потоком подій, за сюжетом, що розгортається в епічному просторі. У «Трістрамі Шенді» Л. Стерна подібний сюжет відсутній, твір організується не потоком подій, а «опініями» автора і є передусім його своєрідним самовираженням. У літературі сентименталізму автор здобуває свободу, незнану й неможливу в рамках попередніх художніх систем, особливо класицизму. Це не тільки його постійні, часом бурхливі емоційні реакції на те, що розповідається, а й звернення до читача як співрозмовника, своєрідні бесіди з ним, коментарі й напучування. Отже, автор впевнено входить у твір, «авторський образ» посідає в ньому важливе місце, а в багатьох творах, як у Л. Стерна, виходить на перший план, стає його організуючим центром.
Завершеного втілення зміна змісту й перебудова структури роману, що ніс із собою сентименталізм, досягають у творчості Стерна, тому його зазвичай розглядають як найхарактернішого для цього художнього напряму прозаїка, що, звісно, не виключає присутності в його творах елементів й інших художніх систем.

Лоренс Стерн (Laurence Sterne) народився 24 листопада 1713 року у місті Клонмел, що в Ірландії, де розташовувався полк його батька – офіцера британських військ, який щойно повернувся з Фландрії, де брав участь у війні за іспанський спадок (1701–1714). Полк був розформований, і Стерни повернулися до Йоркшира, графства у північно‑східній Англії, звідки вони були родом. Та невдовзі батько Стерна отримав нове призначення до Ірландії, де у постійних переїздах минули перші десять років життя майбутнього письменника. Висловлюється припущення, що дитячі враження Стерна посприяли тому, що військові з’явилися серед головних персонажів «Трістрама Шенді», – йдеться передусім про дядька Тобі і капрала Тріма. У 1724‑му Стерна відправляють до заможніших родичів у Йоркширі, що надає майбутньому письменникові можливість отримати гарну освіту. Він закінчує приватну школу у Голіфаксі й, завдяки тому, що його прадід, архієпископ Йоркський, був головою коледжу Ісуса у Кембріджі, стає у 1733 році стипендіатом цього коледжу. У 1738 році він отримує ступінь магістра гуманітарних наук й того ж року сан священика англіканської церкви й бенефіцій – місце вікарія у селищі Лісовий Саттон у Йоркширі, а трохи згодом таке саме місце й у сусідній парафії Стиллінгтон. Підтримку Лоренсу Стерну надає його дядько, регент хору в Йоркминстері – центральному кафедральному соборі графства. Проте їхні приязні стосунки невдовзі були зіпсовані через політику, якою родич Стерна захоплювався і до якої спробував долучити свого племінника. Він переконав Стерна спробувати себе у політичній журналістиці і протягом 1741–1742 рр. Стерн друкував статті у газеті, заснованій його дядьком на підтримку прем’єр‑міністра Волпола, який очолював кабінет вігів. Проте політика Стерна не приваблює, більше того, викликає у нього огиду, й він усувається від неї. У 1841 році Стерн одружується й протягом принаймні двадцяти років веде життя сільського священика, обмеженого у спілкуванні із зовнішнім світом – а також у коштах. Ми знаємо, що жили Стерни доволі скрутно, майбутній письменник навіть пробував збільшити прибутки за рахунок фермерського господарства, яке він вів власноруч. Знаємо також, що його сімейне життя складалося невдало, проте понад усе у світі він любив свою єдину доньку Лідію, яка народилася у 1747 році.
У цілому життя Стерна до появи «Трістрама Шенді» небагате на події. Це було життя приватної людини, яке пройшло переважно в провінції, далеко від столичної політичної та літературної арен, одноманітне і рутинне життя сільського священика, яке, однак, залишало достатньо часу для його справжнього життя, інтелектуального й творчого, якому віддавався Стерн. Був у житті Стерна і просвіток – замок Скелтон його університетського приятеля і далекого родича Джона Холла‑Стівенсона, одного з тих аристократів‑ексцентриків, на яких так багата Англія XVІІІ століття (до речі, його вважають прототипом Євгенія у «Трістрамі Шенді»). Тут збиралося веселе вільнодумне товариство, яке своїм девізом обрало девіз Телемського абатства у Рабле – «Роби, що хочеш», і прозвало себе «демоніаками». В ньому цінувалися не лише розваги, а й дотепність, вільна гра розуму, нешанобливе ставлення до здорового глузду й прописних істин. Атмосфера, що панувала в цьому товаристві, була сприятлива для автора «Трістрама Шенді» й «Сентиментальної подорожі». Крім того, в замку Стівенсона була чудова бібліотека, яка стала джерелом непересічної ерудиції письменника. «Схибнутий замок», як його зазвичай називали в Йоркширі, знаходився на відстані приблизно сорока миль від Лісового Саттона, який Стерн обрав собі за постійне місце проживання, та незважаючи на завантаженість – виконання обов’язків вікарія у двох парафіях і каноніка у Йоркмінстері, – він, схоже, був частим гостем у цьому замку. Тож чи варто дивуватися вишукано розкутій, дотепній світській манері спілкування з читачами сільського пастора – автора «Трістрама Шенді».

Коли був надрукований «Трістрам Шенді», Стернові виповнилося 46 років. Відомостей про ці роки життя письменника у нас небагато, майже всі вони взяті з його мемуарів, які він писав для доньки і які містять лаконічні записи й обмаль розгорнутих історій та коментарів. Значно більше ми знаємо про Стерна останніх восьми років життя – тих, що наступили за публікацією його першого роману. Під кінець життя Стерна його плин радикально змінився, із скромного пастора з глухого куточка Йорку він перетворився на публічну особу: став часто виїжджати до столиці, зав’язалося жваве листування з кореспондентами в Англії та поза її межами, передусім у Франції. Ці листи відбили не лише події його життя, але й плани, думки й переживання, надаючи багатий матеріал біографам. З Лісового Саттона він переїхав до Коксволда; будинок священика при коксволдській церкві, у якому Стерн проживав з 1760 пo 1768 рік (у наш час там музей), отримав назву Шенді‑хола. Свій час він поділяв між Шенді‑холом, де, в основному, перебігав його творчий процес, і Лондоном, куди він навідувався у видавничих справах і де часом надовго затримувався у справах світських.
Наприкінці життя у Стерна загострюється хвороба – сухоти, на які він страждав змолоду, й узимку 1761–1762 рр. він бере дозвіл на річну відпустку, наводить лад у справах – на випадок смерті – й не без труднощів (ще не закінчилася Семирічна війна й Англія перебувала з Францією у стані війни) виїжджає до Франції. У Парижі він зробив зупинку, – і тут виявилося, що його слава перелетіла Ла‑Манш, у французькій столиці він був прийнятий ще з більшим інтересом та захопленням, ніж у Лондоні. Причому, на відміну від Лондона, в Парижі до нього поставилися прихильно в літературних колах, зокрема Вольтер і Дідро. У Парижі Стерн знайомиться з культурною та інтелектуальною елітою Франції, зокрема зближується з енциклопедистами, особливо з бароном Гольбахом і Дідро, знайомиться з Кребійоном‑сином, автором знаменитого роману рококо «Помилки сердця і розуму», іншими діячами мистецтва.
Стерн провів у Парижі три місяці, по тому продовжив подорож на південь Франції, у якій до нього приєдналися дружина і донька. За рік вони відвідали Тулузу, Марсель, Екс‑де‑Прованс, побували у Піринеях й облаштувалася на зиму у Монпельє. Враження від цієї подорожі Стерн відбив, зокрема, у сьомому томі «Трістрама Шенді». Хвороба нібито відступила, і навесні 1764 року Стерн вирушає до Англії, проте сам: дружина вирішила залишитись у Франції до закінчення навчання їхньої доньки. Літо він проводить у Лондоні, а восени повертається до Шенді‑хола, де занурюється у роботу над черговим томом «Трістрама Шенді». Та за рік його здоров’я знову погіршується й він змушений удруге відбути до Франції. Нова подорож до Європи тривала сім місяців, її маршрут пролягав через Париж, Ліон і Турин до Італії, де він відвідав Мілан, Парму, Флоренцію, Рим та Неаполь. Повернувшись до Йоркшира, Стерн дописує останній том «Трістрама Шенді», проте його думки вже зайняті книгою, викликаною до життя щойно завершеною мандрівкою; нею стала «Сентиментальна подорож Францією та Італією». Ця книга, окрім іншого, несе відбиток останнього кохання письменника: звернення до Елізи, клятви у вірності їй тощо. З Елізою Дрейпер Стерн познайомився у 1766 році в Лондоні, та невдовзі вона була змушена повернутися до чоловіка, який працював у Бомбеї. Листи «Йорика до Елізи», відчутно «літературні», були опубліковані його донькою у 1775 р., після смерті письменника.
Закінчив свій земний шлях Лоренс Стерн 18 березня 1768 року у Лондоні, його тіло покоїться у Йоркширі, біля церкви, де він правив службу, і Шенді‑холу, де була написана більшість його літературних творів.
Літературний спадок Стерна невеликий за обсягом. Окрім кількох політичних памфлетів та сатир до нього ввійшли 45 проповідей, які він писав для своєї пастви; деякі з них були опубліковані за його життя у Саттоні, а одна – та сама, яку читав капрал Трім, – включена до роману «Трістрам Шенді». І треба сказати, що читачів у них було вдосталь. На перший погляд проповіді Стерна – звичайні вправно написані проповіді англіканського священика. Але це не були стандартні церковні проповіді, їх вивчення показало, що під напускною поважністю й серйозністю у них приховується іронічне переосмислення непорушних догматів та уявлень. Адже писалися вони членом товариства «демоніаків», їм притаманна моралістична видимість і гумористична сутність. Вони пов’язані з жанром «есеїв про людину», поширеним у XVІІІ столітті.
Та звісно, основним творчим звершенням Стерна були два його романи – «Життя та думки Трістрама Шенді, джентльмена» і «Сентиментальна подорож Францією та Італією», написані ним в останні десять років життя. Цікаво, що більшість англійських романістів ХVІІІ ст. – Дефо, Свіфт, Річардсон, Філдинг – до написання романів звертались під кінець свого життя, тож творчість Стерна у цьому відношенні є скоріше підтвердженням загального правила, аніж винятком.
Праця над романом «Трістрам Шенді» та його публікація розтяглися на вісім років (1759–1767). Почав Стерн його писати легко й швидко: перші 14 розділів були створені за шість тижнів, і такий темп роботи він планував зберегти до кінця, щорічно випускаючи по два томи. І певний час цього плану дотримувався: перші шість книг виходили попарно з інтервалом приблизно в один рік – у грудні 1759‑го, січні 1761‑го і грудні 1761 року; наступні два виходять лише через три роки – у січні 1765‑го, а ще через два роки виходить останній 9‑й том. На час його виходу думки Стерна були вже зайняті новим проектом – романом «Сентиментальна подорож Францією та Італією», який мав змалювати подорожі Стерна цими країнами у 1762–1763 і 1764–1765 роках.
І можливо, що автор продовжив би його, якби на заваді не стала смерть. Питання про те, чи збирався Стерн його ще дописувати, і досі відкрите для дискусій. Якщо виходити зі звичних уявлень про роман, то він, безсумнівно, виглядає незавершеним. Але так само безсумнівним є й те, що докладати звичні мірки до такого незвичного твору немає сенсу. До того ж, вже й одного тому достатньо, щоб зрозуміти, що обіцяні оповідачем двадцять томів – містифікація, адже, просуваючись такими темпами, він не зупиниться і на сотому. Парадоксальним чином, можна сказати «по‑стерніанськи», саме неможливість завершення цього твору, апріорно закладена у його художній структурі, схилила більшість із дослідників до того, що крапка, поставлена Стерном у кінці дев’ятого тому, була остаточною. «Я не пишу, – стверджував В. Шкловський – що Стерн закінчив роман у 1767 році. Стерн узагалі свої твори не закінчував і вмів це робити свідомо». Схоже висловлювався й І. Верцман: читач «…не дуже здивований, що роман не має кінця. Адже він фактично не починався… Його динаміка – суто орнаментальна: неможливість початку і кінця тут наперед визначена». «Трістрам Шенді» завершується відсиланням до ідіоми «a cock and a bull story», яка означає «нісенітниця», «дурниця», «побрехенька» і яка корелює (хоча й не повністю) із відомою у нас «казкою про білого бичка» – історією, яка ніколи не буде завершеною. До речі, назву «А Сock and Bull Story» має фільм, знятий в Англії за романом Стерна у 2005 році Майклом Вінтерботтомом, він, звісно, доволі далекий від нього, проте цікавий також тим, що став спробою екранізувати твір, який, на думку багатьох, екранізації не піддається.
Уже перші два томи, видані спершу в Йорку, але розповсюджені також у Лондоні, мали великий успіх, і нікому не відомий провінційний пастор блискавично стає знаменитістю. У столиці перед ним відкриваються двері аристократичних салонів, у нього з’являються знайомі в політичних і аристократичних колах, нову картярську гру і бальний танець називають ім’ям його героя Трістрама Шенді. Та слід сказати, що по‑справжньому роман читачі тоді не зрозуміли, він був сприйнятий як суто гумористичний твір, як цікаве поєднання дивацтва й дотепності. Рішучий супротив роман зустрів у літературних колах серед «співбратів по перу»: різко негативно відгукнулися на нього Річардсон, Смоллет, Ґолдсміт, а С. Джонсон, найавторитетніший англійський критик того часу, заявив, що цей твір… зовсім не англійський і пророкував йому швидке забуття.
Можна зрозуміти сучасників Стерна, які не спромоглися адекватніше сприйняти цей роман. Він належить до тих творів, глибина змісту, іронічна тонкість яких розкриваються не відразу. До того ж це твір, який дерзновенно поривав з усталеними жанровими й стильовими канонами, в якому здійснюється негаласливий, але радикальний переворот художнього мислення й творчості. «Він ніби розбирає роман, який на той час склався, на великі і дрібні, навіть найдрібніші частини, розкручує його на гвинтики і примушує здивованого читача, хоче той, чи ні, долучитися до цього доведеного до крайнощів – майже абсурду аналізу творчого процесу» (А. Єлістратова). Роз’єднує, щоб знову їх скласти, але вже у порядку, визначеному ним самим. Роман був також поглибленням сентименталізму, але це поглиблення переходило і в його долання та відкриття нових, незвіданих горизонтів літературної творчості.
Незвичайність роману починається вже з його заголовку. У ньому знаходимо не традиційне «життя й пригоди» (Робінзона Крузо, Джозефа Ендрюса, Родеріка Рендома і т. д.), а «Життя й думки Трістрама Шенді, джентльмена», і це дуже промовисто й багатозначно: думки, опінії (opіnіons) замість пригод (adventures). Передусім це засвідчує перенесення основного інтересу з того, що відбувається в об’єктивному світі, на внутрішній світ думок і почуттів героїв.
Цим незвичайність твору не вичерпується: починається він від зачаття героя, добру третину займає в ньому розповідь про його народження («як бачите, я вже дійшов майже до середини четвертого тому, а все ще не можу вибратися з дня мого народження», – бідкається оповідач, а в останніх томах герой досягає того віку, коли батьки заводять розмову про те, чи не пора йому дитяче платтячко замінити на штанці. Фактично, роль традиційного сюжетного каркасу грає у ньому історія появи героя на світ (а не історія його життя), на який нанизано безліч інших епізодів, проте вони практично не стосуються анонсованого «життя Трістрама Шенді». Тут є багато історій про життя і з життя основних персонажів та персонажів епізодичних, деякі з них грають роль «вставних новел», як, приміром, історія про Лефевра із сьомого тому роману, яка стала настільки популярною, що кілька разів видавалася окремою книжечкою і зажила, можна сказати, самостійним життям. Причини її популярності зрозумілі: вона більше відповідала домінуючій лінії розвитку сентименталізму, більше задовольняла смаки широкої читацької аудиторії. У ній вдосталь патетики й сентиментальності у побутовому сенсі слова, й практично невідчутна іронія, яка робить сентименталізм Стерна таким особливим у контексті європейського сентименталізму і часом збиває з пантелику навіть читачів‑інтелектуалів.
Думок у романі теж багато, дуже багато, особливо зважаючи на любов до філософствування батька Трістрама, Вальтера Шенді. Та ось щодо думок самого Трістрама… Річ у тому, що роман нібито пише, як свої спогади, дорослий Трістрам Шенді. Це була б доволі традиційна для роману ХVІІІ ст. форма оповіді, якби дійсно герой мав намір розповісти про себе, своє життя і свої думки. Але це не мемуари, насправді йдеться не стільки про особистість «мемуариста», скільки про процес творення роману. До цього процесу він залучає і читача, розмірковуючи над тим, як йому краще упоратись із поставленим завданням, апелюючи до нього й скаржачись на труднощі. Перед нами вимальовується образ невправного, незграбного оповідача. Процес народження Трістрама Шенді, у буквальному сенсі, відбувається паралельно із народженням самого роману з його автором‑наратором, поки ще невмілим, який лише опановує мистецтво оповіді. Адже Трістрам‑дитина (до певного моменту навіть ще ненароджена) й Трістрам‑зріла людина, яка намагається опанувати минуле, втіливши його у формі роману, існують в одній часовій площині, яка поєднує час сюжетний і час оповідача. Це відкриття Стерна буде підхоплене наступними поколіннями романістів, не в останню чергу Діккенсом, який його з успіхом застосує у «Девіді Копперфілді» і «Великих сподіваннях».
Та якби всі труднощі на цьому закінчувалися. Герой і сам заплутується, й нас, читачів, заплутує, коли скаржиться, що він приречений на нескінченне писання автобіографії. У цьому пасажі до складного поєднання часових планів роману (часу сюжетного, часу оповідача, часу спогадів і часу читання) додається нескінченність, яка постає із математичних розрахунків і принципово унеможливлює завершення праці Трістрама. Цю проблему нашого героя‑оповідача філософ і математик Бертран Рассел у своїй книзі «Містицизм і логіка» (1918) охрестив «парадоксом Трістрама Шенді» й залучив його для ілюстрування свого розуміння концепту нескінченності – досяжної, на його думку, якщо мати у своєму розпорядженні нескінченну кількість одиниць часу. Трістрам за рік праці зумів описати лише один день, а щоб описати наступний день, йому знадобиться ще один рік. Це доводить його до розпачу, адже матеріал буде накопичуватися швидше, ніж він встигатиме його обробляти, й тому він приречений на те, щоб ніколи не завершити своєї праці. У параметрах свого розуміння концепту нескінченності Рассел вважає, що «парадокс Шенді» має рішення – звісно, лише теоретично, адже у розпорядженні смертного нескінченної кількості днів не буває, – і підтверджує це формулами, відтворювати які ми тут не будемо. Треба думати, що роман Стерна містить чимало й інших загадок, парадоксів, шарад, і не варто навіть братися стверджувати, що всі вони виявлені і на всі знайдені відповіді. Але що можна з упевненістю стверджувати, так це те, що читання цієї книги стимулює роботу думки.
Романний час у Стерна демонструє свою умовність, відносність. Дія, виконання якої потребує секунд, триває протягом десятка сторінок (у Стерна цілком можливим є і такий його підрахунок, адже це час, який потрібен на те, щоб описати, що зробили і що подумали персонажі, а інколи й розказати якусь історію, яка прийшла йому на думку). Час стає глевким, оповідач у ньому грузне, йому важко просуватися вперед. А буває, він чинить опір, майже фізично відчутний: скільки разів дядько Тобі набиває люльку, але знову й знову не може її запалити. Зазначимо, це не повторна дія, це дія одна й та сама, а постійне повернення до Тобі з його люлькою підкреслює, скільки усього відбувається паралельно, як багато можна вмістити у часовий проміжок, сумісний з цією короткотривалою дією. Згаданий рух Тобі, чийсь жест або кинута кимось репліка можуть вважатися «елементарними» частинками складної матриці цього тексту.
Стерн широко використовує прийом, відомий під назвою «наративна затримка», до якого ще в сиву давнину вдавалися оповідачі, стимулюючи інтерес до своєї історії. Протримавши читача у напруженому очікуванні, вони зазвичай продовжували розповідь, доводячи її до розв’язки. Іншою є наративна стратегія Стерна, яку В. Шкловський охарактеризував так: «…читач чекає на пряму оповідь, а замість цього увесь час отримує відхилення, причому автор увесь час підтримує очікування читача на швидке повернення до основної теми; підтримується воно шляхом повторення однієї й тієї ж фрази, яка повертає нас до минулої сцени». І робить висновок: «У Стерна залишається тільки привид дії і замість старого роману, в якому розповідається про головні події, Стерн дає ніби антироман, у якому дію веде чекання подій, але інтерес перенесено на те, що зазвичай не описується, на психологію героїв і на гру з очікуванням читачів». Це цілком новий тип нарації (оповіді).
Докладне відтворення побутових деталей на середину ХVІІІ сто‑ліття стало характерною рисою англійського роману, у сентименталістів воно доповнюється ще більш докладним відтворенням думок і почуттів. Та такої докладності, як у Стерна, ми ні у кого не зустрінемо. Для нього не існує дрібниць, а точніше, саме дрібниці й існують, адже у них і розкривається справжня сутність життя, яка знаходить вияв в його індивідуальних проявах. Стерн уникає узагальненості. Поза, погляд, інтонація, жест – їм може бути присвячений чи не цілий розділ, як, приміром, виглядові Тріма під час читання Йорикової проповіді. У своїх трагікомічних намаганнях бути якомога точнішим Стернів оповідач залучає можливості інших видів мистецтв, зокрема музики. Роман «озвучений» неодмінним наспівуванням і насвистуванням дядечка Тобі у відповідь на усе, що викликає його протест, какофонією, яку влаштовують у момент емоційного піднесення голоси персонажів, кожен з яких виводить свою партію, не зважаючи на інших, «Ернульфовим прокляттям» (звісно, пародійним), який виводить густим басом смішний доктор Слоп і яке супроводжують звуками і жестами усі, хто бере участь у цій сцені. Репліки, які вихоплюються у персонажів, нерідко зависають у повітрі й відлунюють через певний проміжок часу, у наступній главі. Зв’язок з музичними творами знаходять і в композиції роману, існує навіть спеціальне дослідження, присвячене цій темі. Та й сам Стерн не проти вдаватися до музичної термінології.
Та особливо часто Стерн вдається до візуалізації змісту свого твору. Чимало сцен роману нагадують картини, виразніші за будь‑які описи. Підтвердженням цього може бути поза закляклого на ліжку батька Трістрама після отриманої ним нищівної звістки про шкоду, яку наніс своїми щипцями доктор Слоп носові нашого героя, а заразом улюбленій «носології» Вальтера Шенді. Комічна й водночас трагічна, вона цілком відповідає змістові ситуації. Давно вже помічено, що графічні «трюки» в романі не є лише грою, а й візуальною полемікою з умовностями і штампами тогочасних романів. Намалюйте самі портрет удови Водмен, – пропонує нам Стерн, залишаючи для цього чистий аркуш паперу, – адже в романах його часу обов’язковим був опис зовнішності героїв. Стерн, як ніхто інший з його сучасників, залучає читачів до акту творення тексту, створює усі умови для того, щоб вони отримали якомога більшу інтелектуальну й естетичну насолоду від співучасті у цьому процесі. Та виконують візуальні елементи й важливішу функцію: унаочнюють його абстрактно‑філософський зміст. Як це відбувається, розглянемо на прикладі знаменитої «мармурової» сторінки. Вона містить алюзію на Локка, який порівнював пам’ять, здатну зберігати отриманий досвід, з мармуром. Трістрам має пробиватися крізь затверділі глиби своєї пам’яті й зчитувати залишені на ній знаки – мармурові прожилки. Водночас мармурова сторінка є унаочненням композиційної заплутаності роману, й що найважливіше – моделі людської свідомості, як її розумів Стерн.
Стерн був першим письменником, який зумів показати хід і роль асоціацій у роботі людської свідомості. Нині, після Джойсового «Улісса» і Прустових «Пошуків втраченого часу», фіксація асоціативних зв’язків між віддаленими у просторі і часі речами, розкриття їх динаміки є для літератури справою звичною. Класичним прикладом відображення цих процесів у свідомості вважається епізод з «липовим чаєм і печивом мадлен» у Пруста, коли смакові відчуття відкривають шлюзи пам’яті й викликають потік асоціацій; або поведінка Джойсового Леопольда Блума, яка демонструє «асоціативні стрибки», характерні для техніки «потоку свідомості»: побачивши шовк у вітрині, він починає наспівувати мелодію з «Гугенотів» Мейєрбера (ерудований читач має віднайти пропущений елемент асоціативного ланцюжка: шовк до Англії завезли гугеноти).
Інтерес до асоціативності мислення виник ще у ХVІІ ст., а у ХVІІІ став провідною теорією, яка пояснює роботу свідомості. На зламі цих двох століть, у 1700 році Дж. Локк додав розділ «Про асоціації ідей» до своєї «Розвідки про людське розуміння», де він визнав, що, окрім «природних», тобто таких, які можна відстежити за допомогою розуму зв’язків наших уявлень, «випадок» або «звичка» викликають ірраціональні асоціації, тобто такі, що пов’язують речі, які між собою нічого спільного не мають. У наступній своїй праці він такі асоціації назве «frіskіng іdеas» (тобто ідеї, які стрибають, пустують) і попереджатиме про їхню небезпеку. Але Стерна, схоже, саме вони й цікавлять понад усе. Локк – філософ, ім’я якого найчастіше згадується у «Трістрамі Шенді» Стерна. В. Кросс, біограф письменника, навіть вважає цей роман белетризованою «Розвідкою» Локка, та частіше у ньому схильні вбачати свого роду дружню пародію на «Розвідку про людське розуміння» Локка, перегук і полеміку з ним. Стерн приймає основні положення сенсуалістської теорії пізнання Локка, за якою свідомість людини при народженні – «tabula rasa» вільна від «вроджених ідей», усі знання людина отримує із досвіду. Але він не приймає логічну чіткість й універсальність картини того, що відбувається у людській свідомості за Локком. Як вказують деякі дослідники, у подальшій розробці асоціативної теорії Стерн опиняється ближчим скоріше до згадуваного вже його співвітчизника і сучасника Девіда Юма, аніж до Локка.
Як уже йшлося, пишучи спогади, Трістрам попутно освоює мистецтво оповіді: він увесь час збивається на подробиці, відходить убік, забігає вперед, повертається, робить пропуски і т. п. Цим мотивується непослідовність і алогізм розповіді, але насправді він витікає з глибинних світоглядно‑естетичних засад автора. Адже основним об’єктом зображення в романі є людська свідомість, відтворена значною мірою на засадах асоціанізму – популярної у той час методології у філософії і психології. Ходові асоціативного мислення відповідають й формальні структури роману, зокрема його композиція та сюжетобудова: у той час, як у традиційному романі події розвиваються у хронологічній послідовності і постають у логічному причинно‑наслідковому зчепленні, що робить передбачуваним їхній розвиток, розгортання сюжету в романі Стерна передбачити важко, адже він будується за асоціативним принципом. Асоціативним є не лише мислення тих, про кого нам розповідають, але й самого оповідача.
Можна сказати, що «Трістрам Шенді» – роман інтелектуальний і психологічний, причому в більшій мірі інтелектуальний, ніж «філософські повісті» Вольтера, і в більшій мірі психологічний, ніж романи Річардсона. Це перший в історії літератури роман, в якому не тільки трактуються в гумористичному тоні інтелектуальні проблеми, а й самий процес мислення стає безпосереднім предметом зображення й аналізу. Водночас, як заявляється в творі, для автора найцікавіше «побачити в повній наготі людську душу, – спостерігати за всіма її рухами, – всіма її таємними помислами, прослідкувати всі її примхи від їх зародження до повного дозрівання…» Та, на жаль, зітхає автор, людські душі непрозорі й найважче із усього – знайти спосіб проникнути в них. Ця «непрозорість» чужої душі виступає у романі постійним джерелом непорозумінь: герої постійно невірно витлумачують вчинки і слова один одного, що є одним із важливих джерел комічного, проте, як і все комічне у Стерна, оприявнює серйозні проблеми.
У «Трістрамі Шенді» піддаються то відкритому, то замаскованому іронічному перегляду ідеї і концепції, що служили наріжними каменями ідеології Просвіти. У центрі уваги автора теж знаходиться «людська природа», але її потрактування набирає іншого характеру, звільняється від доктринерства і набуває щирості й розкутості. «Людська природа» бачиться в її складності й суперечливості, релятивності її якостей і рис, примхливому переплетінні «високої» і «низької» свідомості, великодушних та егоїстичних почуттів. Причому у сентименталіста Стерна піддаються сумніву не лише раціоналістичні концепції, що засновувалися на постулаті «розумної» людської природи, а й ті, що покладалися в ній на почуття, «серце».
Одне слово, у його романі здійснюється переоцінка як розуму, так і почуття, а її засобом виступає гумор – особливий, до того невідомий в англійській літературі засіб перетворення серйозних (нерідко лише за видимістю) філософських, етико‑моральних та інших аксіом в іронічні парадокси. Світ, людина подаються в аспекті смішного, комічно‑пародійного, але без злостивості і не без доброзичливості.
Часом роман Стерна нагадує енциклопедію, стільки він містить відомостей із різних сфер людського досвіду і знань, відтворених у характерному об’єктивному стилі (давно вже помічено, що у «Трістрамі Шенді» романний дискурс співіснує з науковим). У деяких з цих «наукових вкраплень» переказуються статті з відомої енциклопедії Чемберса (1728), деякі з них майже дослівно відтворені, зокрема ті, у яких ідеться про фортифікацію, «коник» дядечка Тобі. Проте так само серйозно, без натяку на усмішку, у тому самому науковому стилі Стерн викладає відомості псевдонаукові і навіть абсурдні, такі, як новий спосіб хрещення ненароджених дітей за допомогою шприца. Цю гру Стерна цілком можна пояснити епохою, у яку йому випало жити, її підвищеним інтересом до наукових знань, а можливо, і пристрастями, які вирували довкола «Енциклопедії» Дідро, Д’Аламбера, Гольбаха.
Дія роману відбувається в реальній повсякденно‑побутовій обстановці, яка змальовується з повнотою й докладністю, що перевершує побутові романи Філдинга й Смоллета. Художній простір твору – це «маленький, біля чотирьох миль в діаметрі кружечок землі», центром якого є Шенді‑хол, будинок Вальтера Шенді, батька Трістрама. Заселений дім людьми, спосіб життя, думання й почування яких Стерн означує як «шендизм». На йоркському діалекті «shan» чи «shandy» означає «людина з дивацтвами», «без царя в голові». Як відомо, класичний англійський роман пов’язаний зі сферою комічного й пародійного, однією з його характерних рис є наявність героїв‑диваків. У «Трістрамі Шенді» ця його особливість знаходить концентроване втілення, можна сказати, що заселений твір одними диваками. «Шендизм» піднімає дивацтво до рангу своєрідної житейської філософії. Автор довірливо зізнається читачам, що «пише необразливу, безтолкову веселу шендіанську книгу, яка буде благодійною для ваших сердець – аби лише її зрозуміли».
Характерним для цієї «шендіанської» книги є те, що кожний з її героїв наділений своїм «коником» («hobby horse») – захопленням, що є або виглядає дивацтвом; але герой вкладає в «коника» себе і через нього розкривається як особистість. Як пояснює автор, коники – «це забаганки, примхи, нав’язливі ідеї, ексцентричності», «щось таке, за що хапається людина, щоб вислизнути зі звичайної течії життя, втекти на годинку від життєвих тривог і турбот». У тогочасній «серйозній» літературі характери будувалися навколо домінуючої пристрасті, у гумориста Стерна такими стрижнями характерів виступають «коники». Власне, Стерн у своїй книзі пропонує новий принцип побудови характерів.
На «кониках» в його романі гарцюють усі герої, і «коники раз у раз закушують вудила, – прощавай тоді тверезий розум та обачливість». У Вальтера Шенді такий «коник» – його інтелектуальні вправи. Він вважає, що володіє «мистецтвом найтонших роздумів» і заповнює час розробкою різних «наукових» теорій, як то «нозологія» чи вплив імен на долі їхніх носіїв, виявляючи при цьому неабияку ерудицію. Він нарікає на долю за те, що вона дала йому в супутниці життя «жінку, якій неможливо втовкмачити в голову найпростіший силогізм» і яка поспішає згодитися з усім, що говорить її учений чоловік, якому найбільше хочеться подискутувати на ту чи іншу тему. В образі цього провінційного доморощеного резонера тонко пародіюється Просвітництво, зокрема вчення про розум та його діяльність.
Інший коник у брата Вальтера, дядька Тобі, колишнього офіцера, пораненого в пах: він захоплюється фортифікацією і, побудувавши на лужку зі своїм слугою капралом Трімом фортецю і траншеї, захоплено розігрує її взяття. На відміну від свого красномовного брата, дядько Тобі не здатен докладно й кілька слів зв’язати, але йому в його простоті притаманна якість, що найбільше цінується автором, – природна доброта. Своїх «коників» мають і інші персонажі роману, а для Трістрама, оповідача, «коником» є саме написання книги. Характерно, що хід асоціативного мислення персонажів нерідко визначають саме їх «коники». Вони структурують особистість персонажів, надають певне спрямування їхнім очікуванням, їхньому сприйняттю й інтерпретації оточуючої їх дійсності. А що «коники» у персонажів Стерна різні, то й «несуть» вони їх різними змістовими площинами, рідко надаючи можливість порозумітись.
Щодо Трістрама, ім’я якого винесене в заголовок твору, то Стерн уникає давати відомості, на основі яких читач міг би скласти про нього більш‑менш стале уявлення. Залишається лише гадати, хто ж він і яке його справжнє обличчя? І того більше, чи є автором цього твору Трістрам, чи це лише гра, а справжнім автором є Йорик – пастор, який з’явився на початку твору. Так чи інакше, поява Йорика, цього донкіхотівського типу дивака, була потрібна хоча б вже для того, щоб витворити атмосферу толерантності й людяності, яка домінуватиме до останніх сторінок цього твору. Естафету пастор Йорик передасть дядечку Тобі, поведінка якого у буквальному сенсі матеріалізує загальновідому метафору «муху не образить». Доволі часто Вальтера Шенді потрактовують як вмістилище раціонального первня в людині, його брата Тобі – почуттєвого. Але чіткої визначеності письменник уникає у змалюванні всіх своїх персонажів, дотримуючись думки, що кожна людина по‑своєму складна і її не підігнати під дефініції і схеми.
Сентименталістський за домінантою, «Трістрам Шенді» виявляє доволі тісний зв’язок зі стилем рококо. В Англії рококо не склалося у самостійну художню систему, проявлялося переважно у поєднанні з іншими стилями. На заваді його поширенню стала передусім славнозвісна англійська стриманість, яка межувала із пуританством, впливовим у третьостановому середовищі. Стерн аж ніяк не був пуританином, як вже йшлося, він сформувався у колі вільнодумної аристократії. Йому часто закидали, що у своїх романах він заступає за межі морально дозволеного, що вони містять двозначності, натяки, недостатньо пристойні жарти. Та власне еротика у його романах відсутня. Він часто торкається теми взаємовідносин статей у, так би мовити, природному, фізіологічному аспекті, проте це скоріше «еротика навиворіт». Ритуал виконання «подружніх обов’язків» Вальтером Шенді повертає цьому евфемістичному виразові його буквальний зміст, недарма цей акт у свідомості героя розміщений в одному ряду з таким прозаїчним, механічним і також регулярним, проте нечастим, актом підзаведення годинника. Що стосується роману дядечка Тобі з удовою Водмен, то про яку еротику може йти мова при його пораненні, – зате скільки приводів воно дає для двозначних натяків і непорозумінь.
Таким чином, рокайльний гедонізм та еротизм прямого вираження у романі не знайшли, але, як і багато інших концептів і моделей мислення епохи, отримали пародійне втілення. Проте навіть сама манера спілкування автора з читачами не в останню чергу завдячує мистецтву бесіди у салонній культурі рококо. Двозначність, яка пронизує усі компоненти твору і виявляється у характерному інтонаційному малюнку, композиція з відкритим фіналом, естетика нюансів і натяків, домінування різних проявів ігрового начала, до яких входять і гостре слово й дотепність («wіt»), техніка вуайєризму (підглядання), прискіплива увага до деталей – усе це засвідчує зближення Стерна з цим стилем.

Не меншу популярність мав і другий твір Стерна «Сентиментальна подорож Францією та Італією», який залишився незавершеним (не була написана його друга, «італійська» частина, а з італійських вражень увійшов лише один епізод). Уже у рік його виходу він був перекладений німецькою, наступного року французькою, а трохи згодом – майже усіма європейськими мовами, обігнавши, таким чином, за темпами і кількістю перекладів «Трістрама Шенді». Утім, це часто пояснюють тим, що «Сентиментальну подорож…» легше і перекладати, і сприймати.
Як вже говорилося, цей твір був результатом стернових мандрівок «наввипередки зі смертю», як він про них висловився в «Трістрамі Шенді». «Сентиментальна подорож» з’явилася у 1768 році, у тому ж році Стерн помер.
Помітне місце в історії літератури цьому творові належить і тому, що саме він дав назву «сентименталізм» художньому напряму, який на той час вже набув інтенсивного розвитку. До речі, цим твором Стерн надав іншого змісту слову «sentіment», яке до того в англійській мові мало значення «розсудливий», «високоморальний», і це нове значення закріпилося за словом і перейшло з ним в інші мови, зокрема в українську.
Як вище зазначалося, твір має автобіографічну основу, виник він як наслідок подорожей самого Стерна в останні роки його життя. Можна сказати, що він відгалузився від «Трістрама Шенді», де теж йдеться про ці подорожі й серед персонажів фігурує пастор Йорик, а також деякі інші персонажі, але оповідачем у романі виступає Трістрам; тут же ця роль переходить до Йорика (в «Трістрамі Шенді» Стерн його поховав та оплакав… і воскресив у «Сентиментальній подорожі»). Але відмінність між ними не тільки у цьому: «Сентиментальна подорож» є іншим твором за жанровою структурою і значною мірою за змістом.
Спершу подорожі, чи, точніше, описи подорожей були поширеним жанром документальної літератури, пізніше, вже у XVІІІ столітті, з’являється белетризований жанр роман‑подорож, який, однак, підробляється під документальний – досить тут згадати «Робінзона Крузо» Дефо. Водночас він дедалі більше зближується з пригодницьким романом, поєднуючи інформацію про різні краї та їхні звичаї з інтригуючою фабулою, плетивом пригод. «Етапні моменти» властиві й романам «великої дороги», в яких розкривалися широкі горизонти зовнішнього світу, а основна увага й інтерес зосереджувалися на змалюванні динамічної й строкатої панорами життя тогочасної Англії. Даний твір Стерна теж нерідко називають романом, але форма цього твору настільки вільна, що це скоріше своєрідний щоденник «сентиментальної подорожі».
Принципова своєрідність твору – в зосередженні на тому, щó діється у внутрішньому світі, свідомості й почуттях героя‑оповідача. Це теж твір безфабульний, подорож є в ньому лише ниткою, на яку нанизуються епізоди, незначущі для його змісту. Значні події в цій подорожі відсутні, лише повсякденні дрібниці життя, які викликають активні емоційні реакції і роздуми сентиментального мандрівника. Перераховуючи різні типи мандрівників, Йорик відносить себе до особливого типу «почуттєвого мандрівника» («the sentіmental traveler»), інтереси й спостереження якого цілком відмінні. Він задовольняється «клаптиком життя», «в його серці все знаходить відгук», він «придивляється до кожної дрібниці, яку на його шляху поміщають час і випадок». І «якщо з однієї з них я нічого для себе не видобуваю, то видобуваю з іншої, – все одно я роблю проби людської природи», – говорить він. У цьому й полягає глибинний філософсько‑етичний сенс цих занять «сентиментального мандрівника», який залишається спостерігачем і аналітиком людської природи.
Посилений інтерес Стерн виявляє до національної своєрідності й проявів національного характеру народів. Спостереженнями й міркуваннями про національну своєрідність і характер французів пересипаний увесь твір, причому автор часто вдається до зіставлень їх зі своїми співвітчизниками, англійцями. Тим матеріалом, на якому все це здійснюється, служать ті ж дрібниці життя. «Мені здається, – проголошує письменник, – що чіткі відмінні риси національних характерів можна спостерігати скоріше в подібних недоладних mіnutіae (лат.  дрібницях), аніж найважливіших державних справах», та при цьому головне завдання Стерна полягає в тому, щоб за зовнішніми відмінностями національних характерів знаходити спільні загальнолюдські риси і вчитися «взаємної толерантності» й взаємної любові.
Цей твір Стерна невипадково дав назву цілому літературному напрямку: в ньому виведено завершений образ сентиментального героя. Подібно до ліричного героя сентименталістської поезії, Йорик герой споглядальний, зайнятий спостереженнями, роздумами, переживаними, які не переходять в дію. Йому притаманна довіра до почуттів, до «поривів» та «рухів серця», він до них прислухається і постійно готовий їм скоритися. Йорик охоче віддається сентиментальним переживанням у всіх їх різновидах (розчуленості, меланхолії, замилування тощо) і комплексах, не втрачаючи, однак, стернівського гумору й іронії, розуміння релятивності людських якостей і проявів. Цього бракує чисельним наслідуванням стернівського героя в європейській літературі останньої третини XVІІІ – початку XІX століття, які стали серйозними, патетичними й одноманітними в своїх сентиментальних почуттях і звіреннях.
Загалом можна сказати, що ці два знамениті твори Стерна, «Трістрам Шенді» й «Сентиментальна подорож Францією та Італією», були вищим злетом англійського сентименталізму та воднораз вони знаменували його завершення й несли у собі, у певному сенсі, його заперечення, хоча після них ще тривалий час продовжували з’являтися сентименталістські романи і повісті як в Англії, так і в усій Європі.

Н. Д. Білик