Рекс Стаут 
Не рий іншому яму

                         ГЛАВА  1

 – Наш племінник, Артур, був типовий романтик, – промовила місіс Бенджамін Рекіл, ледве розліпляючи щільно стиснуті, тонкі губи. – Він думав, що комуністом бути дуже романтично.
     Ніро Вульф, сидячи за своїм столом у велетенському кріслі, котре, граючи, вміщало його слонову тушу вагою в одну сьому тони, хмуро дивився на неї. Я, сидячи за своїм власним столом з ручкою і записником, дозволив собі приватну усмішку, не позбавлену деякого співчуття. Вульф ледве стримував себе. Про те, що містер Рекіл відвідає кабінет Вульфа на першому поверсі  його старого особняка на Західній Тридцять п'ятій вулиці о шостій годині вечора, попередньо домовився по телефону секретар з контори "Рекіл Імпортінг Компані", до того ж, про те, що Рекіл з'явиться з дружиною, не було сказано ні слова. І ось тепер ця дружина, яка і з виду була не подарунок, без кінця втручалася в розмову і сипала банальностями, а цього було досить, щоб змусити Вульфа похмуро дивитися на будь-кого, не кажучи вже про жінок.
 – Але, – заперечив він не надто уїдливо, – ви сказали, що він не був комуністом, що навпаки, він працював на ФБР, коли вступив до комуністичної партії.
     Вульф залюбки послав би її куди подалі. Проте, в його домі було п'ять поверхів, рахуючи цоколь і оранжерею, повну орхідей на даху, а також Фріц – шеф-кухар, Теодор – ботанік, і я, Арчі Гудвін, найближчий і довірений помічник; все це утримувалось виключно за рахунок його доходів від приватного розшуку, а чек Рекіла на три тисячі баксів, запропонований в якості авансу, лежав під пресс-пап'є на столі.
 – Саме так, – роздратовано сказала місіс Рекіл. – Хіба це не романтично – працювати на ФБР ?  Але він не тому пішов на це; він пішов на це, щоб послужити своїй країні, тому вони і вбили його. Він був типовий романтик, тут вже нічого не подієш.
     Вульф скорчив гримасу і постарався не звертати на неї уваги. Він перевів погляд на Рекіла. Вона, можливо, назвала б чоловіка коротуном через коротенькі ручки та ніжки, але плюгавим він не виглядав. Тулуб він мав довгий і широкий, голова довга і вузька. Куточки його очей були загнуті донизу, що в поєднанні з опущеними кутами рота придавало йому скорботний вид.
     Вульф запитав його:
 – Ви вже зверталися до ФБР, містере Рекіл?
      Але відповіла дружина:
 – Ні, він не звертався, – сказала вона. – Я сама ходила туди вчора, і я ніколи не чула нічого подібного. Вони не сповістили мені рівним коштом нічого. Вони, навіть, не визнають, що Артур працював на них, як шпигун, для своєї країни. Вони сказали, що це справа нью-йоркської поліції, і що я маю поговорити з ними – начебто я з ними не говорила!
 – Я говорив тобі, Пауліна, – мовив Рекіл м'яко, проте не боязко, – що ФБР нічого не сповіщає людям. Так само, як і поліція, коли справа йде про вбивство, і особливо коли в нього заплутані комуністи. Ось чому я наполягав на візиті до Ніро Вульфа, щоб з'ясувати, що відбувається. Якщо ФБР не хоче обнародувати, що Артур працював на них, навіть, якщо через це вони не зможуть спіймати вбивцю, чого ти ще можеш очікувати?  
 – Я чекаю справедливості! – заявила місіс Рекіл, виразно ворушачи губами.
     Я записав цю фразу для себе в блокнот.
     Вульф, насупившись, дивився на Рекіла:
 – Схоже, тут якась плутанина. Я зрозумів, що ви хочете розслідувати вбивство. Тепер ви говорите, що прийшли до мене, щоб з'ясувати, що відбувається. Якщо ви хочете сказати, що поручаєте мені розслідувати дії поліції і ФБР, то такий кусок мені не по зубах.
 – Я цього не говорив, – запротестував Рекіл.
 – Не говорили, але це б усе прояснило. Чого ж ви хочете?
      І без того скорботні очі Рекіла стали ще сумніші:
 – Ми хочемо фактів, – заявив він. – Я думаю, що і поліція, і ФБР цілком здатні пожертвувати правами пересічних громадян заради того, що вони самі вважають суспільними інтересами. Нашого племінника вбили, і моя дружина має право запитати, як просувається розслідування, а вони їй нічого не сказали. Я цього так не залишу. У нас демократична держава чи ні?  Я не...
 – Аж ніяк, – вклинилась дружина, – у нас не демократична держава – це республіка.
 – Я пропоную, – роздратовано сказав Вульф, – для ясності повторити все ще раз. Я поєдную разом те, що прочитав у газетах, з фактами, які почув від вас, – він сконцентрувався на дружині, можливо вирішивши, що вона буде менш схильна перебивати його, якщо він не буде відривати від неї погляду. – Артур Рекіл, осиротілий племінник вашого чоловіка, був доволі кваліфікованим службовцем у його компанії, отримував задовільну винагороду і жив у вашому домі тут, у Нью Йорку, на Шістдесят восьмій вулиці. Близько трьох років тому ви завважили, що він займає радикально-ліву позицію в дискусіях по політичних і соціальних питаннях, і ваші застереження ніяк не вплинули на нього. З часом він ставав усе лівішим, і все запеклішим, допоки, нарешті, його думки і аргументи не перестали відрізнятися від комуністичних. Ви і ваш чоловік сперечалися з ним і благали його, але...
 – Я, – перебила місіс Рекіл, – але не мій чоловік.
 – Хвилинку, Пауліна, – запротестував Рекіл. – Я іноді сперечався з ним, – він поглянув на Вульфа. – Я не благав його, оскільки думав, що не маю права на це. Я вважаю, що не маю права втручатися, коли справа стосується переконань. Я платив йому оклад і не хотів, щоб він думав, начебто він повинен... – Импортер махнув рукою. – Я любив Артура, він був сином мого брата.
 – У будь-якому разі, – різко продовжив Вульф, як перше, звертаючись до дружини, – він не змінився. Він уперто притримувався комуністичної позиції. Він схвалював комуністичну агресію в Кореї і засуджував дії ООН. Нарешті, ви не змогли більше цього терпіти і пред'явили йому ультиматум: або він покине свої обурливі...
 – Не ультиматум, – поправила місіс Рекіл, – чоловік мені цього не дозволив. Я просто...
     Вульф перебив її, піднявши голос:
 – Принаймні, ви ясно дали йому зрозуміти, що з вас досить, і що ви не хочете більше бачити його у своєму домі. Мабуть, ви зробили це доволі жорстко, оскільки примусили його розкрити страшну таємницю: що в сорок восьмому році ФБР умовило його вступити до комуністичної партії з метою шпіонажу. Легкими напоумляннями ви б, розуміється, не витягли з нього такого зізнання.
 – Я не говорила, що вони були легкими. Я сказала йому... – вона зупинилась, і її тонкі губи щільно стислись, перетворившись в ледь помітну смужку. Затим вона розліпила їх, аби випустити на свободу кілька слів. – Думаю, він завважив, що може втратити роботу, а йому добре платили. Набагато більше того, чого він був вартий, і чого була варта його робота.
 – Як би там не було, – кивнув Вульф, – він відкрив вам свою велику таємницю і ви, пообіцявши зберігати її, стали спільницею. Захоплюючись ним подумки, при інших ви прикидалися, що продовжуєте засуджувати його. Ви розповіли про це тільки чоловікові і більше нікому. Ви говорите, це відбулося приблизно тиждень тому?
 – Так.
 – А в суботу ввечері, три дні тому, вашого племінника вбили. Тепер про це. Ви не так вже багато додали до того, про що сповіщали газети, проте, давайте подивимось. Він вийшов з квартири, з вашого дому, і взяв таксі до ресторану "Чезар", де він мав призначену вечерю. Він запросив повечеряти трьох жінок і двох чоловіків, і коли він з'явився, вони всі вже очікували його в барі. Разом з вашим племінником вони пройшли до замовленого столика і зайнялися коктейлями. Він витяг з кишені маленьку металеву коробочку...
 – Золоту.
 – Золото – це метал, мадам. Він дістав її з кишені, з бокової кишені плаща, поклав на стіл і лишив там, поки радився з офіціантом. За столом зав'язалася бесіда. Коли принесли тарілки, булочки і масло, коробочку кудись засунули. Загалом, вона була на столі десять-дванадцять хвилин. Коли подали страву, ваш племінник взявся до їжі, згадав про коробочку з пігулками, знайшов її за корзинкою з булочками, дістав з неї вітамінну капсулу, проковтнув, запив водою і знову взявся до їжі. Шість або сім хвилин по тому він дико скрикнув, скочив на ноги, перекинув стілець, кілька разів конвульсійно сіпнувся, потім нараз задерев'янів, рухнув на підлогу і помер. Незабаром з'явився лікар, але ваш племінник був уже мертвий. З'ясувалося, що дві інші капсули з металевої коробочки, з виду схожі на ту, яка була витягнута ним, містять те, що і мають містити, і цілковито нешкідливі, але ваш племінник проковтнув ціанистий калій. Його вбили, підмінивши вітамінний порошок смертельною отрутою.
 – Розуміється. Ось чому...
 – Я продовжу, з вашого дозволу. Ви були, і досі залишаєтесь переконані, що підміну здійснив один з його співтрапезників, комуніст, котрий довідався, що ваш племінник працює на ФБР, і ви сповістили про це інспектору Кремеру з поліції. Ви були цілковито незадоволені тим, як він сприйняв цю інформацію, і, особливо, наступною розмовою з ним учорашнім ранком, і особисто попрямували до контори ФБР, зустрілися з містером Енстреєм, та відгуку в ньому не знайшли. Він заявив, що вбивство у Манхеттені – це справа нью-йоркської поліції. Розгнівавшись, ви подалися до управління кримінальної поліції, але інспектора Кремера на місці не застали. Тоді ви переговорили з сержантом за ім'ям Стеббінс, затим пішли, обурюючись ще більше, зі схильністю поставились до зробленої ранком пропозиції вашого чоловіка проконсультуватися зі мною, і ось ви тут. Чи пропустив я що-небудь важливе?
 – Одне маленьке зауваження, – Рекіл прочистив горло. – Наша розмова з інспектором Кремером про те, що Артур вступив до комуністичної партії по завданню ФБР, була конфіденційною. Втім, розмова з вами також, розуміється, конфіденційна, оскільки ми ваші клієнти.
     Вульф покачав головою:
 – Поки що ні. Ви хочете найняти мене для того, щоб я розслідував смерть вашого племінника?
 – Так. Звісно. 
 – Тоді я маю поставити вас до відома, що по частині обережності рівних мені немає, я не зможу працювати, якщо руки у мене будуть зв'язані .
 – Справедливо.
 – Гаразд. Я дам вам знати завтра, можливо ще до полудня. – Вульф потягнувся для того, аби відсунути пресс-пап'є і взяти чек. – Можу я поки що зберегти його, але, розуміється, повернути, якщо не зможу взятися за роботу?
     Рекіл розгублено хмурився. Його дружина втрутилась:
 – Чому, скажіть на милість, ви не зможете взятися за неї?
 – Не знаю, мадам. Сподіваюсь, що зможу. Проте, мені потрібно навести деякі довідки – обережно, розуміється. Я дам вам знати найпізніше завтра, – він простягнув руку з чеком. – Якщо ви не зволите забрати його і спробувати щастя де-небудь ще.
     Це їм не сподобалось, особливо їй. Щільно стиснувши губи, вона, навіть, встала з червоного шкіряного крісла, аби взяти чек, та, після обміну думками з чоловіком, вони вирішили лишити все, як є, і місіс Рекіл поклала чек на стіл. Вони хотіли поділитися з нами іншими подробицями, особливо про п'ятірку гостей, запрошених на вечерю їхнім племінником, але Вульф сказав, що це може зачекати, і вони пішли, незадоволені.
     Виходячи на вулицю, Рекіл ввічливо кивнув мені, тоді як його дружина, навіть, не удостоїла мене поглядом.
     Повернувшись до кабінету, я взяв чек, прибрав його в сейф і поглянув на Вульфа. Його ніс бридливо посмикувався. Вульф виглядав так, мовби його змусили проковтнути устриці з хріном – поєднання, котре він на дух не переносив.
 – Нічого не попишеш, – сказав я йому. – Вони прикладуть всі сили, щоб попасти до вас у клієнти. Що за довідки ми збираємось наводити?
     Він зітхнув:
 – Зв'яжися з містером Венгертом із ФБР. Ти маєш побачитися з ним, по можливості сьогодні ввечері. Я візьму слухавку.
 – Вже майже сьома година.
 – Спробуй.
      Я підійшов до телефону на моєму столі, набрав РЕ 2 - 3500, поговорив з незнайомцем, затим з людиною, з котрою зустрічався пару разів і доповів Вульфу:
 – Венгерта немає. Буде завтра вранці.
 – Признач зустріч.
      Я призначив і поклав слухавку. Вульф похмуро дивився на мене. Потім сказав:
 – Інструкції отримаєш після вечері. У нас лишилися номери "Газетт" за останніх три дні?
 – Звісно.
 – Принеси мені їх, будь ласка. Прокляття! – Він знову зітхнув. – Субота, а завтра вже середа. Гірше знову розігрітої їжі, – він випрямився, його лице просвітліло. – Цікаво, що Фріц зварганив із цієї риби?  Він піднявся з крісла, вийшов до передпокою і затупав по коридору до кухні.
  
                            ГЛАВА  2

      У середу вранці все повітря на Манхеттені було кондиціоноване... у зворотний бік. Шануючий себе пінгвін віддав би кінці за п'ять хвилин. По дорозі на Фолі-сквер мій піджак їхав на сидінні поруч зі мною, але, заплативши водію і вийшовши з таксі, я надів його. Навіть, обливаючись потом, я повинен був показати світові, що справжньому детективу по плечу і не таке.
     Коли, після недовгого чекання, мене допустили у великий кутовий кабінет Венгерта, хазяїн кабінета постав переді мною в сорочці з закоченими рукавами, розстебнутим комірцем і напіврозв'язаною краваткою. Він встав, щоб потиснути мені руку, і запросив присісти. Ми перекинулися парою слів:
 – Я не бачив вас, – сказав я йому, – відтоді, як ви отримали підвищення. Поздоровляю.
 – Спасибі.
 – Прошу. Я помітив, що у вас додалося металу в голосі, але, думаю, що тут уже нічого не подієш. Містер Вульф передає вам вітання.
 – Передайте йому вітання від мене, – його голос ледь помітно потеплів. – Я ніколи не забуду, як він розплутав справу зі ртуттю, – він поглянув на наручний годинник. – Так що я можу зробити для вас, Гудвін?
     Кілька років тому, коли ми служили в одному підрозділі, він називав мене просто Арчі, щоправда, тоді у нього не було кутового кабінета з п'ятіркою телефонів на столі. Я поклав ногу на ногу, даючи йому зрозуміти, що нікуди не поспішаю.
 – Сущу дрібницю, – відповів я. – Містер Вульф просто хоче внести ясність. Вчора до нього прийшли містер Рекіл з дружиною. Вони хочуть, щоб він розслідував загибель їхнього племінника, Артура Рекіла. Ви в курсі справи, чи вам треба запросити кого-небудь?  Міссіс Рекіл розмовляла з містером Енстреєм.
 – Я в курсі. Давайте далі.
 – Тоді мені не потрібно вам все пояснювати. В банку нам повідомили, що статок Рекіла оцінюється цифрою з сімома нулями, і ми залюбки заробили б гонорар, викривши вбивцю, але не знаємо, яку послугу зробимо при цьому країні. Нам не хотілося б торпедувати державний корабель у таку несприятливу погоду. Рекіли прийшли до містера Вульфа, оскільки вважають, що ФБР і нью-йоркська поліція розглядають смерть Артура, як достойний співчуття, але незначний епізод. На їхню думку, його вбив який-небудь коммі, який дізнався, що Артур працює на ФБР. Однак, перед тим, як ми почнемо рухатися у цьому напрямку, містер Вульф хоче з'ясувати все у вас. Звісно, ви можете не захотіти сказати, навіть, нам по секрету, але це діло ваше. Так захочете?
 – Сьогодні спекотніше, ніж учора, – констатував Венгерт.
 – Авжеж. Ви не хочете дати нам ніякого знаку, наприклад, натяку?
 – Ні.
 – Тоді я спробую загальніший підхід. У газетах нічого не було з приводу комуністів, і тому не згадувалося про ФБР. ФБР займається цим убивством. Офіційно чи якось ще?
 – Набагато спекотніше, – сказав він.
 – Так точно. А як щодо решти п'ятірки гостей?  Звичайно, це тільки наша справа, я розумію. Чи є у вас які-небудь пропозиції, прохання або накази?  Може, вам не хотілося б, щоб ми торкалися якихось струн?
 – А ще ця вологість.
 – Цілком правильно. Я так розумію, що вам хотілося б порадити нам кинути все це, виходячи з загальних міркувань, але ви боїтеся, що завтра в газетах з'являться заголовки: "ФБР ПОПЕРЕДЖАЄ НІРО ВУЛЬФА: РУКИ ГЕТЬ ВІД УБИВСТВА РЕКІЛА". Між іншим, якщо ви хочете засвітити для нас стоп-сигнал, то спершу поясніть причину, або ми будемо продовжувати. Заспокойте мою особисту цікавість, скажіть, чи є якесь запитання, котре я міг би поставити, щоб відволікти ваші думки від цієї погоди?
 – Ні, – він встав. – Я був радий бачити вас, і пам'ять про старі часи, і ви, як раніше, ще можете передати Вульфу моє вітання, але скажіть, що у нього нічого не вийде. Яке нахабство. Присилати вас з цією нісенітницею, щодо внесення ясності!  Чому б просто не попросити прислати йому наші досьє?  Наступного разу приходьте, коли мене тут не буде.
     Я вже виходив, але, не дійшовши до дверей, обернувся:
 – Вранці по радіо сказали, що спека може дійти до дев'яноста п'яти градусів, – злорадно заявив я і вийшов.
     На Фолі-сквер таксі завжди повно. Я скинув піджак, заліз в одне з них і назвав адресу на Західній Двадцятій вулиці. Коли ми приїхали туди, моя сорочка приклеїлась до спинки сидіння. Я вирвався на свободу, розплатився, виліз, надів піджак і зайшов до будівлі. Штаб-квартира кримінальної поліції західного Манхеттена була знайома мені куди краще, ніж Верховний суд Сполучених Штатів. Так само, як і її мешканці, особливо один з них, який сидів за маленьким, втратившим колір столом, у маленькій, втратившій колір кімнаті, до якої мене провели під ескортом.
     Від того пам'ятного дня, коли я сфотографував у них жмуток паперу, мені більше не дозволялося розгулювати по цій будівлі наодинці, втім, вони так і не змогли довести мою провину.
     Дебелого, з квітучим здоров'ям сержанта Перлі Стеббінса я б красавцем не назвав. Побачивши мене, він відкинувся на спинку старого заіржавленого віковою іржею обертального крісла, яке жалібно заскрипіло і застогнало.
 – От, трясця, – сказав я, сідаючи. – Зовсім забув. Сто років уже збираюся принести тобі банку масла для цього крісла, – я підняв голову. – Чого втупився?  Я що, обличчя забруднив?
 – На твоїй фізіономії бруду все одно не розгледиш, – він продовжував витріщатися на мене. – Прокляття, ну чому вони мали вибрати саме Ніро Вульфа?
      Я злегка замислився, секунди, може, на дві:
 – Мені приємно довідатися, – люб'язно промовив я, – що поліція і федеральні службовці так тісно співпрацюють. Громадяни можуть спати спокійно. Венгерт, мабуть, зателефонував, щойно я пішов. Що він сказав? 
 – Він говорив з інспектором. Що тобі треба?
 – Може, мені варто поговорити з інспектором.
 – Він зайнятий. Отже, Рекіли найняли Вульфа.
     Я задер ніс.
 – Містер і міссіс Рекіл попросили містера Вульфа розслідувати смерть їхнього племінника. Перш ніж він налетить з лютістю циклона і почне крушити злочинців, він хотів би знати, чи не буде обмежений у виборі способів проведення розслідування з міркувань національної безпеки. Я зустрічався з Венгертом, але спека його доконала. Він не зацікавився. Тепер я зустрічаюся з тобою, оскільки в газетах з приводу комуністів нічого не було. Якщо наша згода взятися за цю роботу суперечить суспільним інтересам, то скажи чому. Я знаю – ви з Кремером думаєте, що суспільним інтересам суперечить, навіть, те, що ми з Вульфом приймаємо, не кажучи вже про наше заняття приватним розшуком. Але цього не досить. Нам потрібні факти.
 – А - га - а, протягнув Перлі, – ми представимо вам факти, і Вульф вирішить, що зможе їх використати краще, ніж ми. Маячня. Я поділюся з тобою фактом: ця справа вам не по зубах. Відступіться.
     Я співчутливо кивнув:
 – Можливо, це хороша порада. Я передам її містеру Вульфу, – я встав. – Ми будемо дуже вдячні вам за підписані показання, що містять основні фрагменти нашої бесіди. В трьох екземплярах – один...
 – Відправляйся на всі чотири сторони, – проскреготів він. – Геть з очей !
     Я подумав, що Перлі втратив пильність, але виявилося, що мій конвоїр, пузатий ветеран з приплющеним носом, чекав у коридорі. Поки я розмашисто крокував до виходу, він, не відстаючи, перевалювався за мною.
     Коли я повернувся до нашої контори, минала вже дванадцята година, і Вульф, провівши свої дві години в оранжереї, сидів за столом, обставившись пивом. Жодне створіння, в котрому жевріло життя, не могло виглядати менше схожим на циклон.
 – Ну, – пробурчав він.
     Я сів:
 – Ми депонували чек. Венгерт передає вам вітання. Перлі – ні. Обидва подумали, що ви послали мене просто, аби спробувати хоч щось розвідати, і посміялися над самою думкою про те, що ми можемо турбуватися про суспільний добробут. Венгерт подзвонив і наябедничав про мене Кремеру, як тільки я пішов. Користі від них - як з козла молока. Ми знаємо тільки те, що прочитали в газетах.
     Вульф промичав:
 – Зв'яжися з містером Рекілом.
     Виходить, ми, все-таки, завели клієнта.
                                                                                           
                                   ГЛАВА  3

      Два невирішених питання були пов'язані з сімома відвідувачами, які зібралися тієї ж середи після вечері у кабінеті Вульфа: чи були серед них комуністи, і чи був один з них убивцею?  Я сказав "з сімома", включивши в це число і наших клієнтів, аби не показатися упередженим.
      Я оглядав їх, поки вони збиралися, втім, тепер, сидячи за своїм столом, тримаючи всіх їх у полі зору, я б не взявся робити ставки. Був час, коли я вважав, що жоден убивця, будь то чоловік чи жінка, не зможе сховати своєї сутності від пильного ока пристойного детектива, якщо тому випаде можливість добряче понагдядати за ним, але тепер я став розумнішим. І тим не менше, я дивився в усі очі.
      Ближче за всіх до мене сидів довготелесий і вже доволі підтоптаний суб'єкт за ім'ям Ормонд Ледегард. Можливо, він і справді чудово керував стосунками трудящих з адміністрацією, чим, власне, і заробляв собі на хліб, але зі своїми власними пальцями він справлявся, силкуючись. Він так копирсався, дістаючи пачку сигарет, сірники і закурюючи, що я помістив би його в кінець списка підозрюваних, якби повністю виключив можливість того, що він хитрує. Якщо я міг вирішити, що такими незграбними пальцями ніяк не можна було стягнути коробочку з заставленого стола, підмінити капсулу і непомітно повернути коробочку, то так само міг вирішити і він. Звісно, цю маленьку неясність можна булу б легко прояснити, доручивши толковому молодику, скажімо, Солу Пензеру, витратити пару днів на бесіди з дюжиною його друзів і знайомих.
     Поряд з ним, закинувши ногу на ногу, мовби очікуючи, що її можуть сфотографувати з будь-якої точки, сиділа Файфі Гоухін. Цю позу вона за старою звичкою приймала автоматично. Років сім-вісім тому її визнали кращою деб'ютанткою року, і жоден, навіть, завалящий журнал не виходив без її світлини; але від цього лишилися тільки спогади; тепер Файфі потрапила на перші сторінки тільки як підозрювана в убивстві. Вона була незаміжня. Говорили, що сотні самців, спокушених її принадами, вже відкривали рота, щоб запропонувати їй руку і серце. Але, забачивши лютий блиск в її прекрасних темних очах, прикушували язика і швиденько ретирувалися. Отож, вона, по-старому, лишалася міс Файфі Гоухін і жила з таточком і мамусею на Парк-авеню.
     Слідом за нею по дузі перед столом Вульфа сидів Бенджамін Рекіл, чий чек був депонований вдень у нашому банку і чиє довге вузьке обличчя здавалося ще більш витягнутим і пригніченим, ніж учора. Справа від нього розташувався екземпляр, котрий з точки зору анатомії був жінкою, але з усіх інших точок зору представляв собою дещо невідоме науці. Звали істоту Делла Девлін, а вік її можна було визначити з точністю до півсторіччя. Вона прикупляла новинки і дрібнички для позаміських крамниць. Десятки тисяч таких, як вона, наповнюють по буднях увесь центр Нью Йорка, всі вони жахливо нав'язливі. Це видно, навіть, по голодному блиску в їхніх очах. Питання тільки в тому, щоб раз і назавжди зрозуміти для себе – невже хтось здатний на таких поласитися; втім, одного прекрасного дня я, все-таки, спробую на нього відповісти. Незважаючи на це, нічого страшного в зовнішності Делли Девлін більше не було, якщо не рахувати її великих відтопирених вушей.
     По сусідству з нею сиділа відома особа ... хоча, звісно, в теперішній час вони всі стали відомими, можна сказати, екс оффісіо. Генрі Джеймсон Хітс, котрий підійшов упритул до півсторічного рубежу, в юності успадкував купу грошей, але мало хто з подібним статком розмовляли з ним. Точно не говорилося, чи допомагав він комуністичній партії грошима, чи особистою участю, і як сильно, але не було секретом, що він постійно вносив залоги за арештованих комуняшок. Його і самого недавно засудили за неповагу до конгресу, тож, можливо, йому, навіть, світив невеликий термін. Старий костюм з полосатої льняної тканини був йому малуватий, а очі на товстому круглому обличчі так і свердлили співрозмовника.
     За Хітсом, у самому кінці дуги, сиділа Керол Берк, єдина, до кого я відчував прихильність. Всякого разу, коли ми дожидаємося гостей, я розсаджую їх, і якщо один з них, на мій погляд, заслуговує вивчення, то я саджаю його поряд із собою. Я так і вчинив з цією Керол Берк, однак, поки я відлучався в передпокій впустити Ледегарда, який прийшов останнім, вона зрадила мені, що мене образило. Я відчув, що вона заслуговує уваги. Перевіряючи її вдень, серед інших, разом з Лоном Коеном із "Газетт", я довідався, що вона вважалася вільнонайманим спеціалістом по контактах з телебаченням, але в дійсності ніхто не користувався її послугами, що вона мала репутацію прекрасного генератора ідей, і що існувало шість різних версій про те, чому вона покинула Голлівуд три роки тому. Крім цього лишалося питання: чи було на неї приємно дивитися, чи ні. У разі, коли відповіддю служить швидке "ні" (майже завжди), чи швидке "так" (майже ніколи), все вирішується раз і назавжди; але невиразні випадки вимагають спеціального розбору і оголошення вироку. Я порахував Керол Берк саме такою, коли вона, переступивши поріг, скоса зиркнула на мене карими очима, які спереду здавалися безнадійно порожніми. Зараз, у кріслі, куди вона пересіла, вона була в добрих п'яти кроках від мене. 
     Місіс Бенджамін Рекіл, піджавши губи ще щільніше звичного, сиділа в червоному шкіряному кріслі край столу Вульфа.
     Вульф обвів поглядом усіх зібраних.
 – Я не дякую вам за прихід, – гучно проговорив він, – оскільки це було б недоречно. Ви тут на прохання містера і місіс Рекіл. Чи прийшли ви заради них чи тому, що вважали нерозумним не приходити, зовсім неважливо.
     Мені також здавалося, що було зовсім неважливо, прийшли вони, взагалі, чи ні. Вочевидь, раз вже Вульф послав мене на Фолі-сквер і до Кремера дещо прояснити, він слідував версії Рекіла, згідно з якою Артура вбили тому, що один чи декілька червоних виявили, що він працює на ФБР. Втім, ця версія не публікувалась і Вульф не мав права виказати її. Якщо ви приватний детектив і не хочете втратити ліцензію, ви не смієте викривати особистість таємного агента ФБР, навіть, мертвого. Та, навіть, якщо Артур і просто навішав тітці лапшу на вуха, а насправді був пов'язаний з ФБР так само, як я з товариством аматорів опоссумів ... ні, тут треба було уникати, навіть, натяку. Отже, Вульф не тільки не міг говорити про найголовніше, він не міг, навіть, дозволити натякнути на це головне. Про що ж йому взагалі лишалося говорити?  Він вимовив:
 – Я не знаю, наскільки ясно поліцейські окреслили вам ваше становище. Їм дуже не подобається, що до розслідування залучили мене. За входом у мій дім наглядають з самого ранку, з того часу, як їм стало відомо, що містер і міссіс Рекіл консультувалися зі мною. За декими з вас, можливо, сьогодні ввечері будуть стежити. Проте містер Рекіл
мав право найняти мене, і я маю право працювати на нього, а ви маєте право дати мені інформацію, якщо, звісно, на це налаштовані.
 – Ми не знаємо, чи дамо вам інформацію, чи ні, – Ледегард припіднявся в кріслі, витягши свої довгі ноги. – Принаймні, я не дам. Я прийшов, щоб виявити люб'язність людям, які понесли тяжку втрату.
 – Дуже люб'язно з вашого боку, – сухо сказав йому Вульф. – Тепер поговоримо про ваше становище. Вчора я розмовляв з містером і місіс Рекіл, а сьогодні вдень ще раз бесідував з місіс Рекіл. Зрозуміло, що ви, п'ятеро, є в центрі уваги газетчиків – адже саме на ваших очах Артур Рекіл проковтнув отруту і сконав. Але, крім очевидного, чому все-таки ви?  Чи були поліцейські щирими?
 – До біса дурне запитання, – заявив Хітс. У нього був неглибокий, але їдкий баритон. – Поліцейські ніколи не бувають щирими.
 – А я одного разу натрапила на чесного фараона, – мрійливо зазначила Файфі Гоухін.
 – Мені здається, – сказала Вульфу Керол Берк, – що ви просто граєте на публіку, зібравши нас усіх тут. Треба бути справжнім фокусником, щоб витягти коробочку у нього з кишені, підмінити капсулу і повернути коробочку на місце, щоб ніхто нічого не помітив. А поки коробочка лежала на столі, вона весь час була у нас на очах.
      Вульф хмикнув:
 – Ви всі не спускали з неї очей?  Усі двадцять хвилин?
 – Вона не сказала, що ми не спускали з неї очей, – визивно випалив Ледегард.
 – Пф. – Вульф був обурений. – Будь-який недотепа без зусиль справився б з такою задачею. Потягнутися за чим-небудь – за булочкою, за бокалом – опустити руку на коробочку, огледітися, ховаючи руку, підмінити капсулу під столом і повернути коробочку таким же непомітним рухом. Я б сам взявся продемонструвати такий трюк, а я зовсім не Гудіні. 
 – Скажіть-но мені ось що, – зажадав Ледегард. – Може я й тупий, але чому це проробили саме в ресторані?  Чому не раніше?
 – Звичайно, це не виключається, – кивнув Вульф. – Не тільки ви, п'ятеро, були настільки близькі з Артуром Рекілом, щоб знати про його рожеві вітамінні капсули і про те, що він приймає по три капсули на день перед кожною трапезою. Та й можливість здійснити підміну була не тільки у вас. Однак... – Він поглянув уліво. – Місіс Рекіл, ви не повторите те, що розповідали мені вдень?  Про суботній вечір?
      Вона не відривала очей від Вульфа, але тепер повернула голову, щоб оглянути решту. Судячи по виразу її обличчя, вона була переконана, що комуністом і убивцею був не один із них, а всі, виключаючи, звісно, її чоловіка. Вона знову подивилася на Вульфа.
 – Мій чоловік і Артур провели весь день, відправляючи партію важливих товарів, і повернулися додому незадовго до шостої. Вони розійшлися по кімнатах, щоб прийняти душ і перевдягтися. Поки Артур був у ванній, моя кухарка і економка, місіс Кремп, зайшла до його кімнати, щоб забрати його речі: сорочку, шкарпетки, білизну – вона робила це вже багато років. Предмети, котрі він дістав з кишень, лежали на бюро; вона заглянула в коробочку, побачила, що та порожня, дістала три капсули з наполовину заповненої баночки, розрахованої на сто капсул, і поклала їх у коробочку. Це також робила вона кожного дня. Вона уміла і досвідчена жінка, але надто сентиментальна.
 – І вона не мала причин, – запитав Вульф, – бажати смерті вашого племінника?
 – Безумовно, ні!
 – Вона, звісно, все розповіла в поліції?
 – Звісно.
 – Хто-небудь ще був у квартирі, крім вас чотирьох: вас, вашого чоловіка, вашого племінника і місіс Кремп?
 – Ні. Нікого. Покоївка пішла. Ми з чоловіком збиралися поїхати за місто на весь уік-енд.
 – Після того, як місіс Кремп поклала капсули в коробочку, і до того, як ваш племінник вийшов з ванної одягатися ... ви заходили до його кімнати?
 – Ні. Я зовсім туди не заходила.
 – А ви, містер Рекіл?
 – Ні, не заходив, – він говорив так само тужливо, як і виглядав.
     Вульф провів очима зліва вправо, від Керол Берк на одному кінці дуги до Ледегарда на другому.
 – Отже, Артур Рекіл, вимитий і вдягнений, коробочка з пігулками в кишені. Поліція зі мною не ділилася, але я читав газети. Покинувши квартиру, він спустився ліфтом і вийшов на вулицю, сторож спіймав для нього таксі. В таксі він був один і доїхав прямо до ресторану. Капсули, які лишилися в баночці, ретельно дослідили і установили, що їх не підміняли. Ось так. Ви готові кинути тінь на місіс Кремп чи містера і місіс Рекіл?  Чи можете ви підтримати припущення, що один із них убив Артура Рекіла?
 – Це не неймовірно, – пробурмотіла Делла Девлін. 
 – Вірно, – погодився Вульф. – Втім, настільки ж не неймовірно, що він вибрав цей момент і спосіб, щоб покінчити з собою, і, навіть, що капсула з отрутою потрапила в баночку випадково. Але я виключаю ці можливості, як надто малоймовірні, щоб приймати їх до уваги, так само, як це зробив би будь-хто інший, включно з поліцією. Допитлива думка рідко надихається очевидністю, її рухають припущення, і я припускаю на підставі цих доказів, що коли Артур з'явився в ресторані, пігулки у його кишені лишалися неторканими. Я пропоную вам спростувати цей умовивід. Якщо ви не зможете, виходить, підміну здійснили в ресторані – ось у якому ви становищі. Поліція займається вами, я також. Один із вас?  Чи ви усі?  Я збираюся з'ясувати.
 – Ой, як страшно! – сказала Файфі Гоухін. – Я дуже слаба і можу дати дуба від страху. – Вона встала. – Ходімо, Ледді, я куплю тобі чого-небудь випити.
     Ледегард схопив її за лікоть і злегка стріпнув.
 – Стривай, Фай, – сказав він їй різко. – Цей хлопець знає, що робить. Давай подивимося. Сядь.
 – Дурниці. Ти боїшся. У тебе ж репутація, – вона вирвала руку, швидко зробила два кроки і опинилася біля столу Вульфа. Вона трохи підняла голос.
 – Мені тут не подобається. Ви такий товстий, що дивитися бридко. І ще ці орхідеї – здохнути можна! – Її рука метнулася до вази з мілтоніями – короткий різкий рух, і ваза, ковзнувши по гладкій поверхні стола, звалилася на підлогу.
     Піднялася невеличка метушня. Місіс Рекіл підібрала ноги, подалі від упавшої вази. Керол Берк щось сказала. Ледегард встав і направився до Файфі, але та повернулася до Генрі Джеймсона Хітса, притулила долоні до його щік і нахилилася до нього. Вона благала його:
 – Хенк, я люблю тебе!  Ти любиш мене?  Візьми мене куди-небудь і купи що-небудь випити.
     Делла Девлін схопилася, підбігла і ляснула Файфі по щоці. Ляпас вийшов замашний, і Файфі, втративши рівновагу, мало не впала. Хітс випрямився і став між жінками, які витріщалися одна на одну, як розлючені кішки. Запанувала німа сцена, затим Файфі порушила її, звернувшись до Делли через плече Хітса:
 – Це не допоможе, Дел. Що він може зробити, якщо, навіть, будучи з тобою, він мріє, щоб на твоєму місці опинилася я?  Що я можу зробити?  Буде тільки гірше. Якщо він купить собі новий костюм, перестане вносити залог за комуністів і буде триматися подалі від тюрми, я зможу зробити його щасливим, – вона торкнулася щоки Хітса кінчиками пальців. – Скажи, коли, Хенк, – вона повернулася до столу і звернулася до Вульфа: – Послухайте, ви дасте мені чого-небудь випити?
     Я вже підібрав вазу. Вода не пошкодила килима. Міцно взявши Файфі за зап'ясток, я провів її до сусіднього з великим глобусом столика, котрий ми з Фріцем уставили всім необхідним, і запитав, чого вона хоче. Вона вибрала шотландське віскі з льодом, і я плеснув їй чималу порцію. Решта, одержавши запрошення, висловили свої побажання, і Керол Берк підійшла підсобити мені. Рекіл, опинившись поміж Деллою і Файфі, вирішив пересісти і перемістився у крісло Керол, якій, коли ми завершили всіх обслуговувати, довелося зайняти крісло, яке він звільнив.
      На протязі всієї інтермедії тільки двоє не рухалися і не сказали жодного слова: місіс Рекіл і Вульф. Тепер Вульф обвів усіх поглядом зліва вправо і зворотно.
 – Я сподіваюсь, – сказав він похмуро, – що міс Гоухін закінчила свою імпровізовану виставу. Я намагався пояснити вам, що всі ви п'ятеро перебуваєте в складному становищі. Я не збираюся набридати вам, з'ясовуючи все, що ви робили в той вечір у ресторані, що ви бачили, чого не бачили; якби можна було що-небудь установити чи виключити, поліція б уже діяла в цьому напрямку, і я лишився б далеко позаду. Я можу витратити кілька годин, копаючись з вами, намагаючись знайти причини, за якими ви могли бажати смерті Артура Рекіла, але в поліції було на це чотири дні, і я сумніваюсь, що можу чим-небудь поживитися. Оскільки ви були доволі люб'язні, щоб прийти сюди на прохання місіс Рекіл, я думаю, що ви не відмовитеся відповісти на кілька запитань, хоча не схоже, щоб вас варто було розпитувати. Ви вже збиралися усі разом хоч раз після суботнього вечора?
     Вони переглянулися. Ледегард поцікавився:
 – Ви маєте на увазі, чи збиралися ми всі п'ятеро?
 – Так.
 – Ні, не збиралися. 
 – Тоді, я думаю, ви захочете поговорити. Нумо. А я буду пити пиво і підслуховувати. Звісно, принаймні, один із вас буде на сторожі, але решта будуть говорити вільно. Ви можете сказати що-небудь корисне.
     Керол Берк, сидячи тепер вже ближче до мене, легенько фиркнула. Фріц приніс тацю і Вульф відкрив пляшку, налив, почекав, поки піна осяде до потрібного рівня і випив. Ніхто не зронив жодного слова. Ледегард заговорив:
 – Схоже, не спрацювало. Ви цього сподівалися?
 – Нам варто зробити так, щоб спрацювало, – заявила ФайФі. – Я думаю, він дуже уважний, навіть, якщо він і товстун, і ми повинні допомогти, – вона повернула голову. – Керол, давай поговоримо.
 – Залюбки, – погодилася Керол. – Твій хід. Починай.
 – Гаразд, так як же?  Ми усі знали, що Артур був справжнім комісаром, я завжди називала його "товариш", і ми знали, що його тітці і дядькові це не подобається, і він боявся, що може втратити роботу і відправитися на біржу праці, але він був до біса сміливий і чесний, і він не міг тримати рот на замку. Ми усі це знаємо?
 – Звісно.
 – А ти знаєш ще й це?  Він сказав мені... тиждень тому, так, тиждень. Його тітка поставила питання ребром – міняй погляди або вимітайся на вулицю, і він набрехав їй, що таємно працює на ФБР, шпигує за комуністами. По його уявленнях, ФБР нічим не відрізнялося від гестапо. Я говорила йому, що він не повинен...
 – Це брехня!
     Місіс Рекіл не кричала, але почуття в цей оклик вклала немало. Всі погляди звернулися до неї. Її чоловік встав і поклав руку їй на плече. Почувся шепіт.
 – Це брудна брехня, – сказала вона. – Мій племінник був справжнім американським патріотом. Куди патріотичнішим, ніж усі ви, разом узяті. Все! – вона встала з крісла. – З мене досить. Мені не треба було приходити. Ходімо, Бен, ми підемо. 
     Вона вийшла. Рекіл пробурмотів Вульфу: "Для неї це шок... справжній шок... я вам зателефоную", – і поспішив за нею.
     Я вийшов до передпокою, щоб випустити їх, але вона вже відкрила двері і вийшла надвір, а Рекіл послідував за нею. Я зачинив двері і повернувся до кабінету. 
     Там усі гуділи, як потривожений вулик. Файфі їх розбурхала. Вульф ще раз наповнив свою склянку і чекав, поки осяде піна. Я підійшов до Файфі, взяв її склянку і направився до столика, щоб підлити їй ще, вирішив, що вона цього заслужила. 
     Файфі перебувала в самому центрі уваги, охоче ділячись животрепетними подробицями. Вона була свято переконана, що Артур не обдурив її; він розповів їй все під найсуворішим секретом (вона відмовилася уточнити, де і коли), признався, що обманув тітку, сказавши, що мовляв, працює на ФБР і про це ніхто не має знати. Поліції вона нічого не повідомляла. Вона не любить поліцію, зокрема лейтенанта Роукліффа, який допитував її три рази і при цьому поводився, як цілковитий чурбан.
     Я дивився, слухав і намагався визначити, чи не ламає Файфі комедію. Її було нелегко класифікувати. Чи прикривав її хто-небудь із решти, і якщо так, то хто?  Я не прийшов до жодного висновку, моя інтуїція теж мовчала. Вони всі проявляли інтерес і діймали Файфі запитаннями, навіть, Делла Девлін, хоча вона і не зверталася безпосередньо до Файфі.
     Єдиний, хто помітив, що я повернувся, була Керол Берк, яка скоса кинула на мене погляд і помітила, що я перехопив його. Я допитливо підняв брову:
 – Це що, подача?
 – Можливо, – усміхнулася вона, як могла б усміхатися жебраку, співчутливо, але з почуттям зверхності. – А хто перший у домі?
     Ось тоді я і прийняв рішення: до неї варто приглянутися, бодай для того, щоб з'ясувати, що ж вона приховує.
 – Усі шахрайствують, – сказав я їй, – усі п'ятеро. Це проти правил. Рефері цього не допустить. Рефері – це містер Вульф.
 – Як на мене, він більше схожий на лантух з піском, – констатувала вона.
     Я збагнув, що мені знадобиться, якщо дозволять обставини, знайти можливість провести з нею доволі часу, щоб дати їй ясно зрозуміти: ні, голубка, ти мене зовсім не приваблюєш.
     Раптом Файфі Гоухін знову взялася чинити неподобства. Повернувшись від бару, і другий раз поспіль наповнивши склянку, вона прихопила з собою пляшку і плеснула чималу кількість віскі прямо в склянку з пивом Вульфа. Потім поставила пляшку на стіл, нахилилася, простягла руку, запанібрата потріпала мого патрона по маківці, випрямилася і усміхнулася йому.
 – Вип'ємо, – вимогливо сказала вона.
     Вульф метнув на неї спопеляючий погляд.
 – Спробуйте йорша, – звеліла вона.
     Вульф люто витріщався на неї.
 – Який сором, – заявила вона. – Фараони з вами не розмовляють, нас ви тут пригощаєте випивкою, а ми і словечком з вами не обмовились. Чому це ми не можемо сказати те, що фараонам давно відомо. Якщо вони чогось варті, то вони вже все з'ясували. Візьмемо хоча б міс Девлін, – вона змахнула рукою. – Десятки людей знають, що вона б уже захомутала Хенка Хітса, уклавши з ним законний шлюб, якби Артур не відкрив йому очі на її темну сутність. Будь-яка жінка вб'є чоловіка тільки за це. А...
 – Заткнись, Фай! – гаркнув на неї Ледегард.
 – Хай несе свою маячню, – сказала зблідла Делла Девлін.
     Файфі пропустила їхні слова повз вуха і вела далі:
 – А містер Ледегард, мій дорогий друг, для нього болюче питання – дружина... не клей дурня, Ледді. Про це всі знають, – вона знову звернулася до Вульфа. – Вона відправилася до Південної Америки з Артуром пару років тому, захворіла і померла там. Я, навіть, не уявляю, чому містер Ледегард так довго чекав, щоб убити його.
     Вона осушила свою склянку і поставила її на стіл.
 – Цей Артур Рекіл, – сказала вона, – був ще той ходок. Керол Берк і я щойно місяць тому з'ясували, що він гуляє одразу двома доріжками, після маленького непорозуміння, про яке я зараз не хочу говорити. Ми були ошелешені. Я не знаю, що вона про нього думала, можете запитати у неї, але про себе-то я знаю. Мені була потрібна лише отрута, а вам потрібно лише з'ясувати, де я її дістала. Я розумію, що ціанистий калій використовується в найрізноманітніших місцях, і його не так важко дістати, якщо він справді знадобиться. Потім Хенк Хітс. Він думав, що Артур підкорив мене, до речі, це так і було, але хіба зміг би чоловік вбити другого лише для того, щоб запопасти жінку, навіть, таку чисту і прекрасну, як я?  Ви можете запитати у нього. Ні, я сама у нього запитаю.
     Вона поглянула на Хітса.
 – Зміг би, Хенк? – Вона знову повернулася до Вульфа. – Бачите, яку компанію Артур зібрав на вечерю, втім, це не лише його заслуга. Я намовила його. Я хотіла мати хороших слухачів, котрі могли би оцінити... гей, мені боляче!
     Хітс одним стрибком опинився поруч з нею і схопив за руку. Вона відскочила і врізалася в Деллу Девлін, яка теж припіднялася з крісла. Керол Берк щось сказала, так само, як і Ледегард. Хітс звернувся до Вульфа:
 – Це жарт, і не дуже вдалий.
     Вульф підняв брови.
 – Це не мій жарт, сер.
 – Ви запросили нас прийти сюди, – голос у Хітса був м'який, але доволі кислий, а невиразні очі, здавалося, ось-ось вискочать з товстого круглого лиця. – Міс Гоухін дурачить вас, тут...
 – Аж ніяк. – Файфі знову опинилася поряд з ним. – Мені й на думку такого не спадало, – сказала вона Вульфу. – Знаєте, я дещо для вас маю, хоча ви і такий жирний,  – вона потягнулася, щоб взяти склянку з пивом і віскі. – Відкрийте ротик і я ... гей!  Куди це ви?
     Відповіді не послідувало. Піднявшись із крісла, Вульф, злісно пихкаючи, протупав до дверей, вийшов до передпокою і повернув уліво, до кухні.
     На цьому вечірка завершилася. Вони ще відпустили кілька зауважень, зокрема Ледегард і Хітс, я, навіть, поспівчував їм, підганяючи свою паству до передпокою, а затим і на вулицю. Вийшовши назовні, я постояв на сходинках, поки вони спускалися на тротуар і направлялися до Десятої авеню, просто, щоб подивитися, але коли вони відійшли на п'ятдесят кроків, а з навколишніх підворіть так і не повилазили зловісні фігури, я подумав, якого біса, і повернувся в дім. Зазирнувши до кабінету, я побачив, що він порожній, і пройшов на кухню.
     Фріц наливав щось густе у великий глечик. Вульф, стоячи з шматком осетрини в одній руці і склянкою пива у другій, слідкував за ним. Рот у нього був зайнятий.
     Я пішов у лобову атаку:
 – Я згоден, – сказав я, – що вона збиралася запузирити цією склянкою у вас, але я був насторожі, щоб відразу обтерти вас насухо. Ради чого ви так поспішно змилися?  Треба знати не менше восьмидесяти шести фактів, щоб лише почати цю справу, вони всі  були вже тепленькі, а ви цим не скористалися. Моя відпустка починається в прийдешній понеділок. До речі, як щодо нашого правила не їсти на ніч?
     Він проковтнув те, що було в роті, хлебнув пива, поставив склянку і поклав осетрину на стіл, дістав з полиці диню, взяв з підставки ніж, розкраяв диню і почав вичишчати насіння на тарілку. 
 – Саме час, – запросив він. – Хочеш спробувати?
 – Аж ніяк, – холодно заперечив я. М'якіть персикового кольору була така сочиста, що в кожній половинці вже створилася маленька калюжка, і вітерець з відкритого вікна доніс до мене аромат. Я потягнувся за скибкою дині, взяв ложку, проковтнув один кусок, який зразу ж розтанув у роті... потім другий...
     Вульф ніколи не говорить про справи під час їжі, але диня за їжу не вважалась. Дійшовши до середини свого куска, він зазначив:
 – Минуле для нас недосяжне.
     Я перехопив язиком краплю соку:
 – Ось як?
 – Так. Нам би знадобилася ціла армія. Поліція і ФБР займаються цим вже чотири дні. Походження отрути. Місіс Кремп. Припущення місіс Рекіл про мотиви. Хітс, очевидно, комуніст, а як щодо решти?  Будь-хто може виявитися комуністом, так само, як у будь-кого може бути прихована пухлина.
     Він взяв здоровенну скибку дині і хвацько розправився з нею.
 – І що з мотивами, про які говорила ця розв'язна фіглярка?  Чи є серед них правдиві і якщо так, то який чи які?  Тільки для цього знадобився б цілий полк. Що стосується поліції і ФБР, то нам нічого запропонувати навзаєм. Може, вони усі комуністи?  І усі заплутані в справі?  Маємо викрити не одного вбивцю, а п'ять?  На всі ці і інші запитання треба відповісти. Скільки на це піде часу?
 – Року має вистачити.
 – Сумніваюсь. Минуле безнадійне. Там занадто багато всього.
     Я знизав плечами
 – Прекрасно, не треба повторювати сто разів. Отож, справа закрита. Мені виписати Рекілу чек на три тисячі зараз, чи почекати до ранку?
 – Хіба я просив тебе виписувати чек?
 – Ні, сер.
     Він взяв кусень осетрини і відкусив. Жував він завжди не кваплячись і зі смаком, і, щоб завершити, йому знадобилося добрих чотири хвилини. Я в цей час продовжував поглинати диню.
 – Арчі, – сказав Вульф.
 – Так, сер.
 – Які у містера Хітса стосунки з міс Гоухін?
 – Що ж... – я задумався. – Можна відповісти по-різному. Я б сказав, що майже так само, як ви трактували б страву з тушеною в хересі морською черепахою, – ви її бачите, чуєте аромат, ви думаєте, що знаєте, яка вона на смак, але насправді ніколи її не куштували.
     Вульф хрюкнув.
 – Перестань блазнювати. Це серйозне питання з галузі, в котрій експертом є ти, а не я. Чи прокинулося в нього сильне бажання? Чи піде він заради неї на ризик?
 – Я не знаю, як він відноситься до ризику, але я бачив, як він дивився на неї, і як він реагував, коли вона торкалася його. Крім того, я бачив Деллу Девлін, і ви також. Я б сказав, що він спробує перейти по високому і хиткому мосту при сильному вітрі, але тільки в тому випадку, якщо там будуть перила.
 – У мене склалося таке ж враження. Доведеться нам спробувати.
 – Що спробувати?
 – Підштовхнути їх. Тицьнути в ребра. Якщо копатися в їхньому минулому справа для нас пропаща, то з прийдешнім проблем немає та й не може бути. Нам потрібно спробувати. Якщо не спрацює, спробуємо знову, – він спохмурнів. – В кращому випадку один шанс із двадцяти. Чорт візьми, знадобиться допомога місіс Рекіл, тож, мені доведеться ще раз побачити її, нічого не вдієш.
     Він встромив ложку в скибку дині.
 – Тобі знадобляться інструкції. Я завершу з динею, і ми підемо до кабінету.
     Він помістив соковитий кусень в належне місце і сконцентрувався на смакових рецепторах.

                                     ГЛАВА  4
 
     Все пішло не за розкладом. У програмі значилося: зателефонувати і запросити місіс Рекіл наступного дня, в четвер, на одинадцяту годину, однак, коли я подзвонив незадовго до дев'ятої, покоївка сказала мені, що ще надто рано, щоб турбувати хазяйку. До десятої та не передзвонила, я спробував подзвонити ще, і мене з'єднали з нею. Я пояснив, що Вульфу необхідно обговорити з нею важливе конфіденційне питання, а вона сказала, що не зможе бути у нас раніше, ніж об одинадцятій тридцять. 
     Незадовго до одинадцятої вона подзвонила знову і сказала, що дзвонила чоловікові в контору і вони вирішили, що коли питання важливе і конфіденційне, то вони мають бути присутні разом, щоб обговорити його. Її чоловік мав вільну годину після обіду, але на четверту годину у нього була призначена зустріч, яку він не міг відмінити. Зрештою, ми домовилися на шосту годину, і я подзвонив Рекілу в контору і отримав від нього підтвердження.
     Генрі Джеймсон Хітс цього ранку знову був на першій сторінці "Газетт", проте не в зв'язку з убивством. Він ще раз відмовився відкрити імена жертводавців, надавших кошти для застави за звинувачених комуністів, і, очевидно, він збирався стояти на своєму незалежно від того, скільки на нього виллють помиїв.
     Щоденний звіт про розслідування убивства Рекіла перекочував на сьому сторінку, але поживи для роздумів в ньому було – кіт наплакав. Що стосується мене, то провівши годину на телефоні, розшукавши Сола Пензера, Фреда Даркіна і Оррі Кетера і сказавши їм по парі слів, я цілковито міг би відправитися, навіть, на стадіон. Вульф лишив мені безліч інструкцій, але я не міг діяти за ними, допоки клієнти також не згодилися притримуватися їх.
     Першою рівно о шостій з'явилася місіс Рекіл. Хвилиною пізніше з оранжереї спустився Вульф, і вона взялася за нього. Вона вбила собі в голову, що саме Вульф несе відповідальність за огидні плітки, які розпустила Файфі Гоухін про її покійного племінника, оскільки все було промовлено в його кабінеті, і що він, Вульф, збирається в зв'язку з цим робити?  Чому він досі не велів арештувати її? 
     Вульфу доволі довго вдавалося стримуватися, але тон його ставав усе різкішим і, коли, нарешті, прозвучав дзвінок і я вислизнув до передпокою, Вульф вже закипав, як чайник. Я впустив Рекіла, котрий протрусив повз мене до кабінету на своїх коротеньких ніжках, кивнув Вульфу, поцілував дружину в щічку, опустився в крісло, витер довге вузьке обличчя носовою хустинкою і втомлено запитав:
 – Ну, що?  Прийшли ви з ними до чого-небудь?
 – Ні. – Вульф був короткий. – Поки нічого.
 – Тож яке важливе питання?
 – Скажу прямо, без недомовок. Мені треба знати, чи хочете ви дізнатися правди настільки, що готові за неї заплатити, і якщо так, то яку суму?    
     Рекіл поглянув на дружину:
 – Про що він говорить?
 – Ми ще цього не обговорювали, – сказав йому Вульф. – Ми займалися питанням, яке підняла ваша дружина і яке я вважаю незначним. Моє питання... можливо, мені варто б назвати його порадою. Я можу запропонувати її вам.
 – Що?
 – Спершу я поясню, на чому вона грунтується. – Вульф відкинувся назад і прикрив очі. – Ви чули, як учора я сказав їм, п'ятьом, чому припускаю, що один із них підмінив капсулу. Виходячи з цього припущення, в ході подальшої розмови з ними, я зробив інший висновок, який коротко зводиться до наступного: вельми малоймовірно, що підміна, при тих обставинах, могла бути скоєна непомітно. Для цього було потрібне співпадіння видатної спритності і неабиякого везіння,  а я не можу повірити в таке співпадіння без вагомих доказів. Отже, припустивши, що підміна зроблена в ресторані, я також припустив, в якості робочої гіпотези, що один із решти бачив і знає, хто це зробив. Коротше кажучи, що там був свідок убивства.
     Скорботне обличчя Рекіла не засвітилося цікавістю. Губи його зморщилися, зробивши ще різкішими опущені куточки рота.
 – Можливо і був, – допустив він, – але який з того толк, якщо він не заговорить?
 – Я пропоную змусити його заговорити. Або її.
 – Як?
      Вульф потер підборіддя великим і вказівним пальцями. Він перевів очі на місіс Рекіл, потім знову на її чоловіка.
 – Такого роду методи, – зауважив він, – вимагають особливого підходу, обгрунтованого на делікатності, обережності і секретності. Я виклав би це так. Я не збираюся влаштовувати змову, щоб звинуватити у вбивстві людину, котра його не вчинила. Так, справді, будь-хто з них може виявитися комуністом, але було б несправедливо повісити на одного з них убивство. Моя пропозиція ясна і нехитра – викрити справжнього вбивцю і притягти його до відповідальності, і я пропоную цей обхідний шлях, оскільки ніякий інший, схоже, не приведе до успіху. Ясно, що поліція через п'ять днів нічого не добилася, так само, як і ФБР, якщо воно вплутане, а ви гадаєте, що вплутане. Я хочу заробити свій гонорар, а пошана мене не дуже хвилює.
      Рекіл нахмурився:
 – Я все ще не зовсім зрозумів, що саме ви пропонуєте.
 – Знаю, я багатослівний, однак я не хочу, щоб мене неправильно зрозуміли. – Вульф подався вперед і поклав долоні на стіл. – Свідок, очевидно, відмагається. Я пропоную, щоб ви згодилися дати двадцять тисяч доларів, які будуть виплачені, якщо мій метод приведе до успіху. Це покриє і мій гонорар за надавані неординарні послуги, і ті надзвичайні витрати, які я можу понести. Ви маєте зрозуміти дві умови: ви санкціонуєте витрати в ваших інтересах і їх єдиним результатом буде піймання винного, – він повернув долоні догори. – Ось і все.
 – Боже. Двадцять тисяч. – Рекіл покачав головою. – Це ж купа грошей. Ви хочете отримати чек на цю суму зараз?
 – Ні. Ви заплатите тільки, якщо я її зароблю. Усної домовленості цілком достатньо. Містер Гудвін нас чує, а у нього хороша пам'ять.
     Рекіл відкрив рот і знову закрив. Він подивився на дружину. Потім перевів погляд на Вульфа.
 – Послухайте, – переконано проговорив він, – можливо, я тугодум. Для мене це звучить так, мовби ця сума піде на підкуп свідка. Моїми грошима.
 – Не будь дурнем, Бен, – різко озвалася дружина.
 – Я думаю, ви не зовсім розумієте, – заперечив йому Вульф. – Підкуп – це кримінальне карне діяння, протиправне за будь-якими мірками. Якщо хтось отримає від мене хоч трохи ваших грошей, то тільки як стимул для того, щоб сказати правду. Так, деякий вплив гроші нададуть. Але підкуп – звісно ж ні. Що стосується суми, то мене не дивують ваші вагання. Це й справді немалі гроші, проте за меншу ціну я б не взявся. 
     Рекіл знову подивився на дружину.
 – Що ти мала на увазі, Пауліна, кажучи, "не будь дурнем"?
 – Я хотіла сказати, що ти був би дурнем, якби не погодився, – вона так сильно захопилася, що у неї заворушилися губи. – Адже це ти захотів піти в першу чергу до містера Вульфа, а тепер, коли він пропонує щось зробити, ти говориш про підкуп. Якщо справа в грошах, то я маю достатньо своїх грошей і я заплачу... – вона раптом змовкла, стиснувши губи. – Я заплачу половину, – уточнила вона. – Це буде справедливо, кожен заплатить по половині, – вона звернулася до Вульфа. – Це хто, та жінка, Гоухін?
      Вульф пропустив її репліку повз вуха. Він запитав у Рекіла:
 – Отже, сер?  Що ви вирішили?
      Рекілу те, що відбувалося, було не до вподоби. Він уникав пильного погляду дружини, але знав, що вона стежить за ним, і це тиснуло на нього. Він, навіть, поглянув на мене, як ніби мої очі могли йому чимось допомогти, але я зробив кам'яне обличчя. Тоді він знову повернувся до Вульфа.
 – Гаразд, – згодився він.
 – Ви приймаєте пропозицію у тому вигляді, як я її сформулював?
 – Так. Тільки я заплачу все. Я волів би не... Я волів би заплатити сам. Ви сказали "ви заплатите, якщо я її зароблю". Хто вирішить, заробили ви чи ні?
 – Ви. Я не думаю, що ми будемо рахуватися.
 – Питання, яке поставила моя дружина, – ви знаєте, хто цей свідок?
 – Ваша дружина зробила дурницю, коли поставила його. Навіть, якби я його знав, хіба б я сказав вам?  Чи ви хочете, аби я сказав?  Тепер?
     Рекіл покачав головою:
 – Ні, я думаю, ні. Ні, я розумію, що краще дозволити вам... – він не скінчив фрази. – Ви хочете ще щось сказати?
     Вульф відповів, що ні. Рекіл встав і стояв, мовби хотів щось сказати, але не знав, що саме. Я піднявся і рушив до дверей. Я не хотів бути грубим з клієнтом, який прийняв пораду, котра могла обійтися йому в двадцять кусків, але тепер, коли він погодився, і я мав що робити, мені хотілося скоріше піти. Я все ще не знав, у яку сторону, на думку Вульфа, він просувається, але чим хутчій я почну слідувати інструкціям, тим раніше дізнаюся. Нарешті, вони рушили, і я пройшов уперед і відчинив їм двері на вулицю. Спускаючись по сходинках, вона тримала його під лікоть. Я зачинив двері і прилучився в кабінеті до Вульфа.
 – То що? – рішуче запитав я. – Можу я приступати?
 – Авжеж.
 – Вже майже половина сьомої. Якщо я запропоную почастувати її вечерею... я сумніваюсь, що це було б правильно.
 – Ти знаєш, як поводитися з жінками, а я ні.
 – Та-а-ак, – я сів за свій стіл і підтягнув до себе телефон. – Якщо вас цікавить моя думка, то пропозиція, яку ви їм щойно зробили, приведе нас навпростець до буцегарні. Причому, обидвох.
     Вульф хрюкнув. Я почав набирати номер.

                             ГЛАВА  5

      У Нью Йорку випадають прекрасні літні вечори, коли йому цього заманеться, і зараз стояв саме такий вечір – теплий, але не жаркий і не задушливий. Коли ми зупинилися на розі Східної П'ятдесят першої вулиці і Лексингтон-авеню, я заплатив таксисту, виліз із таксі і роздивився. При яскравому сонячному світлі на старій цегляній будівлі, можливо, були б видні сліди життєвих негараздів, але тепер у світлі присмерку, вона виглядала цілком непогано. Зайшовши до вестибюлю, я проглянув список пожильців на стіні. У другомі згори ряду значилось "Девлін – Берк". Я натиснув кнопку, штовхнув двері, почувши звук відмикаючого замка, увійшов, розглянувся в пошуках ліфта і, не побачивши його, почав здиратися по сходах. Трьома поверхами вище були відчинені двері, і в їх прорізі мене чекала Делла Девлін.
      Я привітався з нею по-дружньому, але не розв'язно. Вона кивнула менш дружньо, приліпилась до стіни, щоб дати мені пройти, зачинила двері і провела мене до вітальні. Я оглядівся з виразом товариської цікавості. Крісла і кушетка в літніх чохлах виглядали ваблячими і прохолодними. На стінах – полиці з книгами. Вікно виходило на вулицю, окрім прорізу, що вів у передпокій, було ще троє дверей, двоє стояли навстіж, а одні були нещільно причинені.
      Вона сіла і запросила присісти мене.
 – Я не можу уявити, – проказала вона гучним голосом, в чому, здавалося, не було необхідності, незважаючи на вуличний шум, який доносився з вікна, – що ви хочете запитати у мене такого таємничого.
      Сидячи, я розглядав її. Горіла лише одна лампа в кутку, в її невиразному світлі Делла виглядала не так вже погано. Вушка б їй удвічі поменші, і можна було б провести з нею вечір, якщо не надто приглядатися.
 – Нічого таємничого тут немає, – заперечив я. – По телефону я сказав, що справа у мене особиста і конфіденційна, і все. Містер Вульф вважає, що для вас було б обтяжливо знову приїздити до нас у контору, тож, він прислав мене. Міс Берк вийшла, чи не так?
 – Так, вона відправилася з друзями подивитися шоу. "Хлопці і дівчата".
 – Прекрасно. Це хороше шоу. Справа у мене дійсно конфіденційна, міс Девлін. Ми справді самі?
 – Звісно, самі. Так в чому ж справа?
      Кінці не сходилися з кінцями у трьох місцях. По-перше, я мав передчуття, а мої передчуття часто справджувалися. По-друге, вона говорила надто гучно. По-третє, те, що вона так докладно відповіла на моє запитання про Керол Берк, навіть, назвавши шоу, виглядало відверто фальшивим.
 – Причина, по якій це так конфіденційно, – пояснив я, – полягає в тому, що ви маєте самі вирішити, як вам вчинити. Я сумніваюсь, щоб ви уявляли, наскільки мало довгі пересуди з іншими поможуть вам наважитися. Ви сказали, що ми самі, але я анітрохи не здивуюсь...
      Я скочив, підійшов до нещільно зачинених дверей, подумав, що це найбільш вірогідне місце, і ривком розчахнув їх. За мною почувся здавлений крик Делли Девлін. Переді мною, притулившись до полиць стінної шафи, заповненої коробками і різними дрібницями, стояла Керол Берк. Перший же погляд на неї дав мені відповідь на питання, на що схожі її очі, коли стається дещо таке, що по-справжньому хвилює її.
      Я відступив. Делла Девлін, яка тараторила, як сорока, опинилася поряд зі мною. Я стис її руку, доволі сильно, щоб причинити біль, і звернувся до Керол Берк, яка вибиралася з шафи:
 – Боже, невже я здаюся таким лопухом?  Мабуть, ваші косі погляди не настільки проникливі, як ви гадаєте...
     Делла заверещала:
 – Ідіть собі!  Забирайтеся геть!
     Керол зупинила її:
 – Дозволь йому лишитися, Делла, – її голос звучав спокійно і зневажливо. – Він всього-навсього задрипана дешева маріонетка, яка намагається стягти те, що погано лежить, для свого хазяїна. Я повернуся приблизно через годину.
     Керол зробила крок уперед. Делла, продовжуючи верещати, схопила її за руки, але Керол вирвалася і пройшла через одні з відкритих дверей. Із сусідньої кімнати пролунали звуки, затим вона з'явилася знову в капелюшку і жакеті, з сумочкою в руках, і пройшла до виходу. Зовнішні двері відчинились і потім грюкнули. Я підійшов до вікна, висунув голову назовні і через хвилину побачив, як Керол появилася на тротуарі і закрокувала в західному напрямку.
     Я повернувся до свого крісла і сів. Відкриті дверці стінної шафи виглядали незугарно, я встав, закрив їх і всівся знову.
 – Давайте викинемо з голови цю досадну сцену, – бадьоро запропонував я. – Затія з шафою в будь-якому разі була дурницею, вона могла б просто задихнутися там. Сідайте і розслабтеся, поки я спробую стягнути те, що погано лежить для свого хазяїна.
     Делла схопилася.
 – Мене не цікавить нічого з того, що ви можете сказати.
 – Тоді вам не слід було впускати мене. І, звісно, засовувати міс Берк у цю шафу. Давайте покінчимо з цією комедією. Я просто хочу зрозуміти, чи знаєте ви, як використати десять тисяч доларів.
      Вона вирячила очі.
 – Чи знаю я що?
 – Сідайте, і я розповім вам.
      Вона підійшла до крісла і сіла. Я пересунувся в зручнішу позицію – обличчям до неї.
 – Спочатку я хочу сказати вам пару речей про розслідування вбивств. При...
 – Я вже чула все, що тільки можна, про вбивство.
 – Я знаю, що ви чули, але ось ще дещо. Коли ви заплутані до вбивства, нікого не цікавить, як багато ви хочете слухати. Це єдине запитання, котре ніхто не поставить вам. Допоки справа Рекіла не буде розкрита і не будуть отримані відповіді на всі запитання, ви будете чути про нього до кінця ваших днів. Дивіться фактам в обличчя, міс Девлін.
      Вона промовчала. Тільки стисла руки.
 – Ще дещо про розслідування убивств. Когось убивають і поліція береться за роботу. Кожного, хто має хоч крупинку важливої інформації, допитують. Скажімо, вони розпитують п'ятдесят душ. Скільки їз цих п'ятидесяти відповідають цілком щиро?  Може, десять, може, четверо чи п'ятеро. Вони це знають, цього очікують, і ось чому, коли вони думають, що діло того варте, вони ставлять ті самі питання одній людині знову і знову, стараючись досягнути істини. Вони часто діють таким способом, майже завжди з людьми, які вигадують цілі історії про те, що вони зробили чи бачили, зі всіма подробицями. Звісно, ви не з їх числа. Ви не придумували історії з численними подробицями. Ви просто відповіли на просте запитання "ні" замість "так". Вони не змогли спіймати вас...
 – Що за питання?  Що ви хочете сказати?
 – Я саме збираюся. Я хочу...
 – Ви хочете сказати, що я збрехала?  Про що?
      Я покачав головою, не звинувачуючи її в брехні.
 – Заждіть, доки я не дійду до цього. Ви, звісно, зобразите велике здивування, якщо я просто заявлю, що Файфі Гоухін убила Артура Рекіла, підмінивши його капсулу в ресторані того вечора, і що ви бачили, як вона це проробила. Природно, вам доведеться, оскільки поліція запитувала вас, чи бачили ви, як хтось вчиняв ці дії, або їх частину, і ви відповіли "ні". Чи не так?
      Вона спохмурніла, задумавшись. Її руки все ще були стиснуті.
 – Але ви... ви ж не робили ніякої такої заяви.
 – Вірно. Я краще піду іншим шляхом. У Ніро Вульфа свій метод розслідування і свій спосіб отримання висновків. Він прийшов до висновку, що коли він пошле мене на зустріч з вами, попросить вас сказати поліції, що ви бачили, як Файфі Гоухін підмінила капсули, то це послужить інтересам істини і правосуддя. Отож, він послав мене, і я прошу вас. Можливо, вас це збентежить, але це не так і погано. Як я вже поясняв, це буде не перший раз, коли хтось раптом щось згадує. Ви можете сказати, що ви і міс Гоухін були подругами, і вам дуже не хотілося говорити про це, проте тепер ви збагнули, що маєте сказати правду. Ви можете, навіть, сказати, що я прийшов сюди і переконав вас заговорити, але вам, звісно, не треба споминати про десять тисяч доларів. Затим...
 – Що за десять тисяч доларів?
 – Я ж розповідаю вам. Містер Вульф також дійшов до висновку, що було б нерозумно очікувати, що ви зазнаєте таке випробування без будь-якої компенсації. Він зробив пропозицію містеру і місіс Рекіл, і вони погодилися виділити деяку суму грошей. Десять тисяч із них дістануться вам в якості оцінки вашого вкладу в здійснення правосуддя. Вони будуть передані вам готівкою впродовж двох діб після того, коли ви виконаєте свою частину умови, – і нам треба буде лише обговорити, що саме ви скажете поліції. Говорячи від імені Вульфа, я гарантую вам оплату впродовж двох діб, або, якщо хочете, ви можете самі проїхати зі мною до нього, і він гарантує вам це особисто. Не питайте мене, як він прийшов до висновку, що винна саме Файфі Гоухін і що ви це бачили, бо я не знаю. В кожному разі, якщо він має рацію, а він зазвичай виявляється правий, вона лише отримає по заслугах. Ви ж знаєте, що це правда.                                                                                                                                    
     Я зупинився. Вона сиділа нерухомо, пильно дивлячись на мене. Світла було мало, і я не міг нічого роздивитися в її очах, але вони виглядали абсолютно порожніми. Секунди складалися в хвилини, і я почав думати, що загнав Деллу в транс, і вирішив пошарпати її.
 – Я вам все роз'яснив?
 – Так, – пробурмотіла вона, – ви все роз'яснили.
     Зненацька по всьому її тілу пробігли дрижаки, голова знесилено схилилася, лікті сперлися на коліна, а долоні закрили обличчя. Дрож припинилася, і вона завмерла в такому положенні. Це тривало так довго, що я вирішив, доведеться ще раз посмикати її, але не встиг я нічого зробити, як вона випрямилась і вимогливо запитала:
 – Що дало вам право думати, що я здатна на таке?
 – Я не думаю. Думає містер Вульф. Я просто задрипана дешева маріонетка.
 – Вам краще піти. Будьте ласкаві, ідіть собі!
      Я встав, але не знав, на що зважитися. Мені здавалося, що все мало пройти, як по маслу, як і говорилося в даних мені інструкціях, та тепер я не був у цьому певен. Чи мав я намагатися вичавити з неї "так" чи "ні", чи лишити все у підвішеному стані?  Я не міг лишитися там назавжди, намагаючись зважитися на щось, поки вона буде глядіти на мене, тож, я сказав їй:
 – Я думаю, що це хороша пропозиція. Наш телефон є в телефонному довіднику.
      Вона нічого не промовила мені у спину, поки я йшов до виходу. Я сам випустив себе, спустився на три поверхи, дійшов до Лексінгтон-авеню, знайшов телефонну будку в аптеці і набрав прекрасно відомий мені номер. Майже відразу ж у мене в вухах пролунав голос Вульфа.
 – Все гаразд, – доповів я, – я в телефонній будці. Щойно покинув її.
 – В якому настрої?
 – Достеменно не знаю. Вона сховала Керол Берк у стінній шафі. Після того, як я навів лад, і ми лишилися наодинці, я діяв по сценарію, і це справило на неї враження. Я все так добре роз'яснив, що вона, навіть, не поставила жодного запитання. Світло було не надто яскравим, але наскільки я можу судити, перспектива заробити десять кусків не була абсолютно неприйнятною для неї, так само, як і думка про те, щоб вирити яму міс Гоухін. Вона прийшла у повне збентеження і розплакалась. Веліла мені вийти, і я подумав, що розумніше буде підкоритися. Коли я виходив, вона була в ступорі.
 – Що вона збирається робити?
 – Тільки не цитуйте мене. Я сказав їй, що нам треба обговорити, які показання вона дасть поліції, таким чином, вона дасть знати. якщо зважиться грати в нашу гру. Ви хочете почути, як я оцінюю шанси?
 – Авжеж.
 – Гаразд. На те, що вона все викладе поліції, – єдиний варіант, що все зіпсує, – сорок до одного, що ні. Це не в її образі думок. На те, що вона зважиться грати з нами, – двадцять до одного, що ні. Вона не настільки крута. На те, що вона просто лишить все, як є, і буде тримати язика на прив'язі, – п'ятнадцять до одного, що ні. Із загальних міркувань. На те, що вона розповість міс Гоухін, – десять до одного, що ні. Вона її надто ненавидить. На те, що вона розповість Керол Берк, – два до одного, що ні, але я копав не надто глибоко. На те, що вона розповість містеру Ікс., – рівні ставки, і не важливо, хто тут комуніст, а хто ні. Це покаже йому, яке у неї велике і прекрасне серце, наскільки вона благородна. Це цілком вірогідно. Таке відбувалося не раз. Сол там?
 – Так. Я ніколи не витрачаю нічиїх грошей, навіть, своїх власних, при таких слабких шансах.
 – Особливо, наших власних. А в даному випадку ви підставляєте мою шию. Вам незнайоме почуття страху, коли справа стосується моєї шиї. Ми будемо продовжувати?  
 – А хіба є альтернатива?
 – Жодної. Сол вже зібрав своїх людей?
 – Звісно.
 – Звеліть йому, щоб він виходив і зустрівся зі мною на північно-східному розі перехрестя Шістдесят дев'ятої вулиці і П'ятої авеню. Вона, мабуть, телефонує Хітсу просто зараз.
 – Дуже добре. Потім повернешся додому?
     Я відповів, що повернусь, і вибрався з духовки. Ніщо не здавалося мені більш привабливим тієї миті, ніж величезний бокал кока-коли з лимоном і з льодинками, пестячими мої пересохлі вуста, втім, подумавши, що Делла вже могла йому додзвонитися, я пройшов повз стойку з напоями з гордо задертим носом і вибрався в пекло. 
      Таксі довезло мене до рогу Шістдесят дев'ятої вулиці і П'ятої авеню за шість хвилин. На моєму годиннику було 9. 42.
       Я пройшов на східну частину Шістдесят дев'ятої вулиці і зупинився на другому боці від увінчаного куполу входу в багатоквартирний будинок, одним із мешканців якого був Генрі Джеймсон Хітс. Я не мав потреби роздивлятися, оскільки Сол Пензер вдень вже побував тут, провів рекогносціровку і помітив місця для спостерігачів. Це вартувало зусиль, але було вельми бажаним, позаяк планувалось доволі складне стеження у три зміни, по три людини в кожній, причому Сол Пензер очолював одну трійку, Фред Даркін другу, а Оррі Кетер третю. Коштувало це задоволення п'ятнадцять зелених за годину, цебто, цілком солідно, зважаючи, що Вульф рахував шанси на успіх рівними одному з двадцяти. Не помітивши нікого, окрім швейцара в формі, я повернувся до рогу.
       Підкотило таксі, і з нього вийшли троє. Двоє з них для мене були просто людьми, чиї імена я знав і чиї дані мені були добре відомі, але третім був Сол Пензер, той самий хлопець, котрого мені хотілося б мати поблизу, коли я буду висіти на краю прірви і на мене буде пікірувати чорний орел. Сутулі плечі і величезний, на все обличчя, ніс роблять його з виду разів у п'ять менш сильним і стійким, і разів у десять менш здогадливим, ніж у дійсності. Я потис йому руку, бо не бачив його близько тижня, і кивнув решті.
 – Нам треба щось обговорити? – запитав я.
 – Не думаю. Містер Вульф мені все пояснив.
 – Прекрасно, приступайте. Ви знаєте, що хлопці із кримінального також можуть слідкувати за ним?
 – Звичайно. Ми постараємося не спіткнутися об них.
 – Ви мусите знати, що справа ця довга, і крім нього, ставити нам ні на кого. Чим швидше ви його упустите, тим швидше розійдемося по домах.
 – Нам його упустити – раз плюнути.
 – Молодець. Ось дякуючи таким, як ти, скоро статуї приватних детективів установлять в Центральному парку. Побачимося в ложі для свідків.
      Я покинув їх. Моєю головною і насущною метою був височенний бокал з кока-колою і лимоном на Медісон-авеню, але я мужньо змусив себе протупати цілий квартал до Семидесятої вулиці. Шістдесят дев'ята тепер належала Солу і його команді.

                           ГЛАВА   6

      Наступного ранку, у п'ятницю, об одинадцятій годині я сидів у кабінеті, прислухаючись до клацання ліфта, котрий віз Вульфа донизу з оранжереї. Делла Девлін затаїлася і не подавала ознак, що, втім, грало нам тільки на користь. Те, чого ми чекали, ми і одержали, принаймні, першу порцію. О сорок другій хвилині ночі подзвонив Сол: Хітс помічений на Шістдесят дев'ятій вулиці, прибув на таксі, один. За ніч більше нічого не сталося. О 6.20 ранку Сол подзвонив і повідомив, що Фред Даркін і двоє його людей заступили на зміну і пройшли інструктаж просто на місці. О 10.23 подзвонив Фред: Хітс вийшов зі свого дому, сів у таксі, доїхав до дому 719 на Східній П'ятдесят першій вулиці і зайшов до нього. Це був той самий сірий цегляний дім, котрий я навідав напередодні. За словами Фреда, ніяких ознак офіційного спостереження вони не помітили. Вони перегрупувалися і чекали.
       Я на радощах сповістив Фреда, що він мій найулюбленіший ірландець і лишиться таким навіки, якщо не упустить нашу жертву, а потім зателефонував Вульфу у теплицю і поінформував про свіжі новини.
      Вульф зайшов, сів за стіл, проглянув вранішню пошту, підписав пару чеків, продиктував листа комусь у Вісконсин з проханням поставити нам ковбасу і схилився над кросвордом із лондонської "Таймс". Я діяв за заведеним розпорядком, акуратно і не кваплячись, цілком чітко демонструючи, що можу бути таким же незворушним, як і він, незалежно від напруженої і нервової ситуації. Я щойно розпечатав конверт, коли продзеленчав дзвінок. Я проскакав до передпокою, кинув погляд через напівпрозору скляну панель, круто розвернувся, повернувся до кабінету і оголосив:
 – Думаю, що з букмекерством я зав'язав. Я ставив сорок проти одного, що вона не пробалакається. Там Венгерт і Кремер. Ми можемо вислизнути через задній хід і спробувати дременути до Мексики.
      Спершу ніж поглянути на мене, він старанно дописав слово:
 – Ти фіглярничаєш?
 – Ні, сер. Це вони.
 – Насправді? – його брови злегка піднялися. – Приведи їх сюди.
      Я дійшов до дверей, повернув ручку і розчахнув двері навстіж.
 – Привіт, привіт, – завуркотів я. – Містер Вульф щойно хвилину тому сказав, що мріє побачитися з містером Кремером і містером Венгертом, а ви вже тут.
      Моєї веселості вистачило ненадовго: після першого ж привіту вони ввалилися до передпокою, а до того часу, як я завершив свою тираду, вони вже переступили поріг кабінета. Зачинивши двері, я поспішив за ними. Зайшовши до кабінету, я був збентежений тим, що Венгерт і Вульф потисли один одному руки, але потім я згадав, що окружний прокурор завжди обмінюється рукостисканнями з захисником перед початком процесу, щоб продемонструвати власну неупередженість.
      Кремер зазвичай всідався в червоне шкіряне крісло біля краю вульфовського стола, та цього разу він поступився почесним місцем Венгерту, і я підсунув йому одне з жовтих крісел.
 – Минулого разу я передавав вам з Гудвіном вітання, – сказав Венгерт. – Я маю надію, він не забув.
      Вульф схилив голову.
 – Не забув. Дякую.
 – Тоді я не думав, що побачу вас так скоро.
 – Так само, як і я.
 – Еге ж, я думаю, що так. – Венгерт поклав ногу на ногу і відкинувся назад. – Гудвін говорив, що ви взялися за роботу для містера і місіс Бенджамін Рекіл.
 – Справді, – недбало озвався Вульф. – Я підрядився розслідувати смерть їхнього племінника. За їхніми словами, він працював на ФБР. Було б нерозумно перейти вам дорогу, тому я й послав містера Гудвіна побачитися з вами.
 – Досить верзти дурниці. Ви послали його, щоб отримати потрібні вам відомості.
      Фульф знизав плечима.
 – Я схиляюсь перед таким всевіданням. Мої мотиви часто неясні мені самому, а ви все про них знаєте. Ваша перевага. Якщо він мав таке доручення, то він з ним не впорався. Ви йому нічого не сказали.
 – Авжеж. Наші досьє служать нам, а не приватним детективам. Я прийшов сюди, щоб сказати: так, ми пов'язані з цією справою, але це не для преси. Якщо ви не хотіли перейти нам дорогу, то звісно, оступилися. Але офіційно цією справою займається відділ по розслідуванню убивств кримінальної поліції Манхеттена, таким чином, я тут просто слухаю, – він кивнув Кремеру. – Нумо, інспекторе.
      Кремер через силу стримувався. Стримуватися – було для нього хронічною проблемою, проявлялось це по-різному, переважно в тому, що його м'ясисте червоне обличчя поступово багряніло все більше і більше, причім, фарба повільно сповзала донизу по міцній мускулистій шиї. Дивлячись на Вульфа, він випалив:
 – Свята правда, я здивований!  Не так Гудвіном, як вами!  Підмовляння до неправдивого свідчення. Спроба підкупу свідка з метою надання фальшивих показань. Я знаю, що ви часто йдете на великий ризик, але, святі догідники, у даному випадку ви, навіть, не ризикували, а просто підставили шию.
      Вульф насупився.
 – Ви говорите, що містер Гудвін і я змусили когось дати неправдиві показання?
 – Ви намагалися!
 – Боже милостивий, це серйозне звинувачення. Мабуть, у вас є ордери. Вручіть їх, будь ласка.
 – Розкажіть йому все, інспекторе, – порадив Венгерт.
      Голова Кремера смикнулася в мою сторону:
 – Ти був учора ввечері в квартирі Делли Девлін на П'ятдесят першій вулиці?
 – Сьогодні спекотніше, ніж учора, – констатував я.
 – Я, здається, поставив тобі запитання! – гаркнув Кремер.
 – Це хлоп'яцтво, – зауважив Вульф. – Ви не гірше нас знаєте, як прописує закон поводитися з підозрюваними.
 – Розкажіть йому, інспекторе, – повторив Венгерт.
      Кремер кинув на Вульфа недобрий погляд.
 – Ага, ви будь-який закон вивернете на свою користь. Гаразд. Вчора ви відправили Гудвіна до Делли Девлін. Він запропонував їй від вашого імені десять тисяч доларів за те, щоб вона засвідчила, ніби бачила, як Файфі Гоухін взяла зі стола коробочку, підмінила одну капсулу і поклала коробочку на своє місце. Гудвін сказав, що гроші їй передадуть містер і місіс Рекіл відразу після того, як вона дасть неправдиві показання. Мені не слід було звинувачувати Гудвіна в підмовлянні до неправдивих показань. Я мав вжити термін "спроба підмовляння". Тепер можна поставити Гудвіну кілька запитань?
 – Я сам хочу поставити йому запитання. – Погляд Вульфа перемістився на мене. – Арчі. Чи правда те, що сказав містер Кремер?
 – Ні, сер.
 – Тоді не відповідай йому. Поліцейський не може допитувати громадянина з приводу справи, у викладенні якої допустив неточність. – Він повернувся до Кремера. – Це може тягтися цілу вічність. Чому б не вирішити питання відразу – остаточно і безповоротно? – Він кивнув мені. – Арчі, подзвони міс Девлін і запроси зараз приїхати до нас.
      Я почав, не гаючись, накручувати диск телефона.
 – Перестаньте, Гудвін, – випалив Венгерт. 
      Я, навіть, вухом не повів. Тоді Кремер без зайвих розмов у два стрибки пересік кімнату і хлопнув по ричажку. Я здивовано поглянув на нього, а Кремер обпік мене злим поглядом. Я поклав слухавку на місце, і лише тоді Кремер повернувся і сів у жовте крісло.
 – Тоді нам доведеться говорити по-другому, – промовив Вульф. – Ваша позиція не витримує жодної критики. Ви намагаєтеся налякати нас за деяку пропозицію, нібито зроблену містером Гудвіном від мого імені міс Девлін; я вважаю, що треба спочатку установити, що саме було сказано, а зробити це можна лише одним способом – зібрати їх обох тут. Тим не менше, ви не тільки не привели її з собою, але і всяко перешкоджаєте тому, щоб я покликав її сюди. Цілком очевидно, що ви проти того, аби міс Девлін дізналася, що діється. Це, розуміється, зовсім сміхотворно, але я утримаюсь від висновків. Важко повірити, що нью-йоркська поліція може вступити в змову з ФБР, щоб підставити громадянина, навіть, такого, як я.
      Кремер знову побагрянів.
      Венгерт прокашлявся.
 – Послухайте, Вульф, – сказав він примирливим тоном, – ми прийшли, щоб досягти згоди.
 – Дуже добре. Так чому б вам не почати?
 – Я і намагаюсь. Справа в тому, що на карту поставлені інтереси американського народу і американського уряду. Я знаю, що коли є потреба, ви з Гудвіном умієте тримати язика за зубами. Так ось, зараз я говорю не для протоколу. Це зрозуміло?
 – Так, сер.
 – А вам, Гудвін?
 – Так точно. 
 – Сподіваюсь, ви мене не підведете. Артур Рекіл сказав своїй тітці, що працює на ФБР. Це брехня. Або він перебував у компартії, або просто вішав локшину на вуха – я поки що сам не певен, до якого варіанту схилитися. Ми не знаємо, чи сказав він ще комусь, опріч своєї тітки, але ми намагаємося це з'ясувати разом з поліцією. Цілком можливо, що він необережно прохопився про роботу в ФБР якому-небудь комуністу, за що і поплатився життям. Ми не виключаємо і інші причини, навіть, особистого характеру, але перш за все розслідуємо комуністичний слід. Тепер, сподіваюсь, вам ясно, чому ми зайнялися цією справою. Вона торкається інтересів усієї нації. Ви це розумієте?
 – Я збагнув це ще позавчора, – пробурчав Вульф, – коли послав до вас містера Гудвіна.
 – Гаразд, – поспіхом проговорив Венгерт, котрому явно не хотілося сваритися з Вульфом. – Однак, тепер мова йде про вас. Я прекрасно розумію, що для вас головне – викрити вбивцю і одержати гонорар. Проте, нам відомо, що вчора ви підіслали до міс Девлін Гудвіна з пропозицією заплатити їй, якщо вона дасть неправдиві показання проти міс Гоухін. Ми також розуміємо, що без серйозної причини ви на подібний вчинок не зважитеся. Ви надто добре віддаєте собі звіт за всіма діями. Ви самі говорите, що поважаєте інтереси суспільства. В такому випадку, ви можете нам довіритися – адже і я, і інспектор служимо саме суспільним інтересам, захищаємо їх. Ми гарантуємо вам повну конфіденційність. Кого ви підозрюєте і чого хотіли досягнути з допомогою спроби підкупу міс Девлін?
      Вульф співчутливо оглядав його з-під примружених повік.
 – Ви ж не повний дурень, містере Венгерт. – Його погляд трохи перемістився. – І ви теж, містере Кремер.
 – І на тому спасибі, – буркнув Кремер.
 – Так, зважаючи, скільки довкола нас ідіотів. Тим не менше, ваш прихід сюди і незграбна спроба тиснути на мене – все це, м'яко кажучи, нерозумно. Пояснити?
 – Якщо це вас не надто обтяжить.
 – Постараюсь бути по можливості коротким. Давайте на хвильку припустімо наступне: хай я і справді отримав у містера і місіс Рекіл дозвіл на таку сумнівну аферу; хай я послав містера Гудвіна до міс Девлін; хай він сказав їй, що я прийшов до висновку, що Артура Рекіла убила міс Гоухін, а вона, міс Девлін, бачила, як убивиця підмінила капсулу. Припустімо також, що я запропонував їй сповістити про скоєне поліцію, а в компенсацію пообіцяв деяку суму, віддати яку погодилися містер і місіс Рекіл.
      Вульф підняв руку догори долонею.
 – Якщо, навіть, я так і зробив, це ніяк не можна назвати ні підмовлянням до фальшивих показань, ні навіть, спробою підмовлянь до фальшивих показань, оскільки ніхто не доведе, що ці показання були б фальшивими; більше того, в такому випадку міс Гоухін могла б подати на мене позов за наклеп. Мені довелося піти на ризик, а справдиться він чи ні – покаже час. У тому випадку, якби з'ясувалося, що я не тільки не вчинив протиправних дій, а навпаки – сприяв торжеству правосуддя, всі мої дії були б повністю виправдані. Сподіваюсь, що так і станеться. Навіть, певен.
 – Отже, ви можете...
 – Будь ласка, не перебивайте. Тепер припустімо, що, скоївши все те, про що я вам зараз розповів, я розкрию вам і всі свої розрахунки, і гіпотези. Одне з двох: або ви спробуєте мене відсторонити від цієї справи, або будете мені допомагати. В першому випадку, ви виявилися б повними ослами, а в другому – втім, такий наслідок і припустити немислимо. В будь-якому разі ви не можете собі дозволити, навіть, бути в курсі пропозиції підкупити свідка у справі про вбивство, незалежно від того, правдиві чи фальшиві показання від нього вимагаються. Ваше становище це забороняє. Я приватна особа і можу це собі дозволити; ви – ні. А якщо так, то якого біса ви сюди заявилися?  Якщо мені судилося зазнати поразки, зганьбитися і зазнати покарання, то так тому і бути. Але пощо ви до мене прийшли, якщо виходу немає?
     Вульф перевернув долоню.
 – На щастя для вас, це пусті розмови. Я просто роздумував уголос. Зводив припущення. Тепер, якщо повернутися до дійсності, я готовий, панове, надати вам потрібні відомості... Розуміється, містер Гудвін зробить так само. Отже?
      Вони перезирнулися. Кремер хмикнув. Венгерт почухав вухо і подивився на мене, а я з найпростодушнішим і найневиннішим виглядом уставився на нього. Мабуть, Венгерту це прийшлося не до вподоби, і він звернувся до Вульфа.
 – Ви розкрили карти, звелівши Гудвіну подзвонити міс Девлін, – сказав він. – Я мав це передбачити. Тут ви дали маху.
      У цю мить задзеленчав телефон, я розвернувся і взяв слухавку.
 – Контора Ніро Вульфа. Біля телефона Арчі Гудвін.
 – Це Раттнер.
 – О, привіт. Говори тихіше, у мене ніжні вушка.
 – Даркін відправив мене дзвонити, поки сам пасе об'єкта. Об'єкт вийшов із дому номер сімсот дев'ятнадцять по Східній П'ятдесят п'ятій вулиці о сьомій сорок одна. З ним нікого не було. Він дійшов до Лексингтон -авеню, звернув за ріг і зайшов до аптеки, звідки зараз дзвонить по телефону. Я перебуваю в ресторанчику по другий бік вулиці. Які вказівки?
 – Ніяких, дякую. Привіт дружині, дітям, тітці Агаті.
 – Зрозумів.
      Я поклав слухавку і розвернувся лицем до гостей, проте, вечірка, схоже, завершувалася. Вони вже стояли, а Венгерт, навіть, рушив до дверей. Кремер же говорив:
 – ... я сам вирішу, що тут говорилося не для протоколу. Зарубайте собі на носі.
     Він повернувся і послідував за Венгертом до передпокою. Я вирішив, що не стану вискакувати, як очманілий, оскільки двоє дорослих чоловіків цілком можуть самотужки повернути ручку і відкрити двері, але підійшов ближче, щоб постежити за їхнім відходом. 
     Зачинивши за охоронцями інтересів суспільства двері, я повернувся до кабінету і звернувся до Вульфа:
 – Вдало спрацьовано. Але що б сталося, якби вони дозволили мені зателефонувати їй?
     Вульф скорчив гримасу.
 – Пф!  Якби вони її розкололи, то не прийшли б до мене. Вони послали б за тобою, можливо, з ордером на арешт. Це найвірогідніше.
 – Вони могли б у будь-якому випадку дозволити мені набрати її номер.
 – Навряд чи , адже тоді з'ясувалося б, хто їх навів. А якби вона і справді виїхала до нас, я зміг би видворити їх геть до її приїзду.
    Я поставив жовте крісло на місце. 
 – Все рівно, я радий, що вони не розкусили ваш блеф. Дзвонив Раттнер з повідомленням від Фреда. Хітс був у міс Девлін одну годину і чотири хвилини. Він покинув її об одинадцятій годині сорок одну хвилину, і говорив з кимось по телефону в аптеці, поки Раттнер дзвонив мені.
 – Прийнятно.
     Вульф взяв олівець і з легким зітханням схилився над кросвордом.

                                   ГЛАВА  7

     Заведено вважати, що найдовший день у році – це двадцять перше червня, однак, цього разу найдовшим виявилося третє серпня. Воно тяглося і тяглося до безкінечності – мені здалося, що після відходу Кремера і Венгерта минуло кілька тижнів. Справа в тому, що допомогти нам міг тільки один поворот подій, в той час, як завадити могло все, що завгодно. Наприклад, Хітса могли упустити. Або ж він уладнав свої оборудки по телефону. Або сам Вульф помилився у своїх висновках – таке з ним траплялося в одному випадку з двадцяти. Або Хітс міг призначити зустріч в такому місці, де до нього не доберешся. Чи який-небудь шпік, або ФБРовець в останню хвилину міг усе зіпсувати. Або, або, або...
     Вульф накинув усім по п'ятірці за годину. На той випадок, якщо надійде сигнал, мені не можна було гаяти ні секунди, тож, Херб Аронсон очікував мене у своєму таксі біля заправочної станції на розі Одинадцятої-авеню; таксі, розуміється, оплачував Вульф. Крім того, він приходив до нас обідати, а о сьомій вечора ще й повечеряв.
     Щоразу, коли дзеленчав телефон, я хапав слухавку, сам не знаючи, хочу я того чи ні. Певна річ, могла вже заваритися каша, але, з іншого боку, я боявся почути, що його упустили. Щоб успішно стежити за кимось у Нью Йорку, якщо цей хтось до того ж намагається лишитися непізнаним, вимагається не лише особливе мистецтво, але й чимале везіння. В лиці Сола, Фреда і Оррі ми оплачували мистецтво, але ось везіння, на жаль, не купиш.
      Втім, поки що нам, все-таки, везло. Раттнер від імені Фреда телефонував ще двічі, а о другій годині його змінив Оррі. Першого разу Раттнер сповістив, що Хітс, заглянувши в магазин оптичного приладдя і в книжну лавку, зайшов до ресторанчика на Сорок п'ятій вулиці, де зараз обідає в товаристві двох незнайомих мені по опису чоловіків, а другого – сказав, де його може знайти Оррі. Ознак поліцейського стеження, як раніше, не спостерігалося. Вдень і ближче до вечора Оррі дзвонив кілька разів. Хітс зі супутниками відбув з ресторанчика о 2. 52, вони взяли таксі і доїхали до багатоквартирного будинку на Шістдесят дев'ятій вулиці, де жив Хітс. Піднялися нагору. О 5. 35 обидва незнайомці вийшли на вулицю і віддалилися пішки. О 7. 03 ввечері Хітс спустився, взяв таксі, поїхав до ресторану "Чезар", зустрівся і повечеряв там з Деллою Девлін. О 9. 14 вони покинули ресторан і поїхали на таксі на П'ятдесят першу вулицю, зайшли до сірого цегляного будинку, де й лишалися досі. О десятій вечора Оррі змінив Сол і продовжував вести спостереження на розі П'ятдесят першої вулиці і Лексінгтон-авеню.
     До того часу я вже не знаходив собі місця, а Вульф ліз геть зі шкіри, стараючись прикинутися безтурботним. Від половини десятої до половини одинадцятої він чотири рази мандрував до книжних полиць (особистий рекорд!), марно намагаючись підібрати потрібну книгу.
 – Невже нервуєте? – не витримав, зрештою, я.
 – Ясна річ, – відповів Вульф, як ні в чому не бувало. – А ти?
 – Я так само.
     Цей діалог мав місце близько одинадцятої. Майже відразу задзеленчав телефон. Я схопив слухавку. Дзвонив Білл Дойл. Він важко дихав.
 – Зажди, віддихаюсь трохи, – попросив він. Потім сказав: – Вийшовши звідти, він щось запідозрив і почав петляти, як заєць. Ми підставили йому Ела і дозволили втратити його – сам знаєш, як Сол влаштовує такі фокуси, – але все одно ми мало його не упустили. Він протупав пішки до перехрестя Вісімдесят шостої вулиці з П'ятою-авеню і увійшов до парку. Зупинився біля лавки, на котрій сиділа жінка з коллі на повідку, і почав розмову. Сол говорить, що тобі треба приїхати.
 – Згоден. Опиши жінку.
 – Не можу. Я старався триматися подалі і не розглянув її.
 – Де зараз Сол?
 – На траві за кущем.
 – А ти де?
 – В аптеці. Ріг Вісімдесят шостої вулиці і Медісон-авеню.
 – Чекай мене перед входом у парк з Вісімдесят шостої вулиці. Я виїжджаю.
      Я розвернувся і сказав Вульфу:
 – У Центральному парку. Розмовляє з жінкою і собакою. До скорої.
 – Ти озброєний?
 – Ще б пак, – відповів я вже від дверей.
 – Втрачати їм нічого.
 – Мені також.
      Я вискочив назовні, збіг по сходах і помчав до таксі, в якому чекав Херб. Угледівши мене, він вимкнув радіо і запустив мотор.
 – Ріг Вісімдесят шостої і П'ятої, – видихнув я, заскочивши на сидіння.
      Ми поїхали догори по Одинадцятій-авеню, позаяк, дебільні світлофори, понастромлені на Десятій-авеню буквально на кожному кроці, не дозволяють, навіть, як слід розігнатися. А ось на Одинадцятій, якщо не прогавиш, можна покривати за один кидок аж дванадцять, а то й більше кварталів – ми ж, самі розумієте, не вагалися. На П'ятдесят шостій вулиці ми звернули на схід, протяглися до перехрестя і завернули вліво, на П'яту-авеню. Там я вже не витримав і наказав Хербу, щоб він змінив швидкість слимака хоча б на черепашу, на що Херб відповів, щоб я вивалився назовні і йшов пішки. Коли ми, нарешті, добралися до Вісімдесят шостої вулиці, я вискочив на тротуар, не дожидаючись, коли машина зупиниться, і стрімголов кинувся до входу в парк. 
     Білл Дойл очікував мене там. Блідий, з витягнутою фізіономією, виснажений – все від того, що надто захоплювався казками і сліпо вірив всяким пройдисвітам, котрі передрікали, що цього разу точно, ну абсолютно точно переможе Скунс, а не Роджер Грейв.
 – Які новини? – поцікавився я.
 – Ніяких. Чекаю ось.
 – Можеш вказати мені кущ Сола, не викликавши підозри у пса?
 – Так, якщо Сол ще там. Це не дуже близько.
 – Не доходячи ярдів сто, зверни на газон. Вони не повинні нас почути. Рушаймо.
      Я закрокував услід за Біллом по асфальтованій доріжці. На початку доріжка вела вгору і одночасно загиналася на правий бік. Під одним із ліхтарів дві молоді пари зупинились, щоб у спорі з'ясувати, хто з них більш закоханий, і нам довелося зробити гак, щоб обійти їх. Доріжка вирівнялась і далі йшла в оточенні крислатих дерев. Ми проминули ще один ліхтар. Зустріли дідуся, який так жваво розмахував тростиною, що мало не зачепив мене по вусі. Доріжка завернула вліво, вивела нас на відкритий простір, затим занурилася в чагарник, коли посеред неї замаячила розвилка, Дойл зупинився.
 – Звідси до них футів двісті, – прошепотів він, вказуючи вліво. – Принаймні, там я їх покинув. А Сол он там.
 – О'кей, я піду першим. Підштовхуй мене в потрібному напрямку.
     Я ступив на траву і обережно рушив уперед, пригинаючись перед низько навислим гіллям. Невдовзі Дойл потягнув мене за рукав і, коли я обернувся, вказав уліво.
 – Ото в тих кущах, – прошепотів він. – Він був під найвищим поміж них, але зараз я його не бачу.
     На зір я не скаржуся, але цілу хвилину не міг нічого розрізнити, хоча очі вже давно звикли до темряви. Лише хвилину по тому мені вдалося розгледіти обриси горбика під кущем, на який вказав Дойл. По моїй спині пробіг холодок. Раз Сол ще тут, отже і Хітс, і жінка з коллі також мають бути на місці. Розуміється, мені їх не було видно з-поза кущів. Я почав обмірковувати план подальших дій. Мене підмивало застати їх разом, поки вони не розбіглися на сторони, але якщо Сол був настільки близький від них, що міг чути їх розмову, псувати його гру мені теж не хотілося. Понад усе мене манив задум підкрастися і залягти поряд біля Сола, але я остерігався, що мене можуть почути – якщо не люди, то пес. Ламаючи над цим голову, я почув за спиною кроки, але обертатися не став, думаючи, що це який-небудь припізнілий перехожий. Я зрозумів свою помилку, коли кроки раптом стихли, а незнайомий голос запитав:
 – Тигрів видивляєтеся?
     Я різко розвернувся. Фараон!  Принесла нечиста. Тільки їх мені не вистачало.
 – Доброго вечора, – чемно привітався я. – Ось, подихати вийшов.
 – А що, на алеї повітря гірше? – з'єхидничав він.
     Простий патрульний, але пильний, як зграя сторожових псів. Він ступив уперед і пильно вдивився в темінь, вбік кущів, за котрими заліг Сол. Зненацька фараон видав здивований вигук і рішуче рушив до кущів. Мабуть, він також не скаржився на зір. Часу на прийняття рішення не лишалося. Я швидко зашепотів на вухо Дойлу:
 – Хапай його кашкет і біжи, ніби за тобою чорти гоняться!
     Дойл покорився. З того часу я його боржник, адже він не завагався, навіть, на тисячну долю секунди. В чотири стрибки він підскочив до поліцейського, хвацько змахнув кашкета і дав драпака, плигаючи, як втративший глузд кенгуру. Я лишився стояти, як вкопаний. Фараон вчинив, як від нього і очікувалося. Замість того, щоб махнути рукою на бешкетника і продовжити полювання на передбачуваного зловмисника (чи хоча б згребти мене), він спрямувався за Дойлом, волаючи на все горло, аби той зупинився. Дойл, який вже вискочив на алею і нісся по ній, як очманілий, був поки що попереду, але фараон насідав йому на п'яти. Скоро вони зникли з очей.
     Скоєна ними плутанина в корені змінила обстановку. Я швидко обігнув кущі і, не ховаючись, закрокував до парочки, яка, як і раніше, сиділа на лавці. Не звертаючи уваги на коллі, яка сумирно лежала біля їх ніг, я підійшов до них упритул. При моєму наближенні пес підскочив і попереджуюче загарчав. Моя рука пірнула до кишені.
 – Скажіть собаці, що я свій, – запропонував я. – Шкода було б пристрелити такого красеня.
 – А з якої статі... – почав було Хітс, і осікся. Потім звівся на весь зріст.
 – Так, це я, – сказав я. – Представляю тут Ніро Вульфа. Кричати і звати на поміч не раджу – нас тут двоє. Виходь, Сол. Слідкуй за псом – він може не чекати наказу.
     З боку кущів почулось шарудіння, а наступної миті показався Сол. Він підійшов до нас, і я запитав:
 – Ти чув, про що вони говорили?
 – Головним чином, так. Більшу частину я розслухав.
 – Цікаво?
 – Дуже.
 – Це незаконно! – оголосив Хітс. Він вийшов з себе від обурення чи чогось іншого. – Це порушення особистої свободи...
 – Маячня. Прибережіть це для суду. Біля входу нас чекає таксі. Четверо людей прекрасно розмістяться в ньому разом з собакою. Містер Вульф чекає вас. Ходімо.
 – Ви озброєні, – зазначив Хітс. – Це напад з застосуванням вогнепальної зброї.
 – Я йду додому, – заявила жінка, яка вперше подала голос. – Я подзвоню містеру Вульфу, або попрошу чоловіка подзвонити йому, – тоді й побачимо, як бути далі. Я вигулювала собаку, а цей пан підійшов до мене і зав'язав розмову. Обурливо!  Як ви посміли погрожувати моїй собаці!  
      Вона встала, і коллі зразу ж насторожилась.
 – Що ж, – промовив я. – Я не заперечую. Ступайте додому, а ми з Солом звернемося до поліції і ФБР, і чесно розповімо про все, що я бачив, а Сол чув. І не думайте, що вам вдасться виправдатися. У нас такі репутації, що нам вірять на слово. 
      Вони переглянулись. Потім дружно, як по команді, подивилися на мене.
 – Ми поїдемо до містера Вульфа, – пробурмотіла жінка.
      Хітс оглядівся по боках, неначе сподіваючись, що хтось нагодиться на виручку, потім, знехотя, кивнув.
 – Дуже розумно з вашого боку, – похвалив я. – Рушай уперед, Сол. До виходу на Вісімдесят шосту вулицю.
      
                                ГЛАВА  8

     Коллі ми лишили на піклування Херба в таксі, напроти дому Вульфа. Ще ніколи собака не переступала поріг нашої оселі, і я не збирався порушувати це правило заради пса, який не почував до мене симпатії. Херб, за моєю порадою, підняв у машині перегородку.
     Я відчинив двері своїм ключем, впустив усю компанію, завів парочку до вітальні, де лишив Сола приглядати за ними, а сам пройшов через суміжні двері до кабінету.
 – Все гаразд, – сказав я Вульфу. – Вони тут. Тепер ваша черга.
     Вульф сидів за своїм столом, відклав убік чергову книгу і запитав:
 – Місіс Рекіл?
 – Так. Вони сиділи на лавці, поряд лежав пес, а Сол притаївся за кущами і щось почув – не знаю, що саме. Я запропонував їм на вибір поліцію, ФБР і вас, і вони вибрали вас. Вона, видно, сподівається, що зуміє відкупитися. Привести спочатку Сола?
 – Ні. Приведи їх.
 – Але Сол може сказати вам...
 – Мені це не потрібно. Чи, якщо я... Побачимо.
 – Привести Сола разом з ними?
 – Так.
     Я вийшов до вітальні і запросив їх заходити. Місіс Рекіл всілася в червоне шкіряне крісло, так щільно стиснувши губи, що їх не було видно. Фізіономія Хітса взагалі нічого не виражала, але по такій круглій і надутій мармизі, як у нього, зовсім не можна судити про почуття, навіть, якщо дуже постаратися. Сол примостився було на кріслі біля віддаленої стіни, однак, за проханням Вульфа, пересів ближче до мого столу.
     Місіс Рекіл тут же перейшла в наступ. Вона заявила, що від обурення не знаходить слів. Треба ж – шпигувати за нею, та ще й погрожувати її собаці!  Ганебно і нечувано. Вона цього не стерпить.
      Вульф дозволив їй висказатися, а потім сухо зазначив:
 – Ви мене дивуєте, мадам. – Він потряс головою. – Верзете всілякі дурниці про зневажені права, коли самі перебуваєте в смертельній небезпеці. Хіба ви не розумієте, що я зробив?  Не віддаєте собі звіту в тому, в якому положенні опинилися?
 – Це ви верзете дурниці, – хрипко випалив Хітс. – Нас доставили сюди під загрозою. Фактично – силоміць. По якому праву?
 – Я вам скажу. – Вульф відкинувся на спинку крісла. – Вдоволення мені це не принесе, тож, скажу коротко. У тому, що стосується мене. Вам же доведеться прийняти життєво важливе рішення, і ви маєте право знати, яке ваше становище. Але спершу дозвольте мені представити вам містера Сола Пензера. – Його погляд перемістився. – Сол, ти стежив за містером Хітсом і не випускав його з виду аж до таємної зустрічі з місіс Рекіл?
 – Так, сер.
 – Тоді ризикну зробити припущення. Я гадаю, що під час зустрічі він виражав глибоке обурення з приводу спроби зганьбити міс Гоухін і вимагав, щоб місіс Рекіл дала задній хід і не давала грошей. Ти багато чув з їхньої бесіди?
 – Так, сер.
 – Те, що ти почув, не ставить під сумнів моє припущення?
 – Ні, сер.
 – А підтверджує його?
 – Так, сер. Дуже.
     Вульф повернувся до Хітса.
 – Дуже висока кваліфікація містера Пензера загальновідома, хоча ви про нього досі нічого не чули. Думаю, суд присяжних повірить йому, а вже поліція з ФБР і подавно. Отож, моя вам порада, сер, – спробуйте хоча б укоротити втрати.
 – Втрати? – Хітс спробував презирливо фиркнути, але спроба вийшла доволі жалюгідною. – Я нічого не втрачав.
 – Втратите. Причім мимоволі. – Вульф погрозив йому пальцем. – Невже ви ще самі не зрозуміли?  У середу ввечері, позавчора, коли ви і ще шестеро сиділи тут, я був розгублений. Я стояв перед вибором – або відмовитися від цієї справи, або задіяти дюжину вельми хитрих підходів, на що б мене просто не вистачило . Ні те, ні інше мене, звісно, не влаштовувало. Оскільки змінити те, що сталося, я був уже не в стані, я хотів улаштувати так, аби хоть щось відбулося на моїх очах. З цією метою я розробив план... досить брутальний, втім, мене він цілком влаштовував. Я зробив одну пропозицію містеру і місіс Рекіл. Я, звісно, убрав її в достатньо обережну форму, але суть полягала в тому, що я попросив їх виділити гроші на підкуп свідка. В цьому випадку результат справи вирішували б судійські крутії.
     Вульф стрельнув очима у місіс Рекіл.
 – І ви простим ідіотським образом попалися.
 – Я? – презирливо ошкірилася вона. – Яким образом?
 – Ви заглитнули наживку разом з вудочкою. Ваш чоловік, свята простота, сумнівався, ви ж не вагалися жодної миті. Ви вирішили, що я, усвідомивши, що справа мені не по зубах, вирішив загребти гроші шахрайським способом, і зраділи. Чому?  Адже це не просто не співпадало ролі, яку ви грали, але взагалі виглядало понад міру безглуздо. Ви запевняли, що хочете лише одного: щоб убивця вашого племінника був викритий і зазнав покарання. І тим не менше, ви були готові витратити гроші – неабиякі гроші – на те, щоб підкупити свідка. В протилежному випадку ви просто дівочо наївні, у що віриться важко. У будь-якому разі поживу для розуму я вже отримав.
     Фульф дивився на неї в упор. Місіс Рекіл теж поглинала його очима. Вульф продовжив:
 – І я почав розмірковувати. А що, коли ви самі вбили свого племінника?  Роздобути отруту було для вас так само нескладно, як і для решти. Що стосується можливості, то, за вашими словами, ви не заходили в кімнату до вашого племінника після того, як там побувала місіс Кремп, котра поклала пігулки в його коробочку, але як ви можете це довести?  Ні, алібі у вас не було. ФБР і поліцію ви могли турбувати навмисне, для відводу очей. Звернутися до мене вирішив ваш чоловік, а не ви, і цілком природно, що вам захотілося бути присутньою при нашій бесіді. Що ж стосується мотиву, то тут треба ще попрацювати, хоча ви самі дали мені поживу для розуму. Наприклад, без всяких видимих причин ви були впевнені, що вашого племінника убив якийсь комуніст у відплату за зраду спільної справи; це ви заявили першим ділом, ледве встигши переступити поріг мого дому того разу, у вівторок. Може, і вся справа в тому, що ви самі – комуністка?
 – Нісенітниця – процідила вона.
     Вульф покачав головою.
 – Не обов'язково. Я сам не люблю, коли людей несправедливо звинувачують у прихильності до комуністичних ідей, але ж в душу до кожного не заглянеш, а зовнішність обманлива. Виникає питання: якщо ви насправді комуністка або співчуваюча, чому ви настільки замучили свого племінника, що він, сподіваючись від вас відкупитися, збрехав, що працює на ФБР?  Чому ви самі не зізналися йому, що розділяєте комуністичні ідеали?  Мабуть, не осмілились. Ви побоювались, що він може передумати, вийти з партії і розповісти про все, що йому відомо – таке останніми роками не рідкість. Тому ви і напускалися на нього, намагаючись не втратити лице перед друзями і знайомими. Уявляю, яким ударом для вас стала новина про те, що він працює на організацію, яка є заклятим противником комунізму. Для вас він став одразу смертельною загрозою, навіть, будучи членом вашої родини.
     Вульф трохи подався уперед.
 – Два дні тому я лише зводив гіпотези, та не тепер. Ваша зустріч з містером Хітсом перетворила мої здогадки на переконання. Чому ви згодилися зустрітися з ним потайки?  Що дало йому право вимагати від вас відмовитися від виділення грошей на підкуп міс Девлін?  Думаю, що будучи комуністкою, ви вносили певні суми для партії, і зокрема, в опікунський фонд, а містер Хітс, являючись розпорядником цього фонду, скоріш погодиться відсидіти у в'язниці, аніж обнародувати імена жертовників. Словом, мій викрутас спрацював... не без дещиці везіння. Зізнатися, нам з містером Гудвіном довелося несолодко. Ще зовсім недавно я не поставив би й ломаного гроша на те, що мені вдасться вивести вас на чисту воду. Тепер же, слава Богу, справу зроблено. Мої висновки цілком підтвердилися. Вам кришка.
 – Ви просто пихатий бовдур, – проскреготіла місіс Рекіл.
     Мабуть, вперше вона виглядала по-справжньому поважно. Вульфу не вдалося пробити прогалину у її бастіонах. Місіс Рекіл була непохитна, як скеля.
 – В житті не чула такої дурні. Що за ослячі умовиводи?  Я відпочивала на лавці у парку, а цей містер Хітс просто підійшов і зав'язав розмову. – Вона метнула презирливий погляд на Сола. – Хіба мало чого наговорив вам цей суб'єкт.
      Вульф кивнув.
 – Це, звісно, ваша краща лінія захисту. Що ж, я не стану ломитися в зачинені двері. – Він перевів погляд на Хітса. – А ось ваші позиції виглядають гірше захищеними, і я не уявляю, як вам удасться викрутитися.
 – Долав я противників і сильніших, ніж ви, – відмахнувся Хітс. – Людей, наділених владою. Імперіалістів, які намагалися підкорити собі весь світ.
 – Безсумнівно, – погодився Вульф. – Однак, навіть, якщо ви віддаєте їм по справедливості, в чім я сумніваюсь, зараз ви маєте справу зі мною. Я не намагаюся підкорити собі весь світ, але я притис вас до стінки, і вам уже не відкрутитися. Пояснити?  Будучи розпорядником грошового фонду своєї партії, який становить майже мільйон доларів, ви ладні йти на відчайдушний ризик, щоб тримати в таємниці імена жертовників. Ви не підкорилися, навіть, законній владі. Видно, ви готові піти на все, щоб не розкрити цю таємницю. Але одне ім'я ви мені зараз розкриєте: я маю на увазі місіс Бенджамін Рекіл. А також назовіть мені дати і суми, які вона вносила. Отже?
 – Мені нічого вам сказати.
 – Пф!  Ви не маєте іншого виходу. Давайте зважимо, що станеться. Я певен, що місіс Рекіл убила свого племінника, запідозривши його у співпраці з ФБР і гадаючи в силу цього, що він являє загрозу для її партії і для неї самої. Найближчим часом мою упевненість розділять і ФБР з поліцією. Хай у них це займе день чи, навіть, цілий рік, але невже ви вважаєте, що є хоч крихітний шанс, що ми не виведемо її на чисту воду?  Знаючи, що вона роздобула отруту, ми рано чи пізно з'ясуємо, де і як вона її отримала.
      Вульф покачав головою.
 – Ні. Вам доведеться віддати її на заклання. Вона являє для вас смертельну загрозу. Поліція не стане з вами церемонитися – чи знали ви про її належність до комуністичної партії?  Ви говорите, що ні, або відмовляєтеся відповідати. Вони неминуче роздобудуть докази, що викривають вас, і вам буде кінець. Більше того, в їхні руки може потрапити і весь список жертовників. І що виходить?  Замість адміністративного стягнення за відмову давати показання на суді вам дають тривалий строк за приховання важливих доказів у справі про вбивство. Приплюсуйте сюди справу, якій ви служите. Ви ж знаєте, як ставиться до комунізму більшість американських громадян, включно зі мною. Невже ви згідні, що до одіозності цього образа додасться клеймо ганьби через заступництво вбивці? – Вульф припідняв брови. – Будьте реалістом, містер Хітс. Згадайте минулі помилки. Не вперше люди, збиті з толку комуністами, риючи ями іншим, потрапляли у них самі. У країнах, де правлять комуністи, усі тюрми переповнені – я вже не говорю про могили – колишніми "товаришами", допустившими необережність. Але в Америці, де ви не правите і, сподіваюсь, ніколи до влади не прийдете, ви не можете дозволити собі розкоші заступатися за вбивицю. Ні. Вона для вас страшніша гримучої змії. Скільки вона внесла грошей і коли?
      Справді, фізіономією Хітса можна було залюбуватися. Не успадкуй він гроші, він би міг заробляти їх, граючи в покер. Дивлячись на нього, ніхто не розкусив би – вдає Хітс, чи у нього справді тузове каре на руках.
      Він встав.
 – Я дам вам знати завтра.
 – О, ні, – буркнув Вульф. – Я маю спочатку викликати поліцію. А у вас мають взяти свідчення. Арчі?
      Я вже зайняв позицію біля дверей до вітальні. Хітс ступив до мене.
 – Я йду, – сказав він і спробував протиснутися повз мене. Мої руки чесалися, щоб вмазати йому по пиці, але я стримався і просто відтер його плечем. Хітс похитнувся, але втримався на ногах.
 – Це напад, – сказав він, звертаючись чомусь до Вульфа, а не до мене. – Ви порушуєте закон. Ви про це пожалкуєте.
 – Маячня! – Вульф зненацька роздратувався. – До біса, невже ви вважаєте, що я дозволю вам піти і зібрати екстрене засідання свого політбюро?  Повторюю: вам кришка. Ви не зможете її захистити. Скиньте завісу з очей!  Отже?
 – Ні! – відрізав Хітс.
 – Ви готові сказати мені правду?
 – Тільки не вам. Поліції.
     Місіс Рекіл спохопилася.
 – Ви що, зовсім з глузду з'їхали?  Не будьте довбурем!
     Хітс пильно подивився на неї. Важко пригадати, скільки брехні і фальші чув я в стінах кабінета Вульфа, але те, що утнув Генрі Джеймсон Хітс, побило всі рекорди. Дивлячись прямо ввічі місіс Рекіл, він відчеканив:
 – Я мушу виконати свій громадянський обов'язок, товариш Рекіл.
 – Арчі, виклич містера Кремера, – звелів Вульф.
      Я підійшов до свого столу і зняв слухавку.

                           Глава   9

      Наступного дня, в суботу, Венгерт з Кремером стояли в кабінеті напроти стола Вульфа. Стояли вони тому, що провели у нас вже цілу годину і тепер збиралися відходити. На словах жоден з них не визнав, що Вульф зробив велику послугу американським громадянам, включно з ними, але в цілому обидва трималися дружелюбно.
     Коли вони повернулися до дверей, я сказав:
 – Одну хвильку.
     Вони уставилися на мене. Я звернувся до Венгерта:
 – Я думав, що про це скаже містер Вульф, але ні він , ні ви цієї теми торкатися не стали. Я говорю про це лише в плані конструктивної критики. Дівчата, таємні агенти ФБР, навіть, законспіровані під комуністок, не мають права просто так, за здорово живеш, ображати добропорядних громадян. Чого, скажіть, виграла Керол Берк, назвавши мене в присутності свідка дешевою задрипаною маріонеткою?  Так, я розумію, вона точила на мене зуб за те, що я знайшов її у стінній шафі. Мені здається, вам слід провести з нею роз'яснювальну роботу.
      Венгерт набичився.
 – Керол Берк?  Це що ще за маячня?
 – Облиште, – поморщився я. – Їжаку ясно, хто вона така. Містер Вульф, навіть, не захотів принижуватися, щоб згадати про це. Хто ще міг розповісти вам про нашу розмову з Деллою Девлін?  Вона достатньо довіряла міс Берк, аби дозволити їй сховатися у стінній шафі, і безумовно передала їй нашу розмову. Може, хочете влаштувати зі мною публічний диспут на телебаченні на цю тему? 
 – Ні. Ні з вами, ні з будь-ким іншим. У вас язик без кісток.
 – Тільки з близькими людьми. Скажіть "будь ласка", і я обіцяю нікому не розповідати. Я хочу тільки внести одне корисне уточнення. Можливо, я маріонетка, і нехай, навіть, задрипана, але я зовсім не дешевий!
      Кремер не витримав.
 – Ні, це вже занадто! – гаркнув він. – Ти абсолютно нестерпний. Ходімо, Венгерт, я поспішаю.
      Вони відчалили. Я думав, на тому історія і закінчиться, але пару днів по тому, у понеділок, коли Вульф диктував мені листа, задзеленчав телефон і представилась Керол Берк. Я стримано привітався і запитав:
 – Як ви поводитеся?
 – Жахливо, коли є потреба, – весело прощебетала вона. – До речі, коли справа не стосується роботи, як зараз, коли я дзвоню з телефонної будки, я можу бути цілком чарівною. Мені здалося, що я маю перед вами вибачитися за те, що назвала вас дешевим.
 – О'кей. Вибачайтесь.
 – Може, ви хотіли б, щоб я вибачилася віч-на-віч?  Я готова зазнати покарання.
 – Що ж, тоді послухайте. У минулу середу, я гадав, що непогано було б одного прекрасного дня знайти час і викласти вам усе, що я про вас думаю. Я згоден зустрітися і полегшити душу. Я скажу вам, що я про вас думаю, а ви будете вибачатися. Бар "Черчілль" о пів на п'яту влаштує?  Ви маєте право з'явитися зі мною на людях?
 – Розуміється. З'являтися на людях ставиться мені в обов'язок.
 – Прекрасно. Я встромлю серп і молот у петлицю.
      Я поклав слухавку, обернувся і сказав Вульфу:
 – Керол Берк, між іншим. Я збираюся пригостити її коктейлем, а може, і ще чим-небудь. Оскільки вона пов'язана зі справою, яку ми щойно завершили, витрати я, природно, віднесу на казенний рахунок.
 – Нізащо, – заявив Вульф і поновив диктовку.