Ґео (Георгій) Данилович Шкурупій 
Двері в день. Міс Адрієна

Рідне – 

Ґео Шкурупій
Двері в день. Міс Адрієна: романи

© О. А. Гугалова‑Мєшкова, художнє оформлення, 2021
© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2020

У виданні збережено основні особливості лексики, синтаксису та орфографії авторського тексту

Двері в день
Роман

І
Двері в ніч

Двері пивної були відчинені в нічну напружену метушню великої вулиці. У жовтому сяйві вітрин вишикувались батареї порожніх пляшок, як переможені свідки людської невибагливости. Коло відчинених дверей під музику джазбанду маршували проститутки з обов’язків своєї дивовижної професії, що примушує замислюватись над долею людства поважних політичних діячів безвусих поетів.
Дами, одягнені в примхи коштовних одягів, потрапляли в жовті плями світла і, зваблені безпосередністю вулиці, що намагається порушувати всі усталені традиції, мріяли про вільне кохання, заохочуючи чоловіків блискучими поглядами до рішучих вчинків.
Джазбанд, розхитаний терпкими звуками саксофонів, мідяних тарелів і барабана, в пристрасних корчах виростав у кутку залі, задимлений куривом цигарок. Хворий на пропасницю, він тремтів і здригався. Хворий на подагру, він похитувався на кволих, тонких ногах, випинаючись котячим криком і нявканням у метушливе життя вулиці.
В залі пивної і хрипах музики люди шукали затишку від брудних помешкань, п’яної бездіяльности від бездіяльности тверезої, шукали реалізовану мрію, як сновида шукає жовте сяйво місяця темної ночі.
Сидячи за пляшками пива навколо мокрих, заллятих пивом столиків, у бруді підлог і стін, люди обдурювали самих себе святом, що буденніше за всякий звичайний фізіологічний процес.
Засмальцьовані машиною робітники, чисто й скромно одягнені службовці, запарижанені власною тупістю міщани й непмани виконували узаконений ритуал убивства, вони вбивали час і наповнений озоном літній вечір.
Десь над міськими парками й садами, над покрівлями кам’яних будинків блищали золоті сузір’я, десь під мостом тихо плюскала ріка, пронизана світлом електричних ліхтарів, а тут людина, що відірвалася од природи, кидала їй виклик, наливаючи в шлунок терпку отруту і впускаючи в легені фіміям тютюнового курива.
Жінки, в спідницях вище колін, виставляли на простір сліпучі ноги в шовкових панчохах і гріли голі руки й декольте в огні електричних люстр. Криваві вуста лишали на папіросах темно‑червоні сліди і викликали уяви про насильства й кримінальні злочини. Венерами Мілоськими жінки миготіли в очах чоловіків, закликаючи до зради і до фатальних вчинків.
Коло одного із столиків, перед кількома пляшками пива, самотньо сидів чоловік у синьому костюмі, в кепі, що його одягають майже всі в нас, і трохи сп’янілий. Це був Теодор Андрійович Гай, що в його міцній постаті відчувалося безсилля й байдужість людини, яку закрутило життя в своїй метушні й в своїх примхах.
Іноді в постаті Теодора Гая спалахувала якась рішучість, а в очах вогники ненависти, ніби він відважився на якийсь карколомний вчинок або на вбивство, коли він поглядав на низьку жилаву постать хазяїна пивної – Степана Терещука.
Гостре обличчя Степана Терещука з маленькими вусами, з тонкими стиснутими вустами, з хитрими зморшками в куточках, примруженими сірими очима оглядало гостей і залю, слідкувало за льокаями і іноді поверталось в бік Теодора Гая, ховаючись за пляшками й стравами на рундуці…
Теодор Гай з ненавистю поглядав на хазяїна, що іноді розмовляв з головним своїм адміністратором, дуже високою людиною з хижим, довгастим, ніби чимсь попеченим або подзьобаним обличчям. Це був найближчий поплічник хазяїна Дмитро Гамуз, який у свою чергу презирливо дивився на Теодора Гая, ніби питаючи, що йому тут треба, як він смів прийти в цей храм і своєю постаттю чинити святотатство.
Гай, як зацькований вовк, поглядав на ці ненависні йому постаті, і нудьга стискала йому серце, коли він дивився на біляву, декольтовану й шикарно одягнену жінку, що сиділа коло каси. Це була Гаєва дружина Марія, з фйордистими очима, що в її полоні знаходився він уже кілька років.
Терпкі й хрипкі звуки джазбанду, гомін і викрики пивної замакітрювали голову Гаєві, і йому важко було зрозуміти, чи ненавидить він цю жінку – свою дружину також, чи тільки жаліє її й себе.
Він дивився на це буденне свято, що відбувалося в пивній, і, сам беручи в ньому участь, критикував його.
Там на розі вулиці стоїть міліціонер і охороняє тишу й порядок, далеко з вокзалів заходять гудки паровозів, там поїзди везуть людей в інші обрії, там у приміщеннях установ засідають люди, вирішуючи важливі справи, а він, Теодор Гай, сидить тут, знесилений і обеззброєний.
А він, Теодор Гай, мусить боротися сам із собою, зі своїм безвіллям, зі своїми сумнівами, перетворюючи хотіння в кволі нереальні мрії.
Ось тут за столиком сидять його колишні товариші – засмальцьовані робітники, які прийшли сюди з роботи, щоб погомоніти, віддаючи данину старим традиціям. Але вони лише кілька хвилин тут у порівнянні з іншим часом, що його вони організовано використовують. Він же в полоні цих традицій і не може уникнути його.
Треба кинути це все й піти під золоті сузір’я, що блищать над містом, над фабриками, копальнями і над життям.
Там коло ріки в машинах здобувають електричну енергію, що її так неохайно використовується тут. Щоб осяяти випещені ноги й голі плечі жінок, щоб задовольнити пристрасні погляди, напружено ллється золота енергія в порожнечу закуреного повітря залі.
Гай налив пива в шклянку, випив його і замислено схилився до столу. Його погляд встромився в мокру газету, що була замість скатертини, і він завмер.
Але ось його погляд намацав знайомі літери, що перетворилися в слова та речення, і тепер Гай читав:
«Уряд СРСР уповноважив свою делегацію запропонувати цілковите скасування всіх сухопутних, морських та повітряних сил. Щоб здійснити це, уряд СРСР пропонує такі заходи:
1. Розпустити ввесь особистий склад сухопутних, морських та повітряних збройних сил.
2. Знищити всі військові знаряддя, засоби військовохемічної боротьби й інші засоби озброєння та знаряддя знищення, що знаходяться в сучасному війську.
3. Ліквідувати всі морські та повітряні гармати.
4. Припинити збори для навчання військової справи як в армії, так і в громадських організаціях.
5. Видати закони про скасування військової служби так обов’язкової, як і добровільної.
6. Видати закони, що забороняють збори резервів.
7. Знищити фортеці, морські й повітряні бази.
8. Ліквідувати військові заводи та військово‑виробничі устаткування на заводах загальної промисловости…»
Гай одірвався від газети.
Це в далекій і чужій Женеві його уряд турбувався долею всієї людськости. Це була геніяльна пропозиція, що ще не бачила рівних собі. Це був вибуховий матеріял, що міг знищити всі традиції, що звільняв людськість від жорстокости пануючих кляс.
Це опреділювало час і простір дії.
Хіба може бути щось простіше за цю пропозицію? Навіщо довго міркувати й розмовляти? Знищити шкідливе й непотрібне! Зруйнувати! І людськість вільна. Вона може творити нове.
Хіба не так само і з одною людиною, – думав Гай, – хіба не слід і йому зруйнувати, знищити той полон, що до нього необережно потрапив він?
Повз нього пройшла якась жінка і зачепила його голим ліктем. Гай одірвався від думок і поглянув на неї, вона довго подивилася йому в очі, ніби запрошуючи до чогось, ніби навмисно дратуючи його своєю постаттю, що вся ворушилася під тонкою сукнею. Гай подивився й одвів свій погляд од неї.
Ця жінка сіла за столик проти нього і своїм необережним рухом і своїм поглядом одірвала його на деякий час од думок.
Гай ніби видерся з тиші думок і тепер, як плавець, пірнув у галас пивної, у викрики й нявкання джазбанду.
Компанії за столиками голосно кричали, щоб перекричати шум музики, деренчали шклянками, пили пиво й палили.
Висока постать Дмитра Гамуза ніби керувала цим анархічним зібранням, і в цьому хаосі пляшок і людей відчувалася якась закономірність, що ніби втілювалася в постать високого диригента.
Жінка, що сіла за столик проти Гая, одверто й цинічно оглядала його, ніби питаючи, скільки фунтів він важить і яку міць мають його м’язи. Теодор Гай, стурбований цими поглядами, стурбований музикою джазбанду, ніби всім своїм єством пересунувся в іншу площину і тепер реагував на зовнішні прояви цього оточення.
Близько Гая за столиком сиділа велика балакуча компанія чоловіків, що до хрипоти сперечалися за якісь літературні справи. Гай прислухався до розмови і вирішив, що це товариство літераторів, які на цей час перенесли свої нескінченні й безугавні мистецькі суперечки сюди, в стіни цієї закуреної пивної.
– Ви знаєте площу зі сквериком у Харкові, що проти театру Леся Курбаса? – говорить письменник з чорним кучерявим волоссям; коли б у нього була чорна шкура, був би подібний до негра.
– Ота, що на ній стоїть готична кірха?
– Хто що помічає! Ти помічаєш готику, а я лівий театр. Їду я цією площею, і будинки підносяться наді мною, як величезні хмарочоси, дерева скверу здаються ліліпутами, а сам я собі Гуллівером серед руху людей, візників і автомобілів. Дерева парку, маленькі й мізерні проти будинків, не зелені, а якісь сірі‑сірі, ніби їх віками притрушувано порохом.
Їду я ніби до Держвидаву і несу нові матеріяли, що мусять ще раз обурити наше міщанство своєю одвертістю та сміливістю. Дивлюсь, на тротуарі стоїть Пушкін, одягнений в чорний костюм, в еспанському плащі… Знаєш, так, як його малюють!
Стоїть він і дивиться кудись у простір понад людей, візників і автомобілів, а коло нього крутяться наші критики й поети.
– Як ся маєте, Олександре Сергійовичу?..
– Що ви написали новенького?
– Олександре Сергійовичу, я закоханий у вашого «Євгенія Онєгіна»!
– Ваш новий твір обов’язково преміює наше жюрі…
– Дозвольте, Олександре Сергійовичу, до вашого костюма пушинка причепилася. Дозвольте, я її скину! Ах, який чудовий костюм!
Став я так збоку, хочеться і мені з ним про діло поговорити. А вони крутяться, трохи ручки йому не цілують. Став я й дивлюсь на цих червоїдів. Раптом Пушкін подивився на мене.
– А ви, Михайле Васильовичу, чого до ручки не приложитесь? – спитав він мене й іронічно посміхнувся.
– Зверніться до Вересаєва, – відповів я йому, – він спец.
– А ну їх у…, цих хробаків! – вилаявся Пушкін.
З цими словами кам’яні хмарочоси завалились з гуркотом на нас, і я прокинувся. Хтось сильно тарабанив у двері кімнати, ніби йому було ніколи.
Це був Сотник, який із друкарні приніс № 2 «Нової Генерації».
Так мені приснився Пушкін.
Компанія за столиком загомоніла ще дужче, обговорюючи цей надзвичайно характерний сон.
Теодор Гай мимоволі вислухав це оповідання, як мимоволі піддавався і всім іншим впливам галасливої пивної.
Гострі, прокислі пахощі пива мішалися з їдким духом вбиральні, що допомагала сучасним епікурейцям нищити жовте, трохи гірке питво.
Стрільці, одягнені в зелені уніформи, наївно й грубувато фліртували з жінками, витрачаючи аскетизм касарень. Кілька проституток, що сиділи за одним столиком, розташували на стільцях своє біле випещене м’ясо і, як завзяті рибалки, закинули вудки своїх поглядів у каламутні річки залі. Кожна вудка кінчалася гачком із блискучих ніг у шовкових панчохах і лакованих черевиках. Якась двонога риба мусіла клюнути на цю новітню принаду.
Вже трохи сп’янілий Теодор Гай напружував свою думку, щоб винайти спосіб виплисти з цієї каламутної ріки, щоб одірватись від такого гачка, що міцно затяг його у трясовину обивательства.
Двері пивної були відчинені в ніч, в літню ніч, що блищала золотими сузір’ями, плюскала рікою й сліпучо сяяла електрикою вулиці. Вийти в двері, вийти в ніч, як виходить корабель у відкрите море, і він може стати вільним моряком, він знову зможе стати мандрівником до мети.
Безліч різноманітних плянів, один дивовижніший за другий, спадали на думку Гаєві. Безліч інсценіровок і театральних інтриг, запозичених з авантурних романів і карколомних фільмів, ввижалися йому, як втомленому плавцеві ввижається земля чарівних островів.
Гай бачив перед собою високу й хижу постать Дмитра Гамуза – диригента прилюдного пияцтва, бачив жилаву постать Семена Терещука, блискуче декольте дружини, яка сиділа коло каси, і все напруженіше вишукував способу, який зробить його знову мандрівником до мети, як альхеміки вишукували елексир життя й чарівні секрети, що обертають скло на діямант, а звичайний морський пісок – на золото.
Гай фальсифікував дію. Фальсифікована реальність розсипалася на звичайний порошок мрій…

II
Передмова

Старовинні майстри пензля – їхні великі ймення: Леонардо да Вінчі, Рафаель, Мікель Анджельо– глибоко відчували процес своєї мистецької роботи, вони заглиблювались у самий матеріял, і в їхніх руках він набуває чудових форм. Їм доводилось перед творчим процесом бути виробниками засобів своєї творчости. Вони сами робили полотна, ґрунтували їх, робили фарби та олію. Вони вже з цього моменту захоплювались матеріялом, барвами фарб, приємними пахощами олії та розмірами виготовлених полотен. Крім цього, вони вивчали анатомію, викрадаючи ще теплі тіла людей в інквізиторів, вони були альхеміки та винахідники. Вони могли мати надхнення в своїй роботі від самого матеріялу: вони знали його краще, ніж знаємо ми, сучасники великої техніки та індустрії. Можливо, що й письменникам тих часів доводилося самим виробляти атрамент і папір, і кожна крапка їхня, кожна літера, кожне слово були економними: їх можна було вважати за піщинки золота.
А тепер що?
Пішов до крамниці, купив хоч і пуд паперу, сулію атраменту, і пиши скільки душі завгодно. Чи не тому тепер так багато пишуть і так мало письменників? Чи не тому тепер письменник користується з такої ж пошани, як і рахівник або реєстраторка?
Ви може гадаєте, я жалкую, що це так? Ні. Ані трішки! Я вважаю, що найкращі сучасні романісти – це машиністки, бухгальтери, рахівники, кур’єри, зави, помзави, робітники, робітниці, селяни. Ви спитаєте, чому? Скажете, що це пародокс? Нічого подібного. Придивіться. Вони сами будують дивовижні чудові романи, вони якнайбільше заглибилися в матеріял, вони сами герої своїх романів. Вони будують великий роман під назвою «Майбутнє».
Ви скажете тепер, це правда, але ж вони не пишуть, вони будують. Щоб бути зрозумілішим, я відповім: подивіться на самого себе, ви щодня компонуєте такі чудесні романи, що коли б їх записати, кожний з нас з великим задоволенням прочитав би їх. Що? Хіба ви в своїх мріях не подорожуєте по чудесних країнах, хіба з вами (в мріях) не трапляються найкарколомніші пригоди, хіба ви не закохуєтеся в прекрасних жінок і дужих чоловіків, хіба ви не переживаєте трагедій, комедій, що на їх позаздрив би Шекспір та клясичний Арістофан? Але все це в мріях. І от тепер кожний з нас мусить погодитися, що всі ми – романісти, що коли ті романи ми не будуємо, не беремо в них участи як герої, то ми їх компонуємо в мріях.
Про що мріє один із нас? Та про це, безперечно, можна написати цілу книгу. Книгу звичайно напівсатиричну, бо ви, мабуть, знаєте, що про мрії сказав Пушкін. Таку книгу можна написати навіть в авантурному пляні, бо кожний з нас ще змалку мріє про різні пригоди, в той час як ці пригоди трапляються з нами щодня, а ми їх не помічаємо.
Я знав одного такого чудака, що все своє життя мріяв про різноманітні пригоди та подорожі. Одного разу він купив собі телескоп, розмірами більший за його зріст, закохався в артистку і поїхав з нею та телескопом морем на пароплаві до Кавказу. І єдина пригода, що з ним трапилась, це те, що він повернувся назад без грошей, без телескопа і без коханки. І, нарешті, цю пригоду він сам вважав лише за щасливий випадок.
Що тепер?
За наших днів – пішов до крамниці, купив полотна, фарб, пензлів, мольберта, сів на розі двох вулиць, і малюй… Малюй пристойно, бо міліціонер забере до району.

III
Річ

Безпосередньо до оповідання ні картина, ні комісійна крамниця не стосуються. Що таке комісійна крамниця, знає кожний. Коли у кого є непотрібні йому речі, він несе їх до комісійної крамниці з тим, щоб хто‑небудь інший купив їх, як дорогоцінну річ. Тут ви можете знайти різні речі, починаючи від клізми й кінчаючи діямантовою обручкою.
У великій вітрині такої крамниці, що знаходиться на людній торговій вулиці, між мисливською рушницею й мідяним тазом для варення, висить картина невідомого майстра. Картина стара, фарби зблякли, потріскались, але цим вона лише виграє щодо своєї художности. Люди натовпами збиваються коло вітрини, і деякі з них називають імена відомих майстрів, але ці ймена миттю зникають у вуличному гуркоті, і лише картина висить у вітрині, як посланець у майбутнє якогось забутого і може вже померлого автора.
Картина викликає уяви.
Темний вечірній обрій палає загравою. Червоний колір напружений і темний. Почувається, що нестерпучий жар б’є звідкись із землі та обпалює небо. Сонце провалилося в безодню і там клекотить гарячим вогнем, заливаючи розтопленою палючою лавою небосхил. Червоні пекучі стріли летять геть у простір, освітлюючи своєю загравою небо. Відблиск заграви падає на могутні хащі допотопного лісу. Величезні дерева, міцні й чорні, як дивовижні крицеві скелі, відбивають на собі відблиск заграви. Спереду чорна прогалина, порожня й темна, як вугляний склеп.
І ось раптом чути хряск і важку ходу, і от ввижається потворна морда допотопного чудовиська. Чудовисько велетенських розмірів важкою ходою виходить на прогалину. Воно важко сопе, його подих підхоплює луна допотопного лісу, її от здається, що дихають ці кремезні чорні дерева, ці муругі крицеві скелі.
Раптом страшний рик струшує ліс. Од цього звуку все дрижить. Дрижать дерева й дрижить земля, її трусить землетрус звуків, що видираються з пащі чудовиська. Перше чудовисько натрапило на другу величезну потвору. Крики розлютоваваних потвор примушують тремтіти землю. Потвори сходяться, і від їхнього сопіння й тупоту стогне ліс. Клацання зубів, сердитий рев, важкі удари зливаються в чорну рухливу масу, яку раптом обливає червона кров, що бурхливо виривається з поранених тіл. Кров гарує й світиться червоним блиском, який зливається з загравою, і ось тепер здається, що обрій, нетри землі, ліс і потвори палахкотять гарячою кров’ю. Раптом все завмирає… і лишається сама картина.
Фарби зблякли, потріскались, припали порохом, потемнішали. Величезне чудовисько – потвора‑переможець стоїть над забитим ворогом, і з його горлянки видирається непереможний рев. На землі, що заллята кров’ю, лежить мертва, переможена, друга потвора. Сонце клекотить жаром у нетрах всесвіту і заливає кривавою загравою темне небо.
Автор картини невідомий. Картина висить у великій вітрині комісійної крамниці між мисливською рушницею й мідяним тазом для варення.

IV
Герой

У місті спека. Місто, одягнене в камінь, розпечене сонцем, потіє, метушиться. Вулиці димлять казанами з асфальтом, обляпують вапною і фарбами. Люди б’ють камінь на бруках, пересувають рейки, фарбують дахи і стіни будинків. Вулиці клекотять, вливаючись ріками у великі площі. Перехожі поспішають, переходячи брук, і трамваї тривожно заливаються настирливими дзвінками.
Край тротуару біля телеграфного стовпа зупинився якийсь чоловік. Він не притягає жадної уваги. Це службовець, який сьогодні не пішов на службу, може він у відпустці, а може він і безробітний. Він нервово витяг із кишені синього піджака годинника і поглянув на нього; можна було подумати, що він зараз заметушиться, побіжить, кудись поспішаючи. Але нічого подібного, він знову застиг коло стовпа, напружено слідкуючи за вулицею.
Він стояв у тому місці вулиці, де вуличний рух був найбільший. Тут щохвилини пролітали автомобілі, важко проходили автобуси і безперервно сунули трамваї.
Чоловік напружено стежив за людьми, що переходять вулицю. Люди швидко перебігали вулицю, оглядаючись, щоб не потрапити під трамвай або автобус. І коли трамвай деренчав або сурмив автобус якому‑небудь легковажному перехожому, чоловік, що стояв коло стовпа, напружено, до болю стискав собі руки і хвилювався. Його вуста шепотіли:
– Ось! Ось зараз…
Якась молода жінка, тримаючи за руку маленьку, біляву дівчинку, швидко переходила брук. Дівчинка несла в руці якийсь пакуночок, і він у неї несподівано випав з рук на самому бруці. Поки жінка підіймала його, з‑поза рогу з дзеньканням вдерся трамвай, з протилежного боку важко йшов автобус. Жінка швидко схопила дівчинку і перебігла колію, трамвай на мить заслонив її.
Чоловік коло стовпа злякано відхитнувся, у нього забився подих і він прошепотів:
– Ось! Яке нещастя!..
Він напружено схилився вперед на брук. Страждання скривило його непоголене, стурбоване обличчя.
Трамвай розминувся з автобусом, і чоловік, що напружено стежив за цим, легко зідхнув. Він побачив на протилежному тротуарі білі сукні жінки й дівчинки, що допіру перейшли вулицю. Дівчинка весело стрибала коло жінки і щось говорила.
Світлі постаті жінки й дівчинки раптом зникли в його уяві, ніби провалилися в чорну прірву. Чоловік знову напружено стежив за вулицею. Особливо уважно він стежив за чоловіками. І коли будь‑який з них необережно потрапляв під загрозу трамвая або автобуса, чоловік напружено, до болю стискував руки і замружував очі.
Коли він знову розплющував їх, вулиця так само метушилася, кудись бігла, і, не зважаючи на рух, все здавалось якимось спокійним, безтурботним.
Здавалося, що обов’язок цього чоловіка – стежити за вуличними катастрофами та провадити статистику задушених трамваями, автобусами або візниками. Чоловік так стежив за вулицею багато часу. Нарешті він раз у раз став поглядати на годинника, йому вже бракувало терпіння. Коли раніше він турбувався за кожного перехожого, то тепер він, розпалившись, досадливо одвертався, коли який‑небудь перехожий щасливо викручувався між візниками та автобусами.
– От, коли б швидше! Коли б швидше! Все одно когось десь має задушити!..
А вулиця так само одноманітно клекотіла, бігла, метушилась. Ніщо, здавалось, не могло зупинити її руху та її байдужого плину.
Раптом одчайний вереск, напівгавкання перетяли гуркіт вулиці. Важко гримаючи, пройшов автобус, і після нього на бруці залишилось задушене руде цуценя. Воно вирячило очі, висунуло червоний язик, розплющилось в тінь.
Коло жінок, дітей і м’якосердних перехожих стовпилось на тротуарі, висловлюючи вголос свій жаль. Потім вони розійшлись, а на бруці так і лишилось розчавлене цуценя з висунутим червоним язичком.
Пройшло кілька автобусів. Напрочуд ні один із них навіть не торкнувся своїми важкими колесами, цуценяти. Чоловік, що стояв біля стовпа, знизав плечима, подивився на годинника й відійшов геть. Він поволі пішов тротуаром, оглядаючи вулицю й будинки. Він чомусь увесь час заглядав угору на дахи будівель. Він так закидав голову, що, нарешті, йому заболіла шия.
Ось на одному з будинків високо під самим шостим поверхом він побачив маляра. Маляр гойдався в повітрі, сидячи на дошці, що спускалася з покрівлі на міцних канатах. Маляр спокійно, похитуючись в своєму сідалі від маленького вітру, мастив будинок.
Чоловік зупинився й почав стежить за маляром. Йому в уяві почали вставати картини, одна страшніша за одну.
Він бачив, як маляр напружено тягся до карніза, силкуючись помастити його вапною. Раптом маляр схопився за канат, сідало загойдалось, потім вітер трохи покрутив ним.
В уяві чоловіка виникла заскорузла величезна рука, забруднена фарбою. Ця рука в корчах схопилася за канат, але ось неначе електричний струм пройшов рукою, пальці розсунулись, рука майнула в повітрі, і чорне тіло маляра, б’ючись об карнізи й підвіконня, ринуло з шостого поверху на тротуар.
Чолозік відхитнувся і зажмурився. Коли він розплющив очі, то знову побачив методично метушливу вулицю й маляра, що поволі гойдався на дошці, помахуючи своєю щіткою.
Чоловік знову став дивитися на маляра. Вів стояв доти, доки знову не витяг із свого синього піджака годинника і подивився на нього. В цей час далекий фабричний гудок загув на обідню перерву.
Чоловік у синьому костюмі досадливо одмахнувся від маляра і пішов далі. Коли він завернув за ріг вулиці, то раптом спинився. Потім він прожогом кинувся бігти. Спереду він побачив великий натовп людей, що тлумом стояв біля високого будинку. В центрі натовпу стояв зеленкуватий автомобіль негайної допомоги.
Чоловік у синьому костюмі вдерся в натовп і, не зважаючи на лайки й стусани, вліз в самий центр. Натовп людей хвилювався й гомонів.
– Маляр!
– Ах, яке нещастя!
– У нього мабуть діти. Упав з покрівлі!..
– Вже нічого не зроблять…
– Гу‑у‑у‑у…
Як од стурбованого бджолиного рою, гуло в повітрі, ворушилось, тиснулось, гойдалось в один бік, потім у другий. Міліціонери в червоних кашкетах сюрчали в свистки і розпихали людей. Потім автомобіль негайної допомоги, розрізавши натовп, як воду, відійшов геть.
Він був зайвий.
І тепер чоловік у синьому костюмі побачив біля самих своїх ніг тіло людини, що лежало на цеглах тротуару. Тіло лежало з підламаними руками й розбитою головою. Обличчя не було зовсім, була кривава рана, що викликала в очах людей жах і обурення.
Чоловік, стримавши приступи жаху й огиди, став жадібно оглядати розбите тіло. Він у думках порівнював його зі своїм тілом, порівнював довгасте скривавлене волосся на голові й робив висновки.
Маляр, що упав з покрівлі, був приблизно одного росту з ним, волосся було темне й довге, як у чоловіка в синьому костюмі. Обличчя не можна було впізнати, бо воно було зовсім розбите.
Чоловік у синьому костюмі, зваживши це все, заспокоївся. Він тепер байдуже дивився на натовп і на вулицю, його думки були далеко звідси. Вони були в минулому житті маляра. Гримаса жалю промайнула неголеним обличчям чоловіка, але він одразу стримав себе. Йому зробити це було досить важко, бо він чомусь несамохіть відчував дивну провину перед цим розбитим тілом. Йому було моторошно, що тут у самому центрі людського натовпу, в центрі клопотливого життя лежить смерть.
В натовпі шукали родичів померлого. Незабаром виявилося, що в нього нікого нема і нікому навіть забрати тіло його звідси з каміння, від настирливих поглядів цікавих і безтурботних перехожих. Тоді з’явилася площадка. Тіло маляра поклали на неї, прикрили мішком, і коні, наче почуваючи, що вони везуть, жалібним, урочистим кроком потяглися вздовж вулиці.
Тіло маляра повезли в морг. Коли й там деякий час не знайдеться документальний родич, тіло віддадуть анатомам, студентам, і маляр тоді служитиме громаді до останнього шматочка свого вже мертвого м’яса.
Чоловік у синьому костюмі з непокритою головою йшов до самого моргу.

V
Бюро трун

Шумить, гарячково вирує, кричить міський ринок. Продає цибулю й фалшиві діяманти, сперечається та б’ється, коли справа набуває газартної гри. Життя тут кипить найнапруженіше. Тут можна знайти все, що виробляє країна: від фабричних виробів до потворних покидьків людства. Ї в цьому місці, де концентрується темп і рух, де переливається хвилями життя, де люди безтурботно й легковажно женуться за своїми буденними потребами, в непомітному кутку причаїлося бюро трун. Тут виробляють і продають труни всіх розмірів і ґатунків, гуртом і вроздріб.
У великій крамниці, що нагадує теслярську майстерню або сарай, двоє муругих типів стругають дошки. Тонкими білими стрічками видирається дерево зі струганків, закручується кучерявими кільцями і тонко співає якоїсь пісні. Дерево, як жива істота, шкварчить і стогне піл струганками, вирівнюється, вилащується, молодіє і, нарешті, набуває форми, що її люди вважають за труну.
Муругі теслярі, бородаті, з червоними носами од випитої горілки, безтурботно стругали дошки, чекаючи на покупця. Ринок ревів і метушився, наче йому було невтямки, що тут двоє цих муругих теслярів готують труни для кожного, навіть для тих, хто найбільше кричить і ворушиться.
Поволі перебираючись між перекупками, кошиками та ятками, чоловік у синьому костюмі підійшов до крамниці з трунами. Коли йому впала в очі вивіска, він чомусь пригадав слово якогось агітатора, що виступав в установі, де цей чоловік раніше працював. Він сказав: буржуазний світ нагадує труну, зверху оздоба, позолота й блиск, а в середині тлінь. Ї потім далі чоловік уже додав од себе: кожна людина зміщує в собі ввесь буржуазний світ, його устрій та психологію.
І потім уже, коли входив до крамниці, прошепотів: людина мусить вмерти і родитися наново.
Чоловік у синьому костюмі зайшов до крамниці й зіперся на рундук. Обидва теслярі глянули на нього і продовжували стругати дошки.
Чоловік поглянув на полиці і побачив з десяток трун різних кольорів і розмірів. Деякі з них були посріблені, другі з розетками та візерунками, інші пофарбовані простою фарбою, коричневі або чорні. Він на хвилину задумався. Він вирішував складне завдання: в якій труні, наприклад, він поховав би самого себе. Чи в цій срібній з хрестом і розетками, чи в такій простій, що лежить на верхній полиці і нагадує швидше скриньку на крокет, ніж постійне сховище для людського тіла, Було помітно; що чоловік вагався.
Один з теслярів, кинувши струганка й витерши об свій подертий одяг руки, підійшов до рундука.
– Ви, молодий чоловік, не сумуйте, я бачу, що у вас померла дитина! – З цими словами він стягнув з полиці маленьку труну, що дуже нагадувала своєю оздобою коробку з‑під цукерок. – Ви не сумуйте, в такій труні навіть принца поховати не шкода. Ви подивіться, яка робота, помацайте, яке дерево, це справжній дуб. Ви не подумайте, що це теперішньої совєцької роботи, це робота царська. Ще до революції місцевий городський голова поховав у такій труні свого єдиного сина. Оздобу виписувано з‑за кордону. Це реклямна труна, яка лежала ввесь час на вітрині, але ми її звідти забрали. Для такої труни і вмерти приємно.
– Ти покажи товаришеві оту труну, що на середній полиці, товариш, мабуть, од організації, – сказав другий тесляр і знову зашкрябав своїм струганком.
Нова труна була довга й пофарбована в червоний колір.
– Оце труна, – сказав перший тесляр, – в якій можна поховать навіть міністра. Правда, для міністра вона кольором не вийшла, але дерево в ній багатюще. Коли ще до неї катафалька, музик, прапорів, вийде незабутній краєвид…
Чоловік у синьому костюмі посміхнувся, він тепер розв’язав своє завдання. Ці двоє балакучих, муругих лише на вигляд, теслярів, порадять йому, яку слід вибрати труну.
Коли перший тесляр помітив посмішку на обличчі покупця, він швидко сховав обидві труни і витяг з‑під рундука нову труну величезних розмірів. Коли б знову був потоп і Ноєві довелося б купувати собі ковчег, він неодмінно купив би собі цю труну, в якій би, безперечно, вмістився з своєю родиною та чистими й нечистими звірами.
Тесляр, витягши й поставивши труну на рундук, широко до вух посміхнувся й витер рукавом піт з чола.
– Ваша теща, молодий чоловік, дякуватиме вам і нам на тому світі за таку труну. Ваша жінка перестане плакати і не вимагатиме поїздки на курорт, щоб заспокоїти нерви. На цю труну пішло більше матеріялу, ніж можна собі уявити. Я ручусь, що вашій тещі буде в цій труні дуже зручно… Ваша теща…
– Я хотів би вас спитати, – перетяв чоловік у синьому костюмі, – в якій труні, наприклад, можна було б поховати мене?..
Це питання трохи розчарувало муругого на вигляд і балакучого справді продавця.
– Це все залежить од вашого достатку, молодий чоловік, вас можна поховати і з музикою, ви людина симпатична, можна і з попом і півчою. Це залежатиме од вашої релігії. Труну тоді слід вибирати з хрестом, коли з музикою, слід замовити на покришку зірку або вінок.
– На такій людині, якою я був досі, слід зверху поставити хреста.
Тесляр витяг кілька трун, але не одна з них своїми розмірами не підійшла. Це почало нервувати продавця. Він божився, умоляв, заперечував і витягав все нові й нові труни. Тоді чоловік у синьому костюмі, щоб закінчити цю справу, одверто заявив:
– Ви не турбуйтесь, труна потрібна особисто для мене!..
Обидва теслярі здивовано подивились на нього, вони ніяк не могли деякий час второпати такого становища: приходить якась людина, пристойна на вигляд, і несе такі теревені.
– Тут вам, молодий чоловік, не театр! Розважатись ви можете в іншому місці, – обурено заявив тесляр, що стругав увесь час дошки. Перший тесляр шпурнув тещину труну під полицю і сердито поглянув на покупця.
– Мені серйозно треба труну, – заявив тоді чоловік у синьому костюмі, – ось нате вам гроші, – і він витяг з кишені невеличку пачку паперових грошей. – Але кажу вам, що труна потрібна для мене. Ви не турбуйтесь. Яке ваше діло, для кого й для чого я купую труну. Ви візьмете з мене мірку, зробите труну, а гроші я даю вам уперед.
Обидва теслярі поволі підійшли до дивного громадянина і мовчки оглядали його. Потім один з них узяв сантиметра і почав міряти його зріст…
Потім дивний покупець заплатив гроші.
– Прізвище моє Теодор Андрійович Гай, прошу труну доставити до мене на помешкання взавтра ввечорі.
– Так зверху хреста зробити? – запитав один з теслярів.– Хреста?.. – подумав хвилину покупець. – Хреста зробіть обов’язково, колір труни може бути який завгодно.
Залишивши збентежених теслярів, чоловік у синьому костюмі задумливо вийшов з крамниці.
– Теодор Андрійович Гай, – шепотів він про себе. – Тепер уже готово майже все. Вам, шановний Теодоре Андрійовичу, доведеться розлучитись зі своїм ім’ям і прізвищем. Ви, громадянине Гай, – труп, мрець і більше нічого. Ви лише тінь минулого, лише натяк, привид.
Раптом він посміхнувся. Він побачив, як сонце кидає маленьку, але кремезну, тінь од його тіла.
– Ви, Теодоре Андрійовичу, тінь, що має свою власну, справжню тінь. Ха‑ха! Вам доведеться розлучитися навіть зі своїм прізвищем. Це буде справжня смерть. Прізвище? Гай. Їм’я? Теодор. Батька звали Андрієм, діда – Петром, і все – Гаї. Далі прірва. Прадіда й далі теж якось звали, але це невідомо. Прізвища, мабуть, дається людині за її здатності, професію, характер тощо. Ось, наприклад, кравець Плужак (він прочитав вивіску), мабуть, його предок завше ходив за плугом, звідси й Плужак, а він сам тепер кравець; от, наприклад, Горбатов, предок, мабуть, був горбатий; Гай – мабуть предок завше жив у гаях, а от перукар «Гольдман» (прочитав він вивіску), мабуть, предок був дуже багатий, а цей за перукаря…
Він тут же пригадав, що йому ще треба зайти до перукаря поголитися.
Теодор Андрійович зайшов до перукарні. В ній було порожньо, лише сам перукар шпортався десь за перегородкою. Гай сів у крісло перед дзеркалом і поглянув на себе. Його обличчя було неголене і мало мужній вигляд, волосся на голові було довгасте й розкуйовджене; не зважаючи на це, в його обличчі були певні риси, що свідчили за його безперечно міське походження й певну культурність.
Із‑за перегородки швидко вийшов перукар у білому фартусі й приступив до своєї роботи. Перукар старанно, до болю, милив бороду Гаєві, потім шкріб її тупою бритвою, стриг волосся на голові, поливав одеколоном, пудрив і, нарешті, з попереднього обличчя Теодора Андрійовича Гая залишилась лише загальна подібність. Обличчя його було рожеве й молоде, якийсь дитячий вираз застряв у кутку вуст, в очах, у білих блискучих зубах.
Коли перукар заявив, що його робота скінчена, Гай попросив підібрати йому серед перуків відповідну бороду й вуса.
– Мені доведеться виступати на аматорській вечірці, – заявив Гай, – а тому я хотів би, щоб ви мені приліпили бороду і вуса тепер, бо я це зроблю сам дуже кепсько.
Коли Гай вийшов з перукарні, він мав вигляд солідного вченого, лікаря або громадянина, що кохається в своїй бороді й вусах і думає, що за такий вигляд його поважають і інші громадяни, а особливо жінки та діти.

VI
Дивовижна крадіжка

Темно‑синя ковдра простяглася понад містом. Темінь зіщулилась в переулках, лягла під каштанами й тополями бульварів. Каміння будинків стало холодним і ніби ще більш зросло своїми огромами до самого неба. І там далеко на обрії, де будинки утворювали кам’яний коритар, важко звис на небі, зачіпаючи за кам’яні поверхи, пощерблений місяць, вже зовсім червоний і неблискучий.
На вулицях коло крамниць сиділи зігнувшись поснулі вартові, самотні візники окремими кораблями стояли на причалах тротуарів, а навколо була кам’яна пустеля з чорними дірами зачинених вікон.
Великий і довгий одноповерховий будинок анатомічного театру був темний і муругий. Великі вікна були чорні й зосереджені.
Раптом у маленькому віконці старого доглядача будинку заблимав вогник.
Старому дідові‑доглядачеві не спалось. Йому приснився страшний сон, йому ввижалось, що в анатомці ворушаться понівечені тіла людей. Ніч здалася йому якоюсь неспокійною в своїй тиші та завмерлості. Дід, засвітивши лямпку, знову ліг на тверде ліжко і смоктав цигарку.
Ось він трохи підвівся на лікоть і прислухався. Тепер він цілком виразно чув чиїсь кроки по сходах і в помешканні анатомки. «Хто б це міг бути?» – подумав дід. За своєї тридцятилітньої практики він уже знав, що мерці не ходять, що їх нічого боятись і що живі завжди страшніші за мертвих.
Дідок обережно встав з ліжка, засвітив ліхтарика, обережно прочинив двері й вийшов у коритар.
– От, піймаю якого шибеника! – прошепотів він.
Він завжди кілька разів на ніч обходив помешкання анатомки, бо знав, що молоді шибеники студенти‑медики, що вивчають остеологію, часто залишаються в анатомці, сховавшись де‑небудь після лекцій, щоб уночі на дозвіллі вкрасти руку або ногу кістяка, або порізати якого‑небудь покійника так, що його потім не впізнає найближчий родич. Дід знає, що ці шибеники, щоб показати свою хоробрість, іноді навмисне лишаються ночувати серед трупів і часто серед ночі, не витримавши власних фантазій, з переляканим криком біжать до його кімнати, ховаючись від утворених власною уявою привидів.
Доглядач старечою ходою обійшов коритари, заглянув до авдиторії, до анатомки, до кабінету з науковим приладдям, де йому почувся якийсь скрип, і, не знайшовши нічого, повернувся до своєї кімнати, знову ліг у ліжко і після такої прогулянки швидко заснув.
В цей час між столами та шафами анатомічного кабінету пройшла якась тінь, на мить було чути легку ходу, і потім знову все завмерло.
В сірому світлі, що лилось у вікна з нічного неба, тьмяно освітлюючи кабінет, поблискували скляні шибки шаф, чорніли муляжі, сіріли слоїки з заспиртованими препаратами. Крізь скляні шибки високих шахов на кабінет скірились вищиреними зубами і білими щелепами кістяки людей, мавп, антропоїдів, черепи скитів і доісторичних людей. Провали очей на білому тлі кісток визначались чорними великими дірами чудної Форми. В інших шахвах тихо дзеренчали від чиєїсь легкої ходи блискучі метальові інструменти, ампутаційні ножі, пінцети, зонди, ножі, кохери та розпораторії. Великі анатомічні мапи килимами вкривали стіни. Тут заховались великі таємниці науки, які завше викликають почуття страху та загадковости. А тому й хода людини, що забралась сюди вночі до кабінету, була якась обережна й полохлива.
Людина вийшла до коритару і засвітила сірника; маленький вогник освітлив бородате професорське обличчя й чорну постать в легкому пальті й чорній шляпі. Під пахвою в неї був якийсь не дуже великий, трохи зібганий пакунок.
Коли б не знати історії в перукарні, то нам було б неможливо впізнати в цій постаті Теодора Андрійовича Гая, а тепер можна з певністю сказати, що це був безперечно він.
Гай, обережно ступаючи, пройшов у бік мертвецької, – було видно, що вік чогось шукає. Коли він прочинив двері до мертвецької, з темного помешкання в обличчя йому війнув неприємний дух солодкуватої трупної отрути. Од цього духу можна було задохнутись, волосся од нього ставало на голові дубом, і нарешті починало здаватись, що це його тіло, тіло ще живого Гая, починає тліти і пахнути солодкуватою отрутою. Гай, стримуючи себе, щоб не втекти з цього місця, освітлив мертвецьку. Збоку він одразу побачив кілька простих, збитих з дощок трун і якусь залізну ванну, в другому кутку лежала якась чорна купа. Коли Гай освітлив цю купу, він несамохить відхитнувся.
В купі лежали понівечені й гнилі трупи чоловіків, жінок і дітей, білі хробаки ворушились в ній, і пахощі трупної отрути стали ще солодшими, ще нестерпучішими. Гай не витримав цієї картини і нервово причинив двері мертвецької. Він трохи постояв у темному коритарі, силкуючись втягнути в свої легені побільше свіжого повітря. Потім Гай знову обережно пішов коритаром. Він шугнув у двері до анатомічного театру і освітив його маленьким вогником сірника.
Тут він побачив у кількох ваннах у розчині формаліну мерців, що ніби спокійно спали у цім розчині. Розчин нестерпуче пах формаліном. Далі анатомічний театр нагадав йому якусь м’ясорубку. На низьких столах, що швидше нагадували великі ліжка, або вірніш підставки для рубки м’яса, лежали розрізані частини людського тіла: руки, ноги, частини тулубів, оскальповані голови, ребра, обголені до червоного м’яса. Тут помешкання було більше, і солодкуваті пахощі трупної отрути, змішані з міцним духом формаліну, були вже не такі дражливі.
Гай обережно пройшов між столами, уважно оглядаючи кожного з них. Ось він у напівтемряві побачив тіло якоїсь людини. Гай підійшов до столу з тілом і освітлив його сірником.
Обличчя людини було цілковитою раною, розтрощене й скривавлене. Це було тіло маляра, що сьогодні ще вдень розбився, упавши з високого поверху. Гай задумливо спинився, дивлячись на тіло маляра, новий сірник жеврів у нього в пальцях.
Поволі в уяві Гая освітлення анатомічного театру змінилось на сірий дощовий ранок. Сіяла дрібненька мряка, падаючи на землю, на Гая і на темну воду ріки, булькаючи в ній і роблячи її рябою від мільярдів маленьких крапок.
Гай схилився понад воду ріки. Він бачить, що вода не відбиває його постаті, на воді нема його тіні, ніби він безтілесний дух.
Він десь блукав і загубив свою тінь. Він блукав у просторах життя, і його тінь загубилася серед вуличок, майданів і перевулків цих просторів. Чого варта людина, що не має навіть власної тіні? Така людина безвільна, вона не може знайти саму себе, вона непотрібна не тільки всім, але й самій собі. Така людина в мряці, в тумані, вона навіть не знає, як загубити й своє тіло, що вже їй непотрібне.
Гай схилився ще нижче, він відчув, як бильця пристані вперлися йому в груди, а нога ніби несамохіть підійнялася вгору на бильця.
Навіщо жити, щоб увесь час робити дурниці, бути в лабетах примхливої, дурної жінки, бути в лабетах її злочинних знайомих і родичів…
Чиясь рука міцно схопила його за комір і одтягнула від води. Гай тепер виразніш побачив пристань, сіру воду ріки й сіре осіннє повітря.
Перед ним стояв його старий знайомий, високого росту, з подзьобаним обличчям.
– Чрррт! – прохрипів знайомий. – Що ви робите, чррт!.. Беріть приклад з мене!..
Перед Гаєм шипіло й хрипіло ненависне йому обличчя.
– Ай! – трохи не скрикнув він.
Сірник догорів і попік йому пальці. Темрява залі анатомічного театру стала густіша. Контури трупів лише відчувалися в цій темряві.
Він був один серед цих понівечених життям людей, один зі своїми дивовижними уявами та спогадами.
Але годі було роздумувати. Він знайшов, що шукав, і тепер треба було поспішати. Гай знову згадав про небезпеку, що загрожувала йому тут, і про те, що йому лишалося зробити ще кілька сміливих кроків і він буде вільний. Він помре для всіх і наново народиться для себе, для роботи і для того, щоб вільно рухатись в одному цікавому для нього напрямку.
Гай витяг із кишені маленьку свічку, запалив її і примостив поблизу на другому столі. Пакунок, що був при ньому, він теж поклав на стіл, щоб він не заважав йому. Потім витяг ножа і схилився над тілом маляра, ніби збираючись удруге вбити його. Гай деякий час не наважувався приторкнутися до нього, але потім рішуче став його роздягати.
Тіло маляра безпорадно теліпалося в руках Гая, і це заважало роздягати його. Багато легше було б роздягнути п’яного або просто живу людину. Там, де одяг не піддавався зусиллям, Гай розрізав його ножем.
Нарешті, він роздягнув маляра до спідньої білизни. Тоді Гай розгорнув пакунок, що в ньому був синій костюм, черевики, довгий мішок і вірьовка. Гай переодяг маляра в синій костюм, у свої черевики, і тепер, звикнувши до нього, замилувано розглядав його.
Ця мертва людина мала врятувати його – Гая. Ця мертва людина з розбитим обличчям, в його синьому костюмі, в його черевиках, була його зросту, і він навіть сам міг би помилитись, сплутавши мерця з собою.
Задоволений такими наслідками і відчуваючи в руках знайому тканину власного костюму, Гай тепер з симпатією почав ставитись до мерця. Тепер Гай не боявся його і поводився з ним, як з річчю.
Гай замотав мерця в мішок, зав’язав його вірьовками, і тепер перед ним був новий великий пакунок, що нічого не мав спільного ні з живою, ні з мертвою людиною.
Гай погасив свічку і сховав її до кишені, потім він пройшов до виходу і прислухався. Скрізь було тихо, і ніщо не турбувало нічної тиші, десь далеко цокав об брук запізнілий візник.
Гай вернувся назад, узяв мерця на спину, як вантаж, і, важко згинаючись під ним, вийшов з анатомічного театру на вулицю.
На вулиці було темно й безлюдно. Нікого було боятися, нікого було стерегтися, і Гай, вийшовши з анатомки, тепер почував себе трохи спокійніше. Мрець наче насів йому на плечі й душив своїм важким тілом.
На розі вулиці Гая вже давно чекав візник, що солодко спав, схиливши голову на груди. Спав візник і спав кінь. Гай обережно поклав свій дорогоцінний пакунок в екіпаж і розбудив візника. Візник перелякано схопився, але швидко заспокоївся, побачивши Гая. Може, коли б візник знав про надзвичайний вантаж, що його мав везти, його спокій було б потурбовано більше, але візник думав, що це проста крадіжка, що нічим йому не загрожує і що від неї він мав певний добрий заробіток.
Гай сів поруч свого пакунка, візник розбудив коня, і вони поволі зацокали заснулими вулицями міста.
Заколисаний їздою екіпажу, Гай знову став марити. Він бачив дивовижні речі, дивні події, що він їх пережив і що про них уже згадував безліч разів.
Довгі гудки паровозів на станції викликали в його уяві гудок заводу, що наповнений гуркотом, роботою й життям. Чорні кремезні будівлі майстерень дивовижними декораціями встряли в розбурхану уяву.
Ось його старий батько, що він його так любив. Ось робітники, його друзі, що з ними він бився на барикадах, ось товстий Совз і його дружина Оксана, що він її ще досі не забув…
Довгий гудок паротягу під семафором нагадав йому знайомий гудок майстерень, що з ним разом він просинався, разом з ним обідав, разом з ним кінчав роботу.
Гудок, гудок! Він досі гуде в голові знайомим і рідним басом… Ось, ось він гуде! Це ніби його знайомий голос…

VII
Хто він такий

З чорного й тонкого, як палиця, гудка, що підіймався над покрівлями майстерень, з шипінням видерлася пара, лякаючи горобців та голубів, що злякано розлетілися в усі кінці, а потім у повітрі звис густий звук, як гудіння велетенського джміля, що важко пролетів містечком. У цей же час прочинилася велика дерев’яна брама майстерень, але крім сторожа біля неї ще нікого не було.
Була обідня перерва. Весняне сонце немилосердно смалило цегли заводських будівель та іржаву бляху на покрівлях. Спека позаганяла під паркани навіть собак, що лежали в їхньому холодку, повисувавши свої довгі червоні язики. Навколо майстерень нікого не було, і тільки гул вдирався в спеку й тишу. Було чути, як ревла форсунка й дзичали токарні станки, але й це поволі затихало.
Незабаром людський говір заполонив увесь заводський двір, появились гуртки робітників у засмальцьованих куртках та сорочках. Робітники юрбою почали виходити з брами заводу, й їхні веселі крики та говір розбуркали майже заснулі околиці. Собаки з гавканням кинулись до своїх хазяїв з‑під тіні парканів, звідкись узялися діти, що піддавали ще більшого галасу. Багато з них поприносили їжу і тепер сиділи хто на траві, хто на колодах або рельсах, весело поглядаючи на батьків, що з великим апетитом знищували мізерні кавалки черствого хліба або сьорбали якусь юшку.
Не встигла перша партія робітників вийти з майстерень, як до брами підійшов селянин в теплій шапці, хоч і в літній сорочці, з розстебнутим коміром, з‑під якого виглядали сухорляві, засмажені груди. Селянин, з зацікавленням поглядаючи на робітників, підійшов до сторожа, що стояв біля брами, і щось у нього запитав.
– Ще не проходив, – відповів сторож.
Тоді селянин витяг з кишені листа і передав сторожеві; після цього, постоявши ще трохи, він рушив до містечка вздовж парканів, все ще поглядаючи назад на юрби робітників.
З майстерень вийшли ще нові партії робітників, і всі посунули до брами й далі на вулицю. Сторож, що стояв біля брами, весело перегукувався зі знайомими, і часто від його дотепів лунав веселий сміх.
Веселий народ робітники! Вони завше можуть жартувати. Коло важкої праці на заводі, коли навіть турбуються, що немає чого їсти, вони й тоді можуть жартувати й сміятися. Вони не сміються лише тоді, коли незадоволені. Але вже минуло досить часу, як причина їхнього частого незадоволення зникла. Та що зникла! Вони сами знищили її. Тепер вони могли весело сміятися, бо все залежало від них самих. Захочемо, збудуємо такі хмарочоси, як у Нью‑Йорці, захочемо, побудуємо котеджі з садками, як у англійських панів. Та все це пусте! Ми збудуємо міста, де буде радіо та аеропляни, де заводи під час праці гратимуть чудових симфоній, де людина матиме все, що їй забажається. Що з того, що Морган має мільйони долярів? У нього їх можна буде відібрати. Хіба ви не пристаєте на мою думку?
Так часто казав Теодор Гай, робітник майстерень, молодий мрійник. Те, що Гай був мрійник, це кожний міг сказати, але при бажанні й самому можна було переконатися, подивившись на його веселу молодість та бадьорість. Все молоде любить мріяти, а старе згадувати. Це вже майже закон природи, бо дуже рідко можна зустріти мрійника, в якого на голові було б більше сивого волосся, ніж чорного або рудого. Припустімо, це правда, сивина й юне завзяття, мабуть, частіше сполучатимуться тоді, коли здійсняться мрійні передбачення Теодора Гая.
Тоді все мусить бути якось інакше. Мусить бути таке щось нове, від чого навіть тепер широко посміхається обличчя і з грудей видираються радісні вигуки.
– «Все йде, все минає», як висловлюються деякі пророки, коли помітять, що в їхньому гаманці не вистачає копійки, щоб купити бублика.
Коли на бублика вистачає, то все стоїть непорушно і так непорушно, що це навіть важко уявити.
З цими словами з заводського корпусу вийшов і Теодор Гай. З ним вийшло кілька робітників, і до кого з них говорив Теодор, сказати було дуже легко, бо розмова була загальна, й, значить, це призначалося для всіх.
Розмова була про те, що останнім часом дуже поширилося шпигунство, що Чека повикривала багато змов, що публіка, яка мріє про непорушність усього життя, недавно спалила ксьондза за те, що він зрікся сану, що й серед робітників є ще так звані меншовики, які цілують руку попам і жаліють нещасних Сергія Модестовича або Фелікса Едуардовича, колишніх заводчиків або головних інженерів.
Весело розмовляючи з товаришами, Гай пройшов через двір майстерень, і коли він проходив повз сторожа коло брами, той гукнув його. Теодор підійшов.
– Тобі лист, – сказав сторож, простягаючи трохи зім’ятого листа.
Гай покрутив у руці листа і, побачивши, що немає марки, запитав:
– Приніс хто, чи що?..
– Якийсь дядько, – відповів сторож.
Гай подякував і, вийшовши з брами, поволі пішов вулицею. «Хто б це міг писати», – подумав він, потім зупинився і, побачивши, що ніхто не заважає, розгорнув листа. Тільки наважився він читати, як до нього підійшла молода жінка, яка вийшла з одного з будинків, що стояли поблизу заводу, і потягнула Гая за рукав. Теодор швидко зім’яв у руці листа і подивився в бік жінки. Перед ним стояла молода жінка, дружина старого майстра заводу, в якого Теодор часто обідав.
– І доки ми чекатимемо вас? – сказала жінка. – Ще встигнете начитатися любовних цидулок! – Вона ревниво глянула на руку Теодора, що в ній білів папір.
– Люба Оксано, – сказав Теодор, – можливо, що ви дуже помиляєтесь, бо я ще сам не знаю, що це за лист, звідки він і від кого.
– Ну, від кого ж у вас може бути лист? Ви, всі молоді, ласі поглядати на голі ноги дівчат. Ну хіба ж ви не з охотою тепер дивитесь на мої ноги? Ну, ну, одверніться, безсоромнику! Побачить чоловік, шию вам скрутить, а мене вижене.
Після такого попередження Теодор Гай тепер справді дивився на її білі голі ноги в якихось грубих черевиках, що човгали по камінню вулиці. Досі, коли він дивився на ноги цієї жінки, він просто не помічав їх, ніби вона була взагалі безнога і пересувалася, припустімо, за допомогою коліщат. Але тепер він мимоволі розглядав її стрункі з гарними рожевими жилками ноги, що звужувалися коло п’яток, утворюючи на щиколотках чудові ямки, що вилискували на сонці своєю білістю. Далі їх заховував черевик, але не помилившись можна було сказати, що й там вони не менш цікаві й гарні.
– Тепер я теж переконаний, – сказав Теодор, – що в жінки з усієї краси її та розкошів найкраща принада – це її ноги. Недурно це я так часто чув од товаришів.
– Ой, не дивіться! – на цей раз скрикнула жінка, може навмисне, а може ненароком скинувши великого черевика і знову швидко одягаючи його. – Падає! – додала вона, щоб виправдати себе.
– Ви їх прибийте цвяшками до п’яток, – пожартував Теодор, – бо коли їм забажається спадати частіш, то всім чоловікам спокою не буде.
На це вона тихо засміялась, блиснувши на мент своїми великими, як шматки антрациту, очима. Сміх у неї був дивний та зворушливий, він тихо дзюрчав у неї з грудей, одразу викриваючи своїм тоном характер пристрасної людини.
Жартуючи з молодою жінкою, Гай ішов разом з нею до будинку, що з нього вона допіру вийшла. Будинок був ще новий, двоповерховий. В ньому мешкали переважно робітники. Вони мали невеличкі кімнати, завжди переповнені жінками та дітьми. Тут часто можна було чути галас та плач дітей, крики та сварки жінок і стук дверей. Коли Теодор з жінкою зайшли до коритару будинку, він одразу відчув мирний обідній настрій мешканців. Навіть крізь двері було чути стукання ложок та тарілок і тиху розмову. Теодор підійнявся дерев’яними сходами на другий поверх і ввесь час у сутінках коритару відчував, що жінка хитрувала, силкуючись, ніби ненароком, притулитись до нього.
Двері їм одчинив старий майстер заводу Микола Совз, хоробливо гладка та лиса людина. Совз мовчки пропустив їх до кімнати, де на столі парувала вже їжа.
За столом сиділо двоє хлоп’ят, виполосканих, чистеньких та зачісаних. Можливо, що вони допіру, коли вийшов батько, трохи побилися або шпигнули виделками один одного, але тепер вони сиділи тихо й дуже пристойно, тільки їхні рожеві щічки свідчили, що не все було вже так гаразд, як здавалося з першого погляду.
– Де ж Оленка? – запитав Совз, поглядаючи на Оксану.
– Дідько її знає! Я її гукала, аж у вухах лящало, а вона наче зникла! – відповіла жінка.
– Біда мені з цією Оленкою, – говорив далі Совз, важко сідаючи до столу. – От, шибеник у спідниці! Гірше хлопців!..
Микола Совз був удівець. Маючи від першої дружини трійку дітей, він, не довго міркувавши, одружився вдруге, бо при його комплекції йому важко було вправлятися з трьома громадянами новішого покоління та й діти вимагали догляду. Тепер же він був задоволений, хоча про його нову дружину Оксану й були якісь таємні чутки, але чого не наговорять люди, а головне, що вона була хазяйновита та й діти були завше виполоскані й доглянуті.
Оксана, впоравшись коло тарілок та іншого посуду, нарешті сіла на стілець проти Теодора, але віддаля столу.
Деяких жінок можна схарактеризувати, тільки починаючи з ніг. І це можна пристосувати й до Оксани. Чомусь у першу чергу впадало в очі не обличчя її, а постать. Вона дивно сиділа завше на стільці чи на ліжку, виставивши голі ноги. Спідниця її відсмикувалась угору вище колін, і Оксана ніколи не помічала цього. Вона ніби виставляла їх навмисне і коли помічала, що хтось з чоловіків дивиться на неї, її очі ширшали, ставали нерухомими, зупинялись на одній точці. Було якось страшно й млосно дивитись на неї. Пристрасть затуманювала їй обличчя, і воно трохи розпливалось, відкриваючи маленький червоний, як стяг повстанців, рот. Коли ж не помічати цих подробиць, то Оксана була огрядною молодою жінкою з пухким гарненьким обличчям, з чорнявим, трохи розкуйовдженим на скронях, волоссям.
В компанії вона завше була трохи мовчазною, ніби боялася ненароком розповісти щось зі свого минулого, ніби в неї була якась тайна. Це можна було часто помітити й з того, що вона іноді чогось здригалась, ніби за нею хтось непомітно стежить, ніби чогось боялася несподіваного, але неминучого. Теодорові було відомо, що в неї був колись чоловік, який чи кинув її чи вмер, що були якісь знайомі, а може родичі, бо вона іноді, але зрідка десь зникала, – нічого ж більше певного він не знав, хоча трохи й цікавився її тайною. Про себе вона говорити не любила ніколи. Починали її розпитувати, вона вперто мовчала й ставала дуже лякливою. Це звичайно відбивало охоту розпитувати її, і вона ніколи не викривала навіть крайчика своєї тайни. Взагалі це був тип «жінки з таємницею».
Була в неї одна, всім відома, риса. Їй втлумачили в голову, що повз неї не може пройти ні один чоловік, не закохавшись, що вона може звабити навіть і Нарциза або Йосифа Прекрасного. На цьому її знайомі часто будували свої жарти, доводячи Оксану трохи не до сліз. Починалося з того, що сусіда або сусідка заявляли, що такий‑то, вперше побачивши її, одразу закохався в неї. Переказувалося це пошепки і тут же давали зфалшовану цидулку, в якій писалося, що красуня Оксана, коли не вийде ось у таке призначене місце на побачення, то автор помре, вражений її красою, його серце розіб’ється, і винна в цьому буде вона. Легковірна Оксана одразу захоплювалась цим, безоглядно вірила і йшла на побачення. Звичайно вона дуже довго простоювала в призначеному місці, чекаючи автора цидулки, але він ніколи не з’являвся, тільки чомусь в такий час вона зустрічала дуже багато сусідів із свого ж будинку, які ніби випадково підходили до неї.
Штукарі сусіди з великою охотою ходили перевіряти, чи чекає вона когось на розі вулички або в садку, щоб потім дома можна було посміятись та пожартувати. Бідна ж Оксана завжди піддавалася на такі жарти, і її можна було обдурювати тисячі разів з однаковим успіхом. Навіть теперішній її чоловік Микола Совз одного разу призначив їй побачення таким чином. Вона довго потім мовчала й сердилась на нього.
Такі жарти сусідів, розмови про те, що вона приваблює всіх чоловіків, і призвичаїли її до того, що вона тулилася до кожного чоловіка і її захоплювали кожні штани.
Обід потроху кінчався. Теодор їв мовчки, слухаючи, як Совз часто докоряв непосідливих хлопців, і думаючи про Оксану, її дивне походження та характер. Лист, що його він одержав, лежав у нього в кишені, але прочитати при Оксані не було ніякої можливости.
Оксана якось дивно ставилася до Теодора. Він іноді відчував себе за її брата, іноді просто за доброго приятеля, а іноді… Вона сама починала робити досить непристойні зауваження або обережно тулиться до нього. Останнього Теодор не помічав. Він був ніби сонний і думав про інше, розв’язуючи якісь соціяльні та політичні проблеми, захоплюючись всім, що могло змінити, або хоч трохи зміняло, робітничий побут.
– Чому не прийшов батько? – запитав Совз у Теодора між докорами хлопцям.
– Він у комосередку! – відповів Теодор, – у нього там сьогодні якісь справи.
– Твій батько завжди зайнятий, не має часу навіть пообідати. А ще й мене тягнули до осередку! Куди ж мені, хіба я зміг би встигнути скрізь?.. Оксано, треба було б лишити трохи їжі й Андрієві, він мабуть буде голодний, – звернувся Совз до дружини.
– Про це вже ти не турбуйся! – відповіла вона, посміхнувшись до Теодора, і раптом зробила необережний рух, який ще більше відкрив її голі коліна. – Батько Теодора з голоду не пропаде! – додала вона, ніби зовсім не помічаючи, як вона сидить.
Гай тепер мимоволі дивився на неї й здивовано помічав, що й він тепер спостерігає в ній те, чого він чомусь раніше ніколи не помічав і що раніше ніколи не зворушувало його. Вона ж під його поглядом трохи зщулилась, ніби їй стало холодно, хоча в кімнаті було парно і лисина її чоловіка давно вкрилася рясним потом.
– В містечку сьогодні щось неспокійно! – говорив далі Совз, відкушуючи шматок просяного хліба. Місцевий ксьонз говорив контрреволюційну промову, а на базарі не хотять приймати радянські знаки, Скажи мені, Тоде, невже знову буде яка‑небудь навала? Так вже набридли всякі хвилювання. Пам’ятаю, раніше можна було погуляти в компанії, випити трошки, поїхати кудись у ліс, або за річку… Ех, і були ж часи! Що з того, що ти мені багато обіцяєш, але ж поки воно буде, то й охота від нього відпаде…
– Ти краще їж, Миколо, – перетяла його Оксана, – швидко гудок, а ти як заведеш катеринку, що було гарно й весело, так і пообідати не вспієш. Мені не було весело! – стиха додала вона.
Теодор здивовано глянув на неї, але вона знову завмерла. В цей час в сінях стукнули двері, залопотіли босі ноги, і на порозі кімнати з’явилося мале, розпатлане дівча, все замурзане й заляпане грязюкою. Дівча весело поглянуло на всіх, чмихнувши носом і жахаючись іти далі.
– Де ти була, Оленко? – сплеснула руками здивована Оксана, підвівшись зі стільця. – Де це ти так задріпалась?..
– Ану, йди но сюди! – заговорив Совз.
Оленка подивилась на батька і наготовилась тікати назад, але її вчасно піймала за спідничку Оксана.
– Ну, йди, не бійся, дурненька! Батько не зачепить! Тільки ж скажи, де це ти гуляла?
Дівчинка побачила на обличчі Оксани веселу посмішку, стала сміливішою і відповіла тоненьким голоском, все ще з небезпекою поглядаючи на батька:
– Я з Івасем пасла у ковбані качок! Зі мною прийшов дядя, він питав тебе, мамо Оксано!..
– Де він? – якось рвучко запитала жінка.
– Він чекає на вулиці!.. Але ти не йди, – заверещала дівчинка, побачивши, що Оксана зробила рух до дверей, – батько битиме… Не йди!..
Але Оксана, залишивши дівчинку, швидко вийшла з кімнати. Теодор подивився їй услід, трохи здивований її занепокоєнням.
– Так ти по ковбанях таляпаєшся? – говорив Совз Оленці, – та ще й хлопців принаджуєш… Дядю, кажеш, привела? Рано починаєш!.. Ех ти ж, шибенику вихрястий!.. Їди помий руки та обличчя і сідай обідати…
Обід скінчено. Теодор, слухаючи нові жартливі докори Совза, пройшовся по кімнаті. Він хотів скористуватися з моменту, щоб прочитати листа, але, випадково глянувши у вікно, що виходило на вуличку, здивовано зупинився.
Спиною до нього стояла висока постать якогось, ніби знайомого Теодорові, чоловіка. Коло нього стояла схвильована Оксана, якою він її ще ніколи не бачив. Вона силкувалася прогнати чоловіка, іноді роблячи рух рукою, ніби відштовхуючи його. Вона дуже зблідла й часто оглядалася по сторонах, чи не бачить її хто. Нарешті, вона одвернулась од чоловіка і швидко побігла назад до будинку.
Незнайомець, не повертаючись, зробив рух рукою, наче протирав ліве око, і потім швидко пішов геть.
«Де я Його бачив?» подумав Теодор, силкуючись щось згадати.

VIII
На вантажному потязі

Багнеться бути,
Кондуктором на вантажному потязі,
В похмуру ніч,
Темку ніч,
Осінню, дощову,
Сидіти на тормозі,
У кожусі,
Зігнувшись, скупчившись.
Дивитись у прірву рухливу,
Про дні, що минули,
Що в серці зосталися,
Ясними плямами,
Про образи згадані,
Заснулі у грудях навіки,
Навіки,
Мріять,
Мріять,
Вдивляючись в сутінь.

Михайль Семенко. 

Перед тим, як з’ясувати дивне поводження Оксани Совз, а також інші моменти, що були зв’язані з листом, якого одержав Теодор, ми мусимо забігти трохи назад, щоб з високостів попередніх пригод та подій можна було широко розглянути обрії цієї історії.
Багато романтичних людей дуже жалкують, що всі таємниці викриваються та пояснюються досить просто, що немає в наш вік загадкових історій, що їх так часто можна прочитати в книжках романістів. Що ж поробиш! Звичайно, щоб задовольнити аматорів таємничих історій, можна таку історію винайти, але при денному світлі всі таємниці стають реальними.
Може хто‑небудь любить читати про таємні звуки церковних дзвонів, про мерців, що встають з домовин, про привидів, що блукають кладовищами або ярами, де на горбку стоїть хрест або криниця. Але не раджу захоплюватись такими речами, бо навіть маленький піонер доведе вам, що у дзвони дзвонять попи, а на кладовищі, коли ненароком спіткаєш яку‑небудь мару, то така мара часто обертається в коняку, що чухає гриву об трухлявий хрест. Запевняю, що багато цікавих пригод може скоїтись і без коняки.
Зверніть увагу. Блискучими рейками на українській землі крізь ніч котиться вантажний потяг, але його навантажено людьми, що сами за себе думають і почувають. Люди у вагонах, люди на буферах і люди на покрівлях вагонів. Ні іскрам з димаря паровозу, ні зоряним жаринам нічного неба не збаламутити їхнього бажання їхати. Вони їдуть по хліб і мріють, як мріяли їх прадіди‑чумаки, що їздили на мажах, дивлячись у небо на Чумацьку Дорогу, далеко до моря по сіль.
На покрівлі одного з вагонів на простелених мішках лежить кілька постатів чоловіків. Троє з них розмовляють, а четвертий лежить горілиць і, слухаючи клекоту коліс, дивиться в небо, де на обрії висить червоний, великий, мов мідяний рондель, місяць. Коли троє перших змовкли, заговорив четвертий, – він говорив тихо й ніби трохи здивовано.
– Інженери думають замість них, шофери кохають їхніх жінок, солдати розстрілюють чорних тубільців та б’ються один з одним замість них, моряки ведуть замість них з Сан‑Франсіско до Монтевідео і до Майлборну й далі важкі кораблі, збиваючи море в піну, шахтарі риють землю, добуваючи скарби, – все це робиться за них і все інше робиться замість них, бо вони господарі!..
Ми ж господарі лише свого мозку та серця і все робимо сами. І навіть, коли немає роботи, і на руках мозолі стають м’якими, стираються, і руки стають важкі, наче налляті водою, або коли гуркотить революція, або немає хліба, ми все одно думаємо сами й сами почуваємо, бо ми господарі свого мозку та серця.
– Це тобі приснилося, Тоде, чи ти серйозно? – запитав один з подорожніх, підвівши голову на лікоть і уважно подивившись на товариша.
– Ні, це я серйозно!
– Відки ж ти знаєш і хіба ти був там?
– Я прочитав недавно одну книжку. І хіба треба бути там, щоб знати про це? Досить прочитати їхніх книжок або подивитися на їхні картини в кіно, і тоді все стане ясним.
Після цього всі четверо змовкли, кожний з них щось думав про себе: всі четверо подорожніх були робітники механічних майстерень «Червона Зоря».
Ці майстерні розташовано в невеликому містечку, що знаходилось в прикордонній смузі України біля Польщі. Час був неспокійний, бо щодня можна було чекати нападу поляків, які хотіли поширити своє панування аж до Києва, а коли б змога, то й на всю Україну. Крім того, селяни, маючи в своїх скринях та коморах безліч міського добра, не продавали хліба і не відвозили до міста. Робітники голодували, і доводилось витрачати багато зусиль, щоб годувати великі сім’ї, працювати на заводі і брати участь у громадських організаціях. За гроші на селі нічого не можна було дістати, і замість купівлі‑продажу було запроваджено обмін фабрикатами та продуктами. З усіх робітничих районів країни везли робітники в хліборобські райони різні фабрикати та крам, щоб виміняти на хліб. Голодний Донбас вантажив сіллю цілі потяги, і робітничі організації проводжали їх, сподіваючись, що додому повернуться вони вже з хлібом, картоплею та олією.
Поміж вибухами громадянської війни та війни з білими робітникам доводилось воювати з голодом та із зруйнованим господарством.
Четверо робітників, що їхали на покрівлі вагона, теж були відряджені своїм заводом на село по хліб. У вагоні вони везли сіль, серпи, коси, кухлі й інші фабрикати, і через те, що в вагоні було незручно й задушно, вони примостилися на покрівлі, щоб можна було подихати свіжим повітрям і ввесь час бути обізнаними в справах.
Їхати було недалеко – до першої станції, але це забирало майже цілу ніч, бо потяг їхав повагом через те, що колія була попсована, та й вагони і паровоз були не в ліпшому стані.
Після деякої мовчанки знову заговорив один з робітників:
– Я думаю, чи вдасться нам наміняти хоч трохи хліба, бо я їздив кілька разів, і це дуже важко. Спекулянти понавозили на села безліч всякого добра, і селяни вередують.
– От Теодор не турбується, – сказав другий робітник. – Він знає, що він гарний та молодий, присватається до якої‑небудь молодиці, от і наміняє.
– Які там молодиці, – сказав Теодор, – я живу сам з батьком, обидва працюємо, більше нікого в нас нема, годувати крім себе нікого. Якого ж біса я скавчатиму та нарікатиму! З голоду все одно не здохну.
Він підвівся й сів. Місяць потроху заходив за обрій, і з протилежного боку присмерки розривалися світлою денною смугою. Подував свіжій вітер, і Теодор силкувався, якомога більше, вдихнути його в свої легені. В якомусь з вагонів співали пісень, і вони чудернацько рвалися клекотом коліс, то знову лунали, ніби над самим вухом.
– У кого з вас, хлопці, є на селі знайомі? – запитав Теодор.
Відповіді не було. Очевидно їхали навмання, без усяких перспектив.
– Цікаво мені, – продовжував Теодор, – от коли б такого короля, що має трести й копальні, посадити на покрівлю вагона і примусити їхати по хліб, цікаво, чи поїхав би він чи ні?
На це знову ніхто не відповів, очевидно, потомлені, вони позасинали, і тепер кожному снився свій сон, але й у кожному сні, мабуть, було дуже багато загального, як було багато загального й у зовнішньому вигляді цих чотирьох робітників.
Тільки Теодор знову хотів прилягти, як почув, що потяг спиняється. Тормози зашкребли об колеса, вагон сильно хитнуло, і нарешті потяг став. Люди позіскакували з вагонів, і вночі серед полів чувся сильний галас, ніби то зупинилася табором дика орда татар або киргизів. Хтось вистрелив кілька разів у повітря, може, для того, щоб налякати невідомого ворога, а може просто зі сну. Постріли на мент заглушили галас, але потім він став ще дужчий.
Теодор теж зліз із покрівлі вагону на колію, щоб довідатись, в чому справа. Виявилося, що на паровозі помітили якийсь вогник на колії, але тепер нікого й нічого не могли розшукати.
Це була звичайна історія, і люди, як потурбовані мурашки, знову полізли на свої місця. Гай тим часом відкрив двері вагона, щоб перевірити, чи не заліз хто, чого доброго, та чи не повикидав дорогих речей.
Коли Теодор Гай вліз у вагон і запалив сірника, потяг так само несподівано рушив, як і перед тим зупинився. В цей же час до Теодора у вагон вскочила якась людина. Поки він роздивився, що це чужий, потяг уже йшов досить швидко. Щоб розглянути краще, хто це такий, Гай знову запалив сірника, але на цей раз діставши перед тим цигарку.
У мигтінні маленького вогника Теодор побачив перед собою рослу високу людину з довгим хижим обличчям, у селянському одягу. На перший погляд можна було сказати, що це сільський парубок, але, придивившись краще, можна було переконатися, що ця людина тільки удає себе за таку. Влізши до вагона, цей тип почував себе, як вдома, і не звертав на Теодора ніякої уваги. З ним не було ніяких речей, крім здоровенного ціпка, але з певністю можна було сказати, що в нього була й інша, серйозніша зброя.
Він трохи постояв, а потім сів на якийсь клунок. Побачивши, що Гай курить, він теж скрутив цигарку і попрохав вогню.
Його голос був глухий і одривчастий, як гавкання собаки, або навіть якого‑небудь дикого звіра з тієї ж породи.
Хоча Гай чув перед тим, що у нього в кишені стукали сірники, але в проханні незнайомої людини не було нічого дивного. Можливо, що він хотів прикурити від Теодорової цигарки, щоб цим зберегти свого зайвого сірника, але Теодор замість цигарки простягнув йому свої сірники, удаючи, що цигарка погасла.
Незнайомець запалив сірника і почав прикурювати. Помітивши, що Теодор дивиться на нього, він швидко повернувсь спиною і загасив огонь, але й кількох секунд було досить Гаєві, щоб розглянути його обличчя.
Очі незнайомця блищали, як гострі скалки, і були розміщені дуже близько одно від одного. Обличчя було довге й коряве, ніби його хтось поколупав чимсь тупим або попік раз коло разу. Ніс був довгий і трохи звернутий набік, через ліву брову йшов рубець, і брова складалася ніби з двох половинок. Він чомусь часто потирав ліве око, хоча воно в нього було цілком здорове. Це була проста звичка, характерна для нього. Увесь вигляд його був вигляд дужої і самовпевненої людини, для якої не існувало ніяких сумлінь або вагань.
Поки Гай міркував над тим, до якої кляси суспільства можна було б залучити подібну постать, потяг ішов далі, на обрії вже розвиднювалось, і сірі присмерки починали пролазити в темний вагон. Товариші його спали над головою на покрівлі, а Гай сидів і дивився на чорний силюєт свого несподіваного гостя. Нарешті гість заговорив знову, майже прогавкав:
– Вибачте, що вдерся! Місця на двох вистачить. Втомився йти. Вчасно вскочив. Добрр…
Далі Гай не дочув, бо все кінчилося якимсь ричанням і вигуком. Чоловік замовк, ніби він сказав велику промову і тепер його ніщо не може примусити продовжувати. Але Гай, здивований його заявою, не зважаючи на те, що той мовчав і, очевидно, не мав наміру розмовляти, все ж таки запитав:
– Хіба ви йшли пішки?
– Ет, чррт, – видерлося якесь прокляття з рота його сусіди. – Їхав! Їхав у потязі в вагоні… Чрррт…
І чоловік потер лівою рукою ліве око, ніби вся лють ї вся причина його незадоволення сиділа йому в оці.
Очевидно, він чогось не договорював і не хотів про це говорити. Гай більше й не силкувався його розпитувати. На це й не вистачало часу, бо потяг уже підходив до станції, про що сповістив гудок паровозу. Коли потяг зменшив швидкість близько станції, таємничий гість Теодора, не промовивши ні слова, несподівано зіскочив з вагона на колію і зник.
Теодора Гая трошки здивував такий звичай виходити з потягу та дякувати за проїзд. Він швидко підійшов до дверей вагона і, виглянувши, побачив, як чорна постать незнайомця спустилася з насипу і нарешті стала маленькою чорною крапкою в далині.
Гай все ще замислено дивився в ранковий присмерк, міркуючи над тим, хто був його гість і які наміри ховає він під машкарою свого подзьобаного обличчя. Сільським парубком він не міг бути, це одразу можна було відчути, побачивши його руки та безцеремонне поводження. Бандит? Контрреволюціонер? Якого ж біса він роз’їжджає сам з ціпком, бандити ж бо тепер купи держаться. Просто міщанин, переодягнений в сільський одяг? Не добереш. Коли б Гай мав змогу, він напевне непомітно пройшов би за цією людиною, простежив би, що вона робить, довідався б, про що думає.
Скільки є на світі людей, і кожний з них заховує свої почуття, свої таємниці. Може, він убивця або злодій, і ми так само поставимося до нього, як і до чесної людини. Можемо пройти повз нього, попросити вибачення, ввічливо посміхнутися або навіть стиснути руку, як найкращому приятелеві.
Скільки невідомого заховує кожне людське обличчя, яка трагедія може бути за нам, яке щастя і яка зловісна та холодна лють!

IX
Розділ історичний

Село тієї доби, що її ми змальовуємо, мало свої особливі звичаї та прикмети. Про це треба пам’ятати, щоб дещо не здавалося перебільшеним, а постаті тодішніх селян не наводили б на думку, що їх вигадано, бо справді вже давно не існує тих мрійливих пейзан, до яких звикли читачі, а тим більше заклопотаний обиватель.
Село Зігнуті Вільхи, куди їхав з товаришами Теодор, знаходилося від залізниці на відстані приблизно верстви. Село було велике й багате, з одного боку оточене великим лісом і з другого – широкими ланами, випасами та луками. Від містечка, де жив Теодор Гай, навпростець до села було багато ближче, ніж залізницею, але дістатись до нього залізницею було легше навіть і тієї пори, бо селяни дуже неохоче давали коней, та й залізницею було дешевше.
Після майже безсонної ночі Гай з товаришами розвантажили на станції вагон і, найнявши воза, вирушили на село. За кілька фунтів солі місцевий дядько згодився їх одвезти. Тепер вони їхали, збиваючи куряву на широкій дорозі, що вела до села.
Поки вони поралися з своїми клунками на станції, поки знайшли воза, сонце здорово стало припікати і розпочався теплий та важкий їхній трудовий день.
Один з товаришів Гая, маленький сухорлявий старуган з рудавим волоссям, з тоненьким обличчям, з міткою на носі від окулярів, слюсар заводу Антін Яновський, або просто Антошка, як його звали всі товариші, тепер весело чмихав і потирав руки, оповідаючи про те, як багато вони привезуть на завод різної їжі. Інші товариші теж перебільшували свої сподівання, але, схаменувшись, починали сміятися й говорити, що навряд чи вдасться проміняти ввесь вагон на одну цибулю.
Так доїхали вони до перших хат села, і тут Петро Пустовійт, товариш Гая, виміняв сіль на буханок хліба й шматок сала, бо вся компанія дуже хотіла їсти. Після сніданку почалося блукання від хати до хати, яке більше скидалося на справжнє жебрацтво, ніж на обмін, що за нього в свій час так розпиналися синдикалісти.
Ніщо так не принижує людину, як жебрацтво. Ніщо так не вражає людину, як незадоволене прохання шматка хліба. Нема нічого ганебнішого, як не підтримати людини однієї з тобою кляси. Здавалося, що робітник і трудовий селянин мусять стояти на одному клясовому рівні, але через розбещеність деяких шарів села в той час робітник, що потрапляв на село, відчував себе справжнім жебраком. На нього дивилися так, як на дармоїда, як на ворога, що зазіхає на селянське добро.
Селяни або презирливо відмовлялися від речей, що їх пропонували робітники, або в кращому разі пропонували саме те, що їм було непотрібне, і звичайно в мізерному розмірі.
В той день на селі Зігнуті Вільхи було храмове свято. Майже всі були вдома, і це, до певної міри, полегшувало обмін. Робітникам щастило на кілька хат проміняти яку‑небудь річ.
Коло одної з хат їх оточило кілька селян. Серед юрби в першу чергу впадав у вічі кремезний дядько з пухким обличчям, з довгими тарганячими вусами і ввесь червоний від якогось напруження, ніби йому коштувало багато зусиль тримати свою округлу постать на ногах.
– Що ж ви привезли? – запитав він перший, вважаючи себе за центр всієї юрби. – Е‑е! Коси! Серпи!
Робітники показували селянам фабрикати, і ті довго й старанно їх розглядали.
– Пф! Мантачі! – презирливо продовжував опецькуватий селянин.
– От коли б цим мантачем відмантачити його гайдамацькі вуса! – стиха сказав Гаєві його приятель Петро Пустовійт. – От ірод!..
– Нам такого непотрібно, це несіть комнезамщикам! Пхе!..
Дехто з юрби засміявся. В цей же час з‑під ніг чи з‑за спини округлого вусача виплигнула якась істота, сухорлява, з маленьким, як яблучко, обличчям, в єдвабних штанах і, зробивши ручкою не то дулю, не то інший якийсь чудернацький рух, проверещала якимсь тоненьким голоском:
– А в нас їх троє! Хе‑хе‑хе! Чортяча трійця! Охрип, Максим та чабан Петутрій.
Їстота порахувала пальчиком. З юрби хтось голосно зареготав:
– Ге‑ге‑ге! У них якраз косити не буде чого, то може виміняють.
– От за цю косу фунт проса я дав би. Коса, здається, добра! – запропонував якийсь дядько більш помірковано. – Відоме діло, Василю Івановичу коси замало, йому б косарку.
Василем Івановичем і був вусатий чоловік, який від цього компліменту почервонів ще більше, закрутив своїми совиними очима і щось задоволено пропихкав.
– От у нас, наприклад, грамахона нема? Або цієї чортовини, як її звуть?.. – звернувся він до сухопарої істоти. – Ну, що у Степана Трохимовича…
– Орган, Василю Івановичу, – влесливо відповіла істота.
– Ні.
– Піяніна!..
– От, піяніна! Піяніни у вас немає?
Теодорові товариші суворо дивилися на багатого замовця і не знали, що відповісти.
– Як же, піянін у нас дуже багато! А може, вам привезти автомобіля або трамвай? – з люттю в голосі промовив Теодор.
Що таке автомобіль, знали майже всі або більшість, але що таке трамвай?.. Це слово вплинуло, і юрба ніяково змовкла.
– Може, Василю Івановичу, ви в мене купите фунт мідяно‑цинко‑сірчано‑токарних стружок? Їх дуже добре класти до їжі замість соли або укропу, крім того, можна настоювати самогон або свячену воду! – іронічно заговорив Антошка, він же слюсар Антін Яновський.
Але цей жарт прийняли дуже серйозно і навіть з охотою, бо це було щось нове й небачене.
– А покажіть но, що це за штука! – важно проговорив той же Василь Іванович.
Слюсар пошукав у своїх бездонних кишенях і витяг майже цілу жменю мідяних та залізних стружок. На обличчях робітників промайнула маленька посмішка, але вони поки що не викривали жарту.
– Хіба тут буде фунт? – промовив огрядний селянин, беручи у слюсаря стружки.
– А ви зважте! Може, тут і більше!
Василь Іванович подивився на стружки, що, мабуть, сподобались йому своїми блискучими обрізами, а потім обережно підніс їх до свого м’якого й чутливого носа.
Тут уже компанія не витримала і голосно розсміялася, сміялися і деякі селяни, які може здогадалися, а може й знали, що це за річ – мідяні стружки. Василь Іванович, понюхавши стружки й почувши сміх, серйозно поглянув на юрбу, а потім, не втрачаючи гонору, відповів:
– Ні, я такої штуки не вживаю!
– А ви спробуйте! Візьміть їх на зуб! Може, сподобається! – сміявся слюсар, – Може, тоді від піяніна охота відпаде.
– Пф! Ви мені грамохона або гармонію! От у Степана Трохимовича Терещука! Ви, може, ніколи не бачили, так подивіться, а потім привезіть. Кілька пудів борошна дам…
– Піяніно то ми бачили, а ви стружки замість піяніна покуштуйте!
– Киньте, киньте! Вони сміються! – заверещала істота у єдвабних штанах, підбігаючи до Василя Івановича.
Той тільки тепер зрозумів, чому раніше сміялася юрба. Він тепер почервонів так, що навіть уся кров з його п’яток вдарила йому в голову, і мимоволі розсипав стружки, поглядаючи виряченими очима на слюсаря.
Юрба одразу притихла, і дехто одійшов убік.
– Халамидники! – нарешті видушив він із себе. – Торбарі!..
Він ще щось хотів пропихкати, але йому, мабуть, не вистачило повітря, і він, повернувшись спиною до робітників, пішов геть. За ним швидко пошкандибала й істота в єдвабних штанах, сердито поглядаючи назад. Решта селян теж почали розходитись, лиш дядько, якому дуже сподобалась коса, ще довго торгувався, поки не згодився на трохи більшу кількість проса.
– Я б тому гайдамаці цілий мішок стружок подарував, тільки, щоб він підсипав їх собі у борщ! – сердито говорив дорогою слюсар. – От ірод! Куркуляча душа!..
– А той другий, в едвабних штанах, хто він такий? – запитав один з робітників.
– Адвентист або німецький соціял‑демократ! – відповів Петро Пустовійт.
– Ні, він, мабуть, з породи тхорів! – зауважив слюсар.
Розмовляючи, всі четверо підійшли до нової хати. Коло тина стояла стара баба, одягнута в якусь чудернацьку панську кохту. На одній руці у неї була чорна рукавичка, з якої виглядали загрубілі пальці. Побачивши робітників, вона махнула рукою в рукавичці і сердито заговорила:
– Ідіть, ідіть з богом! Бог дасть!..
Потім тією ж рукою поправила очіпок і, плямкаючи вустами, сердито дивилася на робітників. Вони ж пройшли повз неї, ані слова не сказавши. Їх дуже пригнітили ці слова, і вони глибоко відчули образу, відчули, що до них ставилися, як до жебраків.
– От, чортове опудало! – нарешті перетяв мовчанку Антошка… – Ви бачили, на ній чорна шовкова спідниця?
– Шкода, що в неї ще нема твоїх окулярів, Антошко, вона б їх напевне начепила собі на вуха! Ну й темнота! – сказав один з робітників.
– Не тільки темнота, – додав Гай, – а й жадність!
З цими словами вони звернули в бокову вуличку, тут було порожньо й тихо. Було чути, як гули бджоли і десь рипів журавель, – хтось з криниці діставав воду. За одним з тинів лунав веселий жіночий сміх, біготня й жартівливі вигуки. Коли вони проходили повз нього, звідти визирнуло розкуйовджене дівча й швидко сховалося, потім не минуло й хвилини, як на перелазі знову з’явилося те саме дівча, але вже в компанії з дорослою дівчиною.
– Чи нема у вас якого краму, матерії? – запитала дівчина.
– Як же, у нас усе є! – відповів Антошка.
Мале дівча, почувши це, швидко залопотіло босими ногами і десь зникло. За кілька хвилин біля робітників було веселе й барвисте коло дівчат. Вони тягли з хат усе, що трапилося під руку, і вимінювали на матерію. Але це все робилося потайки, щоб не довідалися батьки. Коли обмін був у самому розгарі, на вулиці появився якийсь ще досить молодий дядько. Деякі дівчата, помітивши його, почали тікати.
– Куди, дурні це ж Максим! – голосно крикнула на них струнка красуня з гуртка дівчат.
Це був середнього віку здоровий чоловік з насмішкуватими очима й бадьорим голосом у горлі.
– Чого злякалися, сороки! Не бійтеся, до ваших батьків з доносом не піду!..
– Не дуже ми й злякалися! – відгризнулась вертлява дівчина, покрутивши головою, від чого розлетілася її чудернацька зачіска.
– Тримай коси, Проню, бо втечуть! – зауважила їй, сміючись, друга.
Максим підійшов до робітників і поздоровкався.
– Це ви й будете Максим незаможник? – запитав у нього зацікавлений Теодор Гай.
– Так, це я, а ви, мабуть, робітники з «Червоної Зорі»?
Знайомство відбулося. І компанія, залишивши дівчат, посунула далі з Теодором Гаєм та Максимом на чолі.
– Кажуть, що у вас на все село лише троє незаможників? – запитав Петро.
– Троє зареєстрованих, – відловів Максим, – а так то є багато, особливо на лівому кутку біля лісу. Тільки всі вони ще бояться одверто щось сказати проти Василя Івановича або Степана Трохимовича. Ви вже, мабуть, про таких чули? От тому і троє, як більмо на оці в куркулячої коняки. Але це пусте, вже на лівому кутку сперечаються. Незабаром наша армія збільшиться. Василь Іванович лусне з досади.
– Це добре, – сказав Антошка, що прислухався до розмови. – Ми свого Фелікса Едуардовича вже прикоськали, це головного інженера. Ну, а у вас, Степан Трохимович… З одної компанії ця публіка.
– У нас бандити ще заважають! – відповів Максим. – От де наше нещастя! Боїться народ…
– Наші міщани іноді не згірше бандитів, – вставив Теодор, – що казати, важко!.
– У вас у місті з продуктами справа погана, – знову заговорив Максим, – а з наших новоспечених аристократів багато не візьмеш. Нещодавно дочка нашого Василя Івановича в модному капелюсі на все село гуляла. А капелюх той їй так личить, як мені циліндер! А інші в єдвабних штанах і шовкових краватках. У Прокопченка грамофон кричить з ранку до вечора. Піп Григорій дістав тромбона і вечорами повз його садибу пройти соромно. Такі звуки випускає, ніби бугай пирхає… Показилися, що на них управи нема…
– А у нас діти з голоду пухнуть, – зауважив один з робітників.
– Нічого, – сказав Гай, – це минеться. Робітники інших країн в гіршому стані. Добре те, що влада в наших руках, а хліб буде. Ще який‑небудь рік, і все налагодиться… Тоді, Максиме, до нас до клюбу, до читальні… Ех, заживем, братці, чорта заздрість візьме!..
Бадьорі слова Теодора Гая розворушили робітників, і вони з новою енергією блукали від хати до хати.
– От коли б організація в нас була, – знову заговорив Максим, – не доводилося б так блукалти робітникам. Швидко б справу налагодили, організовано… Шкода мені дивитися на це.
– Не журися, Максиме, все буде гаразд! Буде й організація… буде й ще щось… Ти ж бачиш, ми не нарікаємо, а Тодик, мабуть, тільки й думає про те, як це все змінити та переробити на наш кшталт. Чи не правда, Тодику? – відповів Антошка і одночасно звернувся до Гая, немов бажаючи почути від нього слова, що підтвердять його відповідь.
– Авжеж правда!!!
– Але ж до чого дійшло нахабство! – продовжував Максим. – Вони захопили найкращу землю, крім того, скуповують все, що можуть. У наших селян забирають корів, коней, всяку тварину за безцінь. Вже є скільки таких, що за дурничку повіддавали свої хати і тепер, живучи в них, відробляють за це. А в міщан вони скуповують різне шмаття та коштовні речі, все без розбору, що в очі впаде. Тут в одного дурисвіта піяніно в курнику стоїть, спочатку діти бавились ним, а тепер курам за сідало. Один тут є такий, що збирає самовари та чайники, а той же Василь Іванович так радянськими грішми цілий куток стіни в хаті заліпив. І головне, що всі такі, що чекають когось, все ще сподіваються на когось…
– Єрунда, – сказав Гай, – потім відберуть всі музичні струменти для школи або клюбу. Все те, що накопичує буржуазія, все одно, що міжнародній банк для пролетаріяту. Прийде час, і ми все одержимо назад з відсотками.
Край села, осторонь, робітники побачили багату садибу. Велика хата під бляшаною покрівлею ніби допіру збудована. Великий двір з клунями та повітками теж був свідком не абиякої заможности господаря цієї садиби. Робітники підійшли ближче, і тут Максим зупинився.
– Це садиба Терещука, Степана Трохимовича, як його величають. Це перший багатій. З вами я до нього не піду. Він іноді скуповує багато речей… Я не піду, бо він побоїться, чого доброго, і стане прибіднюватись. Можливо, що ви в нього що‑небудь проміняєте, а коли ні, то все‑таки підіть, побачите, що то за цяця.
І Максим став прощатись з робітниками. Кожний з них міцно потис його загрубілу руку. Тут, між іншим, Антошка сказав якийсь дотеп, але зміст його був, що, мовляв, їхні руки мало чим відрізняються одна від одної своєю кількістю мозолів і зовнішнім виглядом.
– Прощайте, – сказав Максим, – може, зустрінемось.
– Обов’язково, – відповів Теодор, – пам’ятайте за клюб!
Швидко постать Максима загубилися між хатами. Робітники ж підійшли до самої садиби Терещука. Їхній слух одразу тут вразили неприродні звуки, які лунали з хати. Було чути, як хтось бере одну й ту ж ноту на якомусь зіпсованому інструменті.
– Слухайте, – раптом промовив Теодор Гай, прислухаючись, – слухайте, та це ж…
– Ще не вмер‑ла У‑к‑раї‑на і… – затягнув Антошка. – А диви! От продажна душа!
Тут до них підійшло кілька нових селян, і Теодор так і не зміг висловити свого здивовання. Знову почались торги. А невідомий палець все так само брав ноту за нотою, виводячи відомий гімн, без усякого сумління, але з наявною дбайливістю.
Гаєві чомусь пригадалося рипіння журавля, і йому немилосердно захотілося пити. Він відійшов од гуртка і зайшов у двір садиби. Коли він близько підійшов до хати, то одразу побачив у вікно старанного музиканта. Чиясь руда потилиця хилиталася в такт звуків, і рука старанно натискала на клявіші піяніна.
– Ей, пане, – гукнув Гай, – чи не можна у вас води напитися?
Музика одразу змовкла, потім рипнули двері, і на поріг хати вийшов сам Степан Трохимович Терещук.
Гай спочатку був розчарований, він гадав, що побачить постать приблизно таку, як у Василя Івановича, але побачив щось цілком протилежне, що ніяк не нагадувало попереднього аматора органів та грамофонів.

X
«Блакитні фйорди»

Степан Терещук був низького росту жилавий дядько, який міцно тримався на корчуватих ногах, і це робило його постать одразу видатною серед сотень інших. На ньому були добрі чоботи, сірі штани й розстебнутий піджак, що під ним була в міру вишита нитками блідого кольору холщова сорочка, а комір пов’язаний тонкою жовтуватою українською національною краваткою. Одяг його був дуже простий, і від загальної пошести на міську моду нічого не можна було помітити.
Здаля на перший погляд можна було сказати, що це провінціяльний інтелігент українець, але, поглянувши ближче на його гостре обличчя з маленькими вусами, з примруженими сірими очима, на його трохи руде волосся, з добродійною парахвіянською зачіскою, на його тонкі стиснуті вуста з хитрими зморшками в куточках, це вражіння моментально зникало.
Лишалося гнітюче вражіння, що він з‑під своїх примружених повік слідкує за вашим кожним рухом сірозеленкуватими, як у ящірки, очима, і що ви нізащо в світі не зможете зсунути його з того місця, що на ньому він стоїть. Крім того, одразу впадали в очі його не в міру довгі руки, ніби він мав щось спільне зі своїм мавпоподібними пращурами, і це було дуже недавно, а пальці здавалися чіпкими й жилавими, і вони ввесь час ворушились, ніби збиралися зняти з вас одяг, а може просто стиснути за шию. Але в рухах його, в тому, як він поводився, в тому, як ходив, не було нічого задирливого, одвертого, навпаки, все було заховане і навіть зменшене, запобігливе.
– Пане, – знову з таким же звертанням попросив Гай, – чи не можна у вас напитися води?
– А чого ж, водичка божа, як же, можна, можна, водичка божа! – улесливо заговорив Терещук, – От чого іншого, то не знайдете. Бачите, ми прості люди, – показав він на себе, – а водички можна. Повітря й водичка божі… дихайте, пийте, донесхочу…
Скупому Терещукові, може, й води було шкода, але ввічливе звертання Гая одразу підкупило його. З такими людьми, як Терещук, треба було бути дуже обережним та хитрим. Щоб досягти чого‑небуль, треба було так само, як він, прикидатися, прилащуватися й показувати зуби тільки в зручний для цього момент. Його можна було бити лише його зброєю, але й те лише тоді, коли зброя була гостріша за його.
– Без бога ні до порога, як то кажуть, а без доброго слова і собаки ласкавим не зробиш, – відповів хитро Гай, але його відповідь не влучила в ціль.
– Правильно говорите, молодий чоловік, шанувати треба всяку твар! – з якимсь російським акцентом промовив Терещук. – Я бачу тут цілу компанію, так вам на всіх води, чи тільки кухоль для вас?
– Лише для мене, добродію, з мене кухля вистачить! – відповів Гай.
Терещук повернувся, прочинив двері в хату і крикнув голосно, але вже іншим тоном, що в ньому можна було почути навіть суворого наказа:
– Маріє, винеси парубкові води!
Потім знову повернувся до Гая і якось гостро поглянув на нього.
– А ви, молодий чоловік, напевне парубок? Працюєте де в місті, чи що? У вас там уся молодь в комісарах працює? – хитро закинув вудлище Терещук.
– Авжеж, – удаючи наївного хлопця, відповів Гай, – а якже, у нас багато комісарів. От і я теж комісар, можна сказати. На ввесь завод комісар: без мого наказу – ні тпру, ні ну… Накажу кухлі робити – роблять, накажу гуляти – гуляють. Ви не думайте, добродію, що я з простих… я грамотний…
Відповідь Гаєва чомусь сподобалася Терещукові, хоча Гай брехав неймовірно. Терещук зійшов з порога хати. Він підійшов до Теодора і навіть погладив його по плечу, ніби оцінюючи й оглядаючи з усіх боків. Справді, зовнішній вигляд зовсім відповідав комісарському, як уявляв собі комісара Терещук. Бойовий вигляд Гая, що був одягнутий в сіру напіввійськову одіж, таки спантеличив хитру лисицю Терещука, який тепер чогось зрадів.
– Хе‑хе‑хе‑хе!.. – скрипуче сміявся Терещук. – Хе‑хе‑хе‑хе!.. А ваш мандат? – раптом запитав він серйозно, дивлячись на Теодора.
Гая одразу збентежило таке запитання, і він мимоволі посунув руку в кишеню, але потім, схаменувшись, зупинився.
– Мандатик, мандатик! – говорив Терещук, показуючи правою рукою на ліву долоню.
Гай щось зрозумів і знову поліз до кишені. Він пригадав, що в нього мусить бути якийсь папірець, де на заголовку мусить стояти слово мандат. Гай витягнув кілька документів, пошукав серед них і, нарешті, простягнув Терещукові папірець.
Це було доручення Гаєві організувати заводський клюб, дістати книжки, меблі тощо, але просто по звичці до видатних назв у ті часи на ньому згори стояло слово, яке так подобалось Терещукові, маленьке незначне слово – мандат.
Терещук, мабуть, був письменний, бо він старанно перечитував папірець, і обличчя йому посвітлішало. Може, він думав про якусь вигоду з цього для себе, може, він був задоволений, що комісар, за якого він мабуть уважав Гая, так швидко й не перечучи погодився показати йому, Терещукові, свій мандат. А може він просто хотів познайомитися, які були мандати, – все це рішити було важко, але було очевидним те, що Гай все більше подобався йому.
Поки Терещук старанно розглядав з усіх боків папірця, двері хати тихо рипнули. Гай обернувся й побачив, що до нього з великим кухлем води підходить білява дівчина. Те, що вона білява, і те, що в неї в руках кухоль, Гай побачив трохи згодом, а тепер він бачив лише одні широкі блакитні очі, що ввесь час ставали ширшими в його уяві, поки не заполонили ввесь мозок, поки не стали двома фйордами чарівної географічної мапи, бо вони були блакитними, як фарби на мапі, а справжніх фійордів Гай ніколи не бачив, – доки він не відчув у своїй руці холодне залізо кухля й фйорди знову стали блакитними очима.
Гай і Марія, яка винесла йому води, наче зачаровані, дивилися один на одного. Вони були захоплені, вражені, немов вони колись бачили один одного, наче колись вони один одному приснилися, наче така сама зустріч була кілька віків тому, і вони тепер дивуються з того, що знову зустрілися в таких самих умовах. Хіба не буває так: людині здається, що вона робить цієї хвилини, що вона робила це ж саме колись, не можна пригадати коли, за тих же обставин і умов.
Це уявляється якось туманно, цього ніяк не можна збагнути, але воно відчувається, як певна реальність дійсність, що її ось‑ось ніби намацаєте рукою…
Щось подібне до цього відчували Гай і Марія і ніби не могли зрозуміти, що це таке. Чи це було справді? Чи це тільки здається?
Гай взяв у неї кухоль з водою і, поринаючи поглядом у блакитні фйорди, підніс його до вуст, але не помітивши, що ще не доніс, перехилив його, і вода полилася на землю. Марія перша захоплено посміхнулася на це, а Гай збентежено допивав рештки води.
– Правильно, молодий чоловік, дуже правильно! – зайшов, як з туману, улесливий голос Терещука, який примусив Гая схаменутись. – Мандатик правильний! – простягнув Терещук назад папірця. – Мені дуже приємно… Гадаю, що ви не одвернете своєї уваги від моєї гостинности.
Що хотів він сказати цими словами, Гай не зрозумів, та йому було байдуже, що б не сказав Степан Терещук, який тепер пішов тихою ходою через двір на вулицю до юрби. Гай так само не помітив, як Терещук хитро поглянув на нього та на Марію, і не помітив, що Терещук може навмисно залишив їх насамоті. Коли б Гай і не був захоплений іншим, то може він і помітив би це все, але він, передавши кухоль Марії, тепер тримав її руку в своїй руці, дивився на неї й нічого не помічав, що діється навколо нього.
Він бачив перед собою напрочуд знайому постать дівчини, бачив знайоме обличчя, очі, волосся, рухи і навіть голос.
– Мені здається, що я вас знаю, що я вас бачила десь! – почув Гай уперше її приємний голос, що здавався йому таким знайомим.
– Я певний того, – відповів Гай, – що ми жили десь поруч і зустрічались отак щодня.
Вони трохи помовчали, ніби риючись у давніх спогадах, відшукуючи щось потрібне, але невловиме, що мусіло все нагадати їм, сказати – хто вони й що з ними.
Але марно вони напружували свою уяву, їм не пощастило впіймати химерної згадки, викрити своє химерне почуття.
– Маріє! Ні, Маріє, я зовсім не знаю вас, – нарешті сказав Гай, – ви мені просто снились колись, і я назавжди запам’ятав це.
– Мені здається, що я вас знаю, що я знаю навіть, як вас звуть… Вас звуть… Ні, я боюсь, що я не вгадаю…
– Теодор, – підсказав він своє ім’я.
– Теодор? Ні, вас здається звали інакше, – замріяно й ніби розчаровано відповіла Марія.
– Коли? Хто? – засміявся Теодор Гай. – Ні, мене так звуть змалку, й іншого імени я ніколи не чув.
– Чи не хочете, Теодоре, ще води, бо ви ту розілляли? – запитала дівчина, перехиляючи порожній кухоль.
– Ні, не хочу, Маріє, ви краще розкажіть мені дещо про себе. Степан Терещук ваш батько?
Не зважаючи на те, що вони допіру познайомилися, що вони бачать один одного вперше, між ними не було жадної напружености, жадної ніяковости, що буває в таких випадках, і вони розмовляли, як давні знайомі. Гай з перших слів довідався, що Степан Терещук рідний батько Марії, що її мати недавно померла, що вона була нещасною жінкою скупого й химерного чоловіка і що між Марією та батьком теж напружені стосунки. Марія одверто оповідала про все Гаєві, і він теж не відставав, оповідаючи про свою роботу, життя та мрії.
Марія здавалася йому щохвилини кращою. Коли він раніше порівняв її очі з фйордами, то тепер в його уяві кожна її частинка вже мала таке саме гіперболічне порівняння. І ці порівняння були до того поетичні й нереальні, що коли б він справді побачив те, що утворила його уява, можливо, що він, сам творець, злякався б її й одразу зрікся б. Хіба не відомо, що всі закохані або ті, що наближаються до цього, перебільшують принади та красу свого об’єкту і все їм ввижається в інших фарбах та розмірах, як при звичайних почуттях. Отже, уявіть собі таку жінку, в якої очі, як фйорди, постать гнучка й тендітна, як лозина, біляве волосся – лани спілого жита, руки теплі та ніжні, як пелюстки якоїсь незнаної квітки, уявіть собі не і намалюйте. І коли ви не закохані, або коли ви не поет, то здивуєтесь, яка вийде з вашої уяви чудернацька потвора, ви здивуєтесь з неприродних, велетенських розмірів вашого твору й химерности, нереальности вашої уяви. Звичайні хиби людського тіла, людської краси здаватимуться тоді в порівнянні з вашим твором прекрасними рисами, а звичайні людські органи – витвором божественного нелюдського надхнення.
Але нам, людям незакоханим, Марія, коли б ми побачили її вперше, зовсім не здавалася б такою, якою вона була в уяві Теодора Гая. Ми сказали б, що вона була звичайна, гарненька білява дівчина, що вона може одразу впасти в око й вередливій людині, що вона може зацікавити нас серед багатьох наших інших знайомств та зустрічів. При ближчому знайомстві ми сказали б, що в неї є щось від міської культури, але й від культури степів та лісів у неї можливо є ще більше – дике, вільне, що зв’язане здебільшого з самою природою, що струмком пробігає в її жилах.
– Батько мій, – оповідала Марія, – водиться з такими людьми, що зовсім не подобаються мені. Його компанія – отець Григорій, Василь Іванович Кабанник і ще тут один… приїздить… Гамуз, – з якимсь дивним тоном промовила вона це чудернацьке прізвище. – Водиться з якимись темними особами, з колишніми попами, бабами, юродивими. Як бачите, дорогий Тоде, компанія не для мене… Єдиний приятель мій – це Петутрій. Ми з ним часто їздимо верхи, коли батько в отця Григорія… на засіданні… як він говорить. Влаштовуємо справжні перегони! Але це єдина розвага…
– Бідна, люба моя Маріє, а хіба ви ніколи не буваєте в містечку? Не маєте там знайомих? – запитав Гай.
– Колись я бувала там, навіть мешкала досить довго в родичів матері, але тепер, коли вони переїхали до Києва, я зовсім не буваю там, не була вже кілька років. Я не знаю, чи живі вони навіть. Я кілька разів писала до них, але відповіді так і не одержала. Поїхати батько нізащо не дозволить. Посилала Петутрія, але він не міг нікого знайти. А ось і він, – додала вона, показуючи на худорлявого хлопця, що вийшов з клуні на двір.
Гай поглянув у бік клуні і побачив неймовірно худу й високу постать Петутрія. В його подертій та засмальцьованій одежі стирчали жовті соломинки, які ще більше виявляли її убозтво. Петутрій виглядав якоюсь забитою, нещасною людиною, але Гай відчував дикий огонь в його погляді, який на мент зупинився на ньому. Петутрій, вийшовши з клуні, важкою ходою пішов кудись поза хату, не вимовивши й слова.
– Він сьогодні чогось нездужає, бідний, – сказала Марія і потім, помітивши, що вони ввесь час стоять, повела Теодора до призьби, де вони й сіли, поглядаючи на вулицю. Там серед юрби селян Антошка викидав якісь штуки, там же поважно стояв і Терещук, розмовляючи з робітниками. Антошка, помітивши Гая й Марію на призьбі, зробив їм рукою, непомітно для інших, привітальний рух.
– Хто це такий? – запитала Марія. – Такий старуган, а такий вертлявий та веселий. У нас майже ніколи не побачиш, щоб старий дядько був таким жвавим. Він мені дуже подобається.
– Це Антін Яновський, слюсар з нашого заводу! Він не такий вже веселий, як це здається з першого погляду. Він, можливо, веселиться тоді, коли йому сумно або коли він погано почуває себе. Я вже кілька разів помічав, що його сміх не дуже веселий.
– Я розумію! – задумливо промовила Марія.
– Іноді людині треба сміятися для того, щоб не плакати! – додав Теодор Гай.
– У нього є діти, мабуть, – наче думаючи вголос, промовила Марія.
Гай трохи посміхнувся, згадавши дорослу дочку Яновського, яка вже мала своїх дітей, але нічого не відповів.
– Я дуже люблю дітей, – продовжувала Марія, – у Максима Самбора є дівчатко, таке мале, біляве і… часто не має чого їсти, – з жалем у голосі сказала вона. – А в інших… скільки я їх знаю…
– Я теж багатьох знаю, – наче вихвалюючись, сказав Теодор, пригадавши дітей Совза.
Йому чогось не хотілося відставати від Марії в цьому питанні, і він розповів про вихрясту Оленку, що іноді закопувала в землю в кутку двора голову зарізаної качки або курки і регулярно поливала її, щоб виросла велика качка.
Непомітно вони перейшли до іншої теми, і Гай став запрошувати Марію приїхати до містечка, оповідаючи, що він познайомить її з Оксаною Совз, з Оленкою, з робітниками.
– Тільки без провожатого не їдьте, – зауважив Гай, згадуючи, які пригоди можуть трапитися в дорозі, і чомусь згадавши свого дикого гостя, що завітав до його вагона.
– Вже так і поїхала! – засміялась Марія. – Ви забуваєте про батька…
– А все ж таки пам’ятайте, що тепер подорожувати дуже небезпечно! От сьогодні до мого вагона вскочив якийсь дядько. Хто його знає, хто він такий! – і Гай розповів про свого гостя.
Марія слухала Теодора дуже уважно. Вона трохи зблідла, і очі їй поширшали.
– Ви кажете, що в нього було подзьобане обличчя? – з зацікавленням запитала вона.
– А що?
– Так, я таких бачила… Вони дуже неприємні…
– Чому? – здивувався Гай. – У нас є кілька таких робітників, але вони дуже славні хлопці!
– Так…
Марія відповідала, зовсім не пояснивши своїх слів. Тут була якась межа, за яку вона не хтіла перейти.
– Коли приїжджатимете на село, заходьте до нас, – швидко заговорила вона, побачивши, що її батько разом з робітниками заходить у двір. – Заходьте, Тодику! – якось благаючи, подивилась вона на нього, взявши за руку. – Приходьте!.. – потім швидко підвелася й пішла до хати.
Гай теж підвівся з призьби і пішов назустріч Терещукові й робітникам. Виявилось, що Терещук забирав у робітників деякі речі. Обличчя Антоші сяяло від задоволення, і він тепер мовчки дивився на Терещука, на клуню, на Гая, на небо.
Терещук покликав Петутрія і за його допомогою звідкись повиносив борошно, сало, ще щось, що було потрібне більше робітникам, ніж Терещукові. Коли обмін був закінчений, Терещук, прощаючись з Гаєм, тихо сказав, торкаючи до його куртки:
– Заїжджайте, молодий чоловік, мені дуже приємно, що я познайомився з вами.
Виходячи з двору з товаришами, Гай увесь час поглядав на хату, чи не вийде Марія, але вона чомусь не виходила. Гай з великою неохотою залишав садибу Терещука і йшов похнюпившись, не звертаючи уваги на веселу розмову товаришів.
Вони йшли повз довгий паркан, що оточував садибу й сад Терещука, позаду всіх плентався слюсар, зігнувшись під важким мішком. Коли він підійшов до одного з кутків паркану, звідти раптом з’явилась запихкана Марія і зупинила його.
– Це для ваших діток, – сказала вона Антоші, простягаючи йому клуночок цукру.
Антоша здивовано подивився на неї, але вона вже махала рукою Гаєві, який помітив її, і потім швидко зникла за тином.

ХІ
Дія знову вертається на своє місце

«…Мій батько все так само грає одним пальцем „Ще не вмерла Україна”, я ж згадую про нашу зустріч. Марія».
Теодор Гай дочитав листа. Він йому одразу нагадав маленькі минулі події останніх днів. Сама Марія яскраво виринула йому в уяві, й він пригадав її навіть до маленьких рисочок обличчя. Він так само стояв біля вікна в кімнаті Совза і задумливо дивився на вулицю. З кухні було чути, як стукала тарілками Оксана Сова, грюкнули двері, коли вибігали на двір обидва хлопчики Совза, і незабаром Теодор почув тихі, брязкотливі звуки мідяної сурми, – це вже сам Совз по обіді розважався, граючи на сурмі, але в нього чомусь нічого не виходило, може, тому, що він пообідав, а може, тому, що не було відповідного настрою, бо звуки були якісь мляві та стримані.
Гай, прочитавши листа, знову пригадає таємничу особу, що приходила сьогодні до Оксани, він пригадав її хвилювання, пригадав, як поставилась і Марія до його оповідання про несподіваного гостя, зрозумів якісь недоговорені моменти в листі, зв’язав це все і навіть мимоволі скрикнув:
– Так це ж та сама!..
Совз здивовано поглянув на нього і, думаючи, що Гай заговорив з приводу його гри, радісно зауважив:
– Сурма? Звичайно, та ж сама…
– Та ні, особа… – докінчив Теодор свою думку.
– Яка особа?..
– Я його бачив у вагоні…
Тепер у Совза все переплуталось, він навіть залишив сурму.
– Його… особа… а хто ж воно таке? Чоловік чи жінка?..
– Чоловік! – відповів неохоче Гай, побачивши, що встряв у неприємну історію і що доведеться відповідати на різні запитання, що на них він не хотів би відповідати зовсім.
– Це все твої штучки, Тоде, – заговорив Совз, – завше щось вигадаєш, і все без пуття!
І Совз, вважаючи, що розмову вичерпано, взявся за сурму. Він випустив якийсь жахливий звук, а потім почав перебирати клапанами, надуваючи своє обличя до розмірів величезного червоного пухиря.
Гай, радий, що відчепився від нього, зробив кілька кроків по кімнаті. Він був трохи занепокоєний. Випадкова зустріч у вагоні дивно зв’язувала його з двома жінками, які знали цю особу і чомусь заховували це, ніби тут були якісь серйозні причини.
Без сумніву, що ця висока хижа постать, яку він бачив крізь вікно кімнати, і та, що він її бачив у напівтемному вагоні, одна і та ж особа. Що ж спільного між ним, Оксаною та Марією, цього Теодор Гай ніяк не міг відгадати. Це була загадка.
Після першого знайомства з Марією Гаєві пощастило бачитися з нею ще двічі, тільки в ці рази батько її Степан Терещук нічого про це не знав. Тепер, пригадуючи ці зустрічі, Гай знову пригадав дивне поводження Марії, ніби вона чомусь боялася свого батька, ніби щось заховувала від Гая, ніби щось непокоїло її тихе життя сільських буднів. Все це ще більше переконало Теодора Гая, що він несподівано, мимоволі став свідком якихось захованих подій, що оточили його з усіх боків, як непролазні нетри. Треба було або вибратися з цих нетр, або зрозуміти все, що відбувалося навколо нього, і виявити свою активність, скерувавши її на потрібний шлях. Думки Теодора, коли він ходив по кімнаті Совза, або дивився в вікно на вулицю, скажено стрибали з одного моменту на інший, але все це були манівці, що на них легко було заблукатися.
Дуже мало ще було фактів, щоб ними можна було оперувати, доводилось очікувати, поки час сам дозволить виявити всю історію.
Тим часом, поки Гай міркував, Микола Совз увесь віддався музикальним вправам. Він мабуть зовсім не помічав, що діється навколо нього; коли б раптом запитали його, де він знаходиться, то він напевне не відповів би. Він також не помітив, як до кімнати з кухні зайшла Оксана.
Оксана забігла тихо, як мишка, щось взяла на столі і швидко вийшла. Гай помітив, що вона боялася навіть глянути в його сторону. Може, вона почувала себе в чомусь винною, а може, це була одна з її звичок удавати таємничу особу, але Гай все ж таки вирішив поговорити з нею при нагоді.
Раптом думки Гая перетяв веселий вереск Оленки. Він чув, як хтось прочинив двері і зайшов до помешкання. Оленка ж вітала гостя радісними вигуками. Незабаром Теодор побачив свого батька Андрія Гая, який увійшов до кімнати, на шиї в нього висіла Оленка, пацала ногами й весело про щось верещала. Сова, потурбований галасом, сердито відірвав од рота сурму, але побачивши старого приятеля, замінив гнів на ласку, знову приплюснув сурму до вуст і почастував товариша якоюсь карколомною руладою.
Андрій Гай не звернув ніякої уваги на Совза, він увесь був захоплений Оленкою і витівав з нею різні смішні штуки. Свого сина Теодора він ніби й не помічав, ніби його зовсім не було в кімнаті. Це була повсякчасна звичка старого, бо він не помічав свого сина ні на зборах, ні на заводі, і де б не було при сторонніх людях. Він ніби підкреслював цим, що в нього нема ніякого родинного почуття, що він ставиться й до рідного сина, як до будь‑якого із своїх товаришів. Андрій Гай швидше зробив би якусь послугу першій зустрічній людині, як допоміг би синові в тому, що, на його думку, він сам мусів зробити, хоча й з великими і навіть небезпечними труднощами. Але це все не могло свідчити за будь‑яку жорстокість чи байдужість Андрія Гая, навпаки – він дуже уважно стежив за кожним кроком свого сина, але все це робив непомітно, без усяких реплік, хоча й не раз його серце напружено стискалось при важких моментах. За добрий характер Теодорового батька свідчило й те, що він міг у вільний час цілими годинами бавитись з Оленкою або пустувати з хлопчиками Совза.
Андрій Гай був старий робітник. Сивина пробивалася в його волоссі, але він був ще міцний, і його постать коваля могла бути зразковою й для молодшого покоління робітництва.
Поруч із сивиною в волоссі його обличчя з першого погляду здавалося дуже молодим. Але це було перше вражіння. Воно утворювалося через те, що його борода й вуса були поголені, але й це мабуть робилося раз на тиждень, бо мала Оленка часто протестувала, заявляючи, що борода дяді коле її щічку.
Біографію Андрія Гая можна було б змалювати історією робітничої організації. Є люди, які душею й тілом зв’язані з історією, але історія їх здебільшого не знає. Такою людиною був і Андрій. І при ближчому знайомстві з ним на його обличчі можна було помітити суворі риси, що вкрили його обличчя. Порох подій і суворої боротьби, що тривала все його життя, вкрив своїми слідами й обличчя Андрія Гая. Він був старий комуніст. Робітники заводу «Червона Зоря» дуже поважали його. Андрій був директор заводу, і це був перший директор, відколи існував завод, який ходив у робітничому одязі, розмовляв з робітниками, як з товаришами, жив серед них, голодував разом з ними, це був перший директор заводу, який одночасно був і робітник цього ж заводу.
Вихряста Оленка Совз уже їхала, як завзятий кіннотчик, на коліні Андрія, коли до кімнати знову вбігла Оксана й припинила веселу гулянку. Совз теж подивився на неї, відклавши вбік свою мідяну сурму. Оксана принесла з кухні в тарілці якусь страву і поставила її перед Андрієм Гаєм.
– Тікай, Оленко!.. Андрій Іванович, мабуть, голодний! – сказала Оксана.
Оленка напрочуд слух’яно злізла з коліна дяді і смирно відійшла вбік.
Андрій Гай попестив її біляву голівку і взявся до їжі. Тепер уже сам Совз не хотів втратити зручної нагоди поговорити з Андрієм.
– Ну, Андрію Івановичу, – урочисто почав Совз, – що новенького в Республіці Рад?..
– Новенького? – прижмурився Гай, підносячи ложку до рота, – все стареньке. Навіть такі старенькі контрреволюціонери, як ти, – пожартував він, – оновилися… Почувається, що в містечку працює якась шпигунська організація, але викрити її ніяк не вдається.
Теодор помітив, що Оксана, яка слухала Андрія Гая, при цих словах його сильно зблідла і потім швидко вийшла до кухні. Теодор зацікавлено подивився на неї, а потім став прислухатися до розмови батька з Совзом.
– Є певне переконання, – продовжував старий Гай, – що це польська організація. Підкидають листівки. І на польському фронті в нас погано. Це їх підбадьорює.
– Правильно ти говориш, Андріє, що це стара історія, – зауважив Совз. – Все одно ви їх викриєте й розстріляєте!..
– А що з ними робити? Цілуватися з ними, чи що!.
– Навіщо цілуватися! Але смертна кара в пролетарській республіці, де ж це бачено. Допіру звільнилися від шибениць для того, щоб розстрілювати? Ні, Андріє, я з тобою ніколи в цьому не погоджусь!..
– Не бійся, тебе не розстріляють. А в боротьбі панькатись не доводиться. Наших робітників катують багато більше. От коли тебе поставлять до стінки білогвардійці, іншої заспіваєш!
– Мене не розстріляють! Але я взагалі проти смертної кари, хто б не катував, або розстрілював, треба винайти щось інше, людяніше…
– Ти хочеш сказати – янгольське! – сказав Гай. – Людям більше личить те, що зветься гріховним.
Далі пішла звичайна дискусія, що її Теодор чув уже багато разів. В Андрія Гая була одна хиба, це дуже любити своїх товаришів. Він міг цілими годинами доводити їм те, з чим вони ніколи не погоджувались. Такі дискусії кінчалися завше дуже мирно, і нічого цікавого в них не було. Теодор, знаючи, що дискусію, розпочату Совзом, буде скінчено, лише залунає гудок, вийшов з кімнати. Через невеличкі сіни він перейшов до кухні.
Оксана, впоравшись коло посуду, сиділа біля вікна, спершись ліктем на підвіконня. Вся її постать свідчила про поганий настрій. Вона сумно нахилила голову і машинально перебирала пальцями, сильно замислившись. Подивившись на неї, Теодор зрозумів, що її щось нервує, можливо, навіть те, від чого вона хотіла б відкараскатись.
Теодор щільно підійшов до неї. І тільки тепер вона помітила його. Вона спочатку відсахнулася від нього, ніби захищаючись долонями рук, а потім зіщулилась і дивилась на нього, широко розплющивши очі.
Теодор, дивлячись їй у вічі, почав пасторським тоном, як на сповіді:
– Оксано!..
Вона поглянула на нього і їй в очах промайнув раптовий переляк.
– …Я хотів поговорити з вами…
Вмить вона напружено засміялася, зрозумівши, що її серйозний вигляд видасть її, не дозволить витримати серйозного іспиту.
– Чого це ви, Тодику? Хіба я мало розмовляю з вами?..
– Що це за чоловік приходив до вас? – поставив Теодор Гай питання руба, щоб не затягати розмову і найшвидше дізнатись про те, що його цікавило.
Оксана раптом злякано поглянула на нього і миттю, закривши руками обличчя, схлипнула…
Тепер злякався Теодор. Міг надійти його батько або Совз, і вийшла б неприємність… Вони могли б подумати що завгодно… Гай аж розсердився від цієї думки.
– Залиште, Оксано, для чого ця комедія?.. Чого це вам збагнулося? Я все одно…
Оксана одняла руки від обличчя і уже зовсім здивовано поглянула на Теодора.
– Відки ж ви його знаєте?
Теодор був спантеличений, але не спитав: кого? Не викрив, що він справді ще нічого не знає. Тепер йому дійсно дуже хотілося довідатись, що це за чоловік приходив до неї.
– Ні, ви скажіть мені, звідки ви його знаєте? – обережно викрутився Гай.
– Це ж мвй брат, – швидко промовила Оксана, не дивлячись на Теодора.
– Це ваш бра‑ат? – протяг він, не знаючи, що сказати на таку несподіванку.
– Тоде, – кинулась до нього молода жінка, – я вам все розкажу… Я для вас все зроблю… тільки, тільки… Це мій брат… але я давно нічого спільного з ним не маю. Це мій брат удругих, але я боюсь, я ненавиджу його… Він тепер працює очевидно на поляків… Тоде, я…
Але Теодор Гай відхитнувся від неї. Він пригадав високу постать незнайомця з хижим, наче чимсь попеченим, обличчям, що завітав до нього в вагон вантажного потягу. Так ось хто цей несподіваний незнайомець. Можна було сподіватися й на таке…
Гай поглянув на Оксану. Вона стояла спиною до нього, очевидно ображена його неуважністю до неї…
– Його звуть Дмитро Гамуз, – наче щось згадавши, кинула Оксана.
– Я все одно не знаю, де його шукати! – відповів Теодор. – А коли й знаю, то це досить далеко! – додав він, пригадавши про зв’язок Гамуза з Терещуком. «Недурно тоді хвилювалася Марія, коли він оповідав їй про зустріч у потязі…»
Раптом крізь скло вікон, крізь дерево і крізь цегли будинку загув гудок. Обідня перерва скінчилась, треба було знову працювати й рухатись уперед.

XII
Розгром

Кілька постатей польських офіцерів. Вони дивляться в далечінь у біноклі.
Гармата.
Жовніри коло гармати.
Один з офіцерів командує.
Перший постріл з гармати.
Другий постріл.
Третій постріл.
Краєвид містечка. Над будинками й димарями містечка білими хмарками рветься шрапнель.
Набій потрапляє в один з поверхів будинку. Дим. Сиплеться цегла, Курява.
Стіна будинку, роздерта набоєм. Чорніє глибока, темна, пошматована діра, мов видрано шматок м’яса.
Цех. Шкляну покрівлю пробивають відламки цегли сиплеться шкло.
Робітники одриваються від роботи і перелякано відхиляються від дощу шкла та цегли.
В глибині цеху чорна зачинена брама. Брама раптом відчиняється. На світлому тлі чорна постать робітника, який тривожно кричить.
Обличчя робітника. Він кричить:

ПРОРИВ! ПОЛЯКИ!

Робітники кидаються до брами. Брама відчиняється.
Тривожний гудок.
Паровий відділ. В темряві дві постаті робітників. Коло гудка старий робітник – Андрій Гай. Коло нього син Теодор, він схвильовано питає про щось батька. Батько відповідає:

ТЕОДОРЕ, ШВИДШЕ ДО КОМІТЕТУ…

Син хитає головою: «Гаразд».
Вулиця містечка… На вулицю влітає польська кіннота.
Копита коней, що збивають куряву.

ПІЗНО, ПІЗНО!..

За рогом вулиці стоїть, притискаючись до стінки, Теодор Гай і дивиться на коней польських вершників, що віддаляються.

НЕСПОДІВАНИЙ НАСКОК ПОЛЯКІВ НА МІСТЕЧКО НЕ ДАВ ЗМОГИ РОБІТНИКАМ ВЧАСНО ВЗЯТИСЯ ДО ЗБРОЇ, АЛЕ НА ДРУГИЙ ДЕНЬ…

Рукавички, що їх нервово натягується на руки. Видко:
Польського офіцера коло брами заводу. Брама зачинена. Офіцер, натягуючи рукавички, презирливо дивиться на браму, що на ній крейдою написано: «Страйк».

НАС ЦИМ НЕ ЗАЛЯКАЄШ!..

Офіцер презирливо плює на напис на брамі.
Обличчя старого Гая, який читає польську відозву. Робітник мне її в руці й кидає.
Кімната, в кімнаті штаб бойового робітничого загону. Андрій Гай кидає зім’яту відозву і щось з запалом говорить.
Обличчя робітників, що уважно слухають Андрія. Тут серед облич обличчя Петра Пустовійта, Теодора Гая, старе, веселе обличчя Яновського і товсте, байдуже обличчя Совза.
Обличчя Гая. Гай завзято кричить:

ПОВСТАННЯ!

Робітники войовничо зриваються з місць.
Андрій Гай говорить далі робітникам.

ФРОНТ БЛИЗЬКО. ЗАВТРА ВНОЧІ ПОЧНЕМО, ДОПОМОЖЕ ГУРЧАК… ЙОГО КІННОТА В ТИЛУ ПОЛЯКІВ… МИ ВЖЕ…

Ліс. З лісу на перелісок виїжджає кінна розвідка червоноармійців.
Дорога. Дорогою мчить на коні робітник.
Розвідувачі когось помітили, взялися за рушниці. До них на коні підскакує робітник.
Кінний робітник схилився до кінного червоноармійця. Робітник говорить:

ТОВАРИШУ ГУРЧАК, ПОВСТАННЯ ЗАВТРА ВНОЧІ…

Обличчя Гурчака. Гурчак дивиться в далечінь. Його обличчя наближається й переходить…
В обличчя Андрія Гая, що говорить до робітників.
Замок рушниці. Чиїсь руки оперують замком. Далі видно кімнату. Робітники вносять пачками зброю, робітники беруть рушниці, перевіряють замки. Андрій Гай, скінчивши промову, підходить до стосів рушниць.

А ДРУГОГО ВЕЧОРА…

Вечір. Напівтемно. Притискаючись до кам’яної стіни будинку, крадеться робітник. Трохи більше освітлено його обличчя, на тлі якого поблискує дуло рушниці.
Два обличчя. Обличчя маленької дівчинки в загрубілих руках. Його цілує обличчя робітника. Це – Совз.
Кімната Совза. Він стоїть коло столу, на якому лежать карабін та набої. Совз жменями кладе набої собі до кишені. Позаду стоїть стурбована Оксана. В кутку на ліжку сидить дитина і плаче.
Обличчя дитини. Дитина кулаками тре очі.
Туман. Темно. Дві руки, які тиснуть одна одну на тлі темних курток та блюз. Темінь ніби сірішає, і крізь неї видно озброєну чоту робітників, які знаходяться на городі в кінці містечка серед садків. Старий Гай тисне руку синові й щось говорить:

СИГНАЛ, РАКЕТА…

Чота робітників на чолі з Теодором Гаєм обережно йде повз паркан.
Верх телеграфного стовпа на тлі хмарного вечірнього неба. Видко чорні дроти. Знизу простягається рука вгору з ножицями і перерізує дроти.
Видко, як на землі лежить під кущем чорна постать робітника, що ріже ножем дріт польового телефону. Подалець за кушем видно польського вартового, що, спершись на рушницю, куняє.
На ввесь екран з’являються дві карти – дзвінковий туз і винова десятка. Видко палець, що їх держить.
Карти перекидаються, і видно чотири різні потилиці польських жовнірів, що сидять навколо столика. Один з жовнірів кладе спокійно на стіл ці дві карти.
Рука, що гребе зі столу гроші. Через руку напис: «Банк».
Вуста та підборіддя гарної жінки, випещена ручка підносить до вуст маленьку чашку з кавою.
Видко будуар. На льонґшезі сидить красуня і п’є каву з чашки. Коло красуні молодий польський офіцерчик. Він схилився, цілує ручку красуні. Офіцер залицяється, ввічливо про щось говорить. Красуня йому відповідає. Офіцер войовничо виймає з кишені маленького бравнінґа і вкладає в нього обійму з набоями. Одночасно красуня, сміючись, підносить до рота чашку з кавою.
Це переходить в сцену на покрівлі будинку. Двоє робітників коло димаря, коло них кулемет. Один робітник, посміхаючись, бере в зуби люльку, другий вкладає стрічку з набоями в кулемет.
Відкривається мапа містечка. По ній водить олівцем рука.
Рука зупиняється на однім пункті. Пункт переходить в браму заводу. Коло брами стоїть польський вартовий. На вартового нападають кілька робітників і збивають його. В’яжуть його. Робітники забираються до заводу.
Знову мапа, рука зупиняється на другому пункті, що переходить в чоту робітників, які лежать у ярку вздовж шляху, з рушницями в руках.
Кімната. За столом сидить кілька робітників, на столі перед ними мапа. Серед них Андрій Гай, він водить олівцем і щось показує на мапі. Ось рука його знову зупинилася. Всі схиляються.
Двоє робітників перетягують через вулицю дріт від телеграфного стовпа, до другого стовпа, так з п’ятеро разів.
У під’їзді проти дроту, що перетягнутий через вулицю, коло кулемета сидить робітник на ящику з набоями і щось апетитно їсть.
В коритарі якогось будинку сидить на ранці польський жовнір комічного типу і запихає рота їжею.
Шляхетна рука старанно крутить ручку польового телефону.
Дула польських гавбиць. Коло них метушаться жовніри. Один з них тягне дріт польового телефону і показує розлютованому офіцерові, що дріт перерізано. Затемнення.
Шляхетна рука іще з більшою енергією крутить ручку телефону.
Видко огрядного офіцера, який люто крутить ручку телефону, кидає трубку і щось кричить.
Коритар з жовніром, що сидить на ранці. Жовнір з набитим їжею ротом зривається з місця.
Кімната офіцера. Вбігає жовнір із набитим їжею ротом, нічого не може сказати, смішно витріщує очі на офіцера. Офіцер кричить на жовніра; помітивши повний рот, б’є жовніра з розмаху по пиці. Жовнір не може стримати їжі в роті.

БИДЛО!

Жовнір, як автомат, вилітає з кімнати.
Ніч. Будинок штабу. На дверях польський напис. Двері прочиняються, звідти вилітають озброєні жовніри, вони нашвидку шикуються.
Місто, вгору над ним знімається ракета. Очі слідкують за нею до самих хмар, де вона гасне.
Виблиски пострілів.
Покрівля дому. Робітники б’ють з кулемета по будинку, де розташувався польський штаб.
Двері штабу з написом польською мовою.
Чота робітників у ярку відкрила огонь по фронту. Безперервна лінія вогню в темряві.
На розі вулиці. З‑за рогу будинку стріляють робітники.
Жовнір цілить кудись з рушниці. Хапає себе за груди і падає.
Вулицею біжить чота поляків на багнети. Деякі падають, корчаться.
На вулицю з під’їзду будинку б’є кулемет робітників.
Польський жовнір під стіною крадеться з бомбою в руці. Він змахнув рукою і кидає бомбу.
Бомба падає коло кулемета. Вибух. Робітники падають убиті, кулемета розтрощено на шматки.
З покрівлі будинку котиться убитий робітник й падає на землю.
Вулиця. Польська кіннота скаче вулицею до місця, де перетягнуто вулицю дротом. Кіннота доскакує до дроту. Перші коні падають. На них напирають ззаду. Робиться каша з коней та людей. У них б’є кулемет з другого під їзду.
Штаб робітників. Андрій Гай та кілька робітників. Всі хвилюються.

НЕМА ГУРЧАКА, НЕМА ПІДМОГИ!..

Вулиця. Барикади, за ними відстрілюються робітники.
Польська піхота вперто оточує барикади і бере їх.
Робітники відступають.
Гавбиці стріляють.
Розриви набоїв у місті.
Будинки, що їх руйнують набої. Пожежі. Вибухи.
Знову штаб. У штабі метушня. Вбігає Теодор Гай кричить:

ВСЕ ПРОПАЛО! НАС РОЗСТРІЛЮЮТЬ…
ГУРЧАКА НЕМА!..

Кімната штабу. Всі присутні хапаються за рушниці і швидко виходять з кімнати.

РОЗГРОМ!

Польські жовніри добивають рушницями пораненого робітника на вулиці. Це Яновський. Його маленьке старе тіло зібгалось у грудочку і потім витягнулось до останнього подиху…
Стіна будинку. Під нею кілька зв’язаних робітників, їх розстрілюють поляки. Серед робітників товста постать Совза. Він важко падає, збитий з ніг кулями поляків.
Кімната Совза. Коло пічки в кутку на ліжку Оксана з дітьми. Всі перелякані.
Постріл. Він освітлює жовніра, що падає на землю, і Теодора Гая з рушницею в руках. Гай швидко біжить до будинку.
Вулицею блукає пляма світла од маленького ліхтарика. Вона освітлює паркан, землю, стовп і, нарешті, натрапляє на чорну постать людини, що лежить на землі. Світло ліхтаря спиняється на постаті й освітлює обличчя старого Андрія Гая, що мертвий лежить на землі, розкинувши руки. Його обличчя скривавлене. Світло ліхтаря гасне, і стає темно.

XIII
Хатнє будівництво

Стало тихо й мирно. Повідь увійшла в свої береги, накреслились сталі кордони та обрії. Колишні вороги стали друзями, а друзі поробилися ворогами. Живим залишилося жити, а мертвим бути мертвими. Людям набридла війна, їм захотілося працювати, кохатись і народжувати дітей.
Теодор Гай опинився в перших лавах хатніх будівників. Він одружився з Марією Терещук і переїхав з нею жити до центру. Життя великого міста й кохання оточили свідомість Гая високими мурами, і він поволі став забувати про маленький принцип, що ще жив у ньому, але вже дуже рідко спалахував своїм сигнальним вогнем.
З Гаєм трапилася прикра історія, він був засліплений. Історія з ним була трохи оригінальніша від інших історій, що траплялися з багатьма хатніми будівниками. Він не закохався в машиністку з установи, в якій працював на відповідальній посаді, він не програвся в рулетці й не розтратив державних грошей на шикарну кокотку, але він потрапив у полон до своєї власної жінки і непомітно для себе загруз у ньому.
У вільні від праці в установі години Теодор Гай старанно устатковував своє житло. Він ходив з Марією по крамницях, витрачаючи гроші на безліч дорогих, розкішних речей, що впливали на психіку й на думання, гальмуючи блискавичний плин думок лише одним своїм призначенням. Нарешті, Марія витягла з вітрини комісійної крамниці й картину, що висіла між рушницями й мідяним тазом для варення.
Гай поволі й непомітно одірвався від своїх товаришів, забув про них, забув і про Оксану Совз, забув і розлюбив усіх, до кого раніше був близький.
Лише на великі революційні свята, в патосі оркестр і залунених кроків, у пронизливих звуках військових сурм він почував, що щось втратив дуже цінне, що таке потрібне йому.
Поволі до його безтурботного життя почали встрявати колючки сумнівів.
У місті, де він жив з Марією, з’явився Степан Терещук, а разом з ним, ніби довга Терещукова тінь, Дмитро Гамуз. Нове село не стерпіло їх, і вони були змушені тікати до міста, як хижаки, вишукуючи здобич. У місті вони відкрили пивну і знову спокійно робили діло собі до смаку. Вони використали для цього й Гая через Марію, коли їм доводилось діставати різні дозволи та патенти.
З цього часу і в коханні Гая появилася поразка. Марія часто почала пропадати в цій пивній, зваблена шумливим джазбандом, електрикою й безліччю відвідувачів. Гай, часто лишаючись насамоті, тепер міг подумати про все, і йому іноді ставало навіть дивно, як він відірвався від товаришів і як він не пішов на партійну перереєстрацію, як він непомітно сильно загруз.
Все частіше спалахувало в ньому бажання кинути це все і якось повернути попереднє, але він щоразу натикався на власне безвілля. А в найрішучіші моменти, коли ось вже міг зважитися на новий крок, він зустрічав кохання Марії, що знову повертало йому його розкішний полон.
Часто вечорами, коли Марії не бувало вдома, Гай лежав у себе на ліжку і, дивлячись на картину, що її купила Марія в комісійній крамниці, і нічого не бачачи, вигадував різних способів переінакшити своє життя. Йому в уяві повставали цілі романи, що здійснити їх можна лише на папері. Так, пересипаючи свою волю порошком мрій, Гай створював фантастичні проєкти, що підсолоджували дійсність.
Вдивляючись у картину, Гай починав мріяти про побут кам’яного віку і лише шкодував, що не має «мащини часу», яка б перенесла його в цей побут.
Гай вдивлявся й бачив, що фарби на картині потріскали, зблякли, припали порохом…
Темний вечірній обрій палахкотить загравою… Червоний колір напружений і темний. Почувається, що нестерпучий жар б’є звідкись із землі та обпалює небо. Сонце провалилося в безодню і там клекотить гарячим вогнем, заливаючи розтопленою палючою лавою небосхил. Червоні пекучі стріли летять геть у простір, освітлюючи своєю загравою небо. Відблиск заграви падає на могутні хащі допотопного лісу. Величезні дерева, міцні й чорні, як дивовижні крицеві скелі, відбивають на собі відблиск заграви. Спереду чорна прогалина порожня й темна, як вугляний склеп.
І ось раптом чути хряск і важку ходу, і от ввижається потворна морда допотопного чудовиська. Чудовисько велетеньських розмірів важкою ходою виходить на прогалину. Воно важко сопе, його подих підхоплює луна допотопного лісу, і от здається, що дихають ці кремезні чорні дерева, ці могутні крицеві скелі.
Раптом страшний рик струшує ліс. Од цього звуку все дрижить. Дрижать дерева і дрижить земля. Її трусить землетрус звуків, що видираються з пащі чудовиська. Перше чудовисько потрапило на другу величезну потвору. Крики розлютованих потвор струшують землю. Потвори сходяться, і від їхнього сопіння й тупоту стогне ліс. Клацання зубів, сердитий рев, важкі удари зливаються в чорну ворухливу масу, яку раптом обливає червона кров, що бурхливо виривається з поранених тіл. Кров парує й світиться червоним блиском, який зливається з загравою. Ї ось тепер здається, що обрій, нетри землі, ліс і потвори палахкотять гарячою кров’ю…

XIV
Мандрівка

– Гой!.. Гой!..
Сильний крик, що не був подібний до звірячого реву і мав певні форми, не позбавлені змісту, на мент сполошив балакучих папуг та дивовижних птахів, що гойдались на великих столітніх вітах дерев. Якась мавпа перескочила з дерева на дерево, чіпляючись за зручні галузки, розлютовано клацаючи щелепами. Її спокій раптово було порушено, і вона обурливо висловлювала своє незадоволення. Потім вона пронизливо, дико закричала, і їй десь з нетр відповіла друга мавпа. Далеке жалібне гавкання шакала доповнило цю лісову симфонію, що її швидко заглушили говір, вигуки та вереск орди людей, що посувалась лісом.
Величезні дерева, хащі, ліяни та густі кущі загороджували путь. Соняшне проміння ледве пробивалося крізь велике важке листя, що перепліталося вгорі й утворювало зелений намет. Яскраві плями світла гойдались на великому листі папороті, утворюючи дивовижні візерунки. Вогкі пахощі наповнювали повітря, робили його густим та задушним.
Велика орда людей посувалася лісом. Сполохані благородні олені швидко бігли вперед, ламаючи стрункими ногами папороть. Великі тінясті роги на ходу збивали сухі галузки та листя, що звисало до землі. Якийсь самець стурбовано сурмив, видуваючи повітря з легенів, він попереджав самицю, що бігла поруч. Треба було тікати. Маленькі сполохані звірки злякано ховалися в своїх норках та кущах.
Вони почували, що йде найсильніший звір, якого треба було берегтися. Навіть такі звірі, як тигр або ведмідь, і ті ховалися в нетри, не відважуючись напасти на двоногих.
Орда людей була численна, і, маючи попередній досвід, вона посувалася в певному порядку, що його додержували лише деякі звіри. Через це в будь‑який момент орда могла захищатись од нападу, і ні один звір не насмілився побентежити її.
Лише з нетр кущів та папороті виблискували фосфоричні хижі очі леопарда, дикої кішки або короткомордої гієни. Швидкі, але боягузливі шакали крутилися навколо, жалібно гавкаючи й дратуючи інших звірів. Це був передовий, вічно голодний загін, що не нехтував навіть їжею із своїх приятелів.
Люди не зважали на таке дивовижне оточення, це було звичайне явище, що не могло їх турбувати. Багато більше турбували буйні рослини, що загороджували путь і що з ними доводилось воювати з кам’яною сокирою в руці.
Вдари сокири, гомін, вигуки та хряск кущів наповнювали ліс, посуваючись непереможно вперед і лишаючи по собі вузьку прогалину, що її подекуди перебігали шакали, обнюхуючи повітря та землю, де іноді можна було напнутися на смачні покидьки.
В орді людей було біля п’ятдесяти чоловіка. Це були лісові мисливці, що полювали на оленя, тура, билися з ведмедем, ненавиділи тигра та гієну і з пошаною ставилися до лева, хоча й дуже любили його шкуру. З найбільшої пошани користувався мамут. І з того часу, як він почав помітно вимирати, повага до нього зростала.
Спереду орди йшло декілька чоловіка, що відганяли хижих звірів й пробивали дорогу крізь хащі, потім ішли жінки та діти, що в шкіряних мішках несли різне господарське приладдя та поживу. Позаду та по боках ішли озброєні сагайдаками, луками та списами юнаки, що захищали дітей та жінок од несподіваних нападів.
Всі були вдягнені в звірячі шкури, але тепла спокійна погода дозволяла лише підперізуватися, залишаючи груди й спину відкритими. Засмажене, міцне, волосате тіло людей відбивало соняшні блиски, які вигравали на полірованому камені ножів та сокир. Чоловіки та жінки були кремезні та дужі. У них були трохи довгі руки й великі голови з низькими жилавими шиями, довге волосся спадало на плечі й на вуха. Очі були сірі й глибокі, підборіддя тверді й енергійні. Коли хто сміявся або кричав, він показував міцні зуби, по на них позаздрив би будь‑який шакал. Вони могли швидко розривати м’ясо та розгризати тверді кістки.
Дорослі мисливці, що йшли спереду, були розмальовані. Їхні обличчя, іноді груди та плечі були вкриті мистецьки зробленими лініями та візерунками. Це була ознака великої самостійности та дорослости. Лише мисливець, який багато разів бився з ведмедем або левом, вважав за можливе відзначити себе відповідною рискою або лінією. Це збільшувало його войовничий вигляд і надавало надхнення для дальших пригод та боїв.
Мисливці, що йшли спереду, та юнаки, що йшли позаду й по боках, крім того, що пробивали дорогу, полювали на випадкових звірів, щоб при першій зупинці можна було нагодувати жінок та дітей, а також поїсти й самим. Жінки й діти під час подорожі збирали поживні рослини, коріння та смачні ягоди. Часто можна було наткнутися на дику черешню або вишню і тоді здіймався веселий дитячий галас і сміх. Дорослим доводилося іноді вживати навіть рішучих заходів, щоб примусити орду посуватися далі. Але це траплялося не часто, бо й вони були ласі на таку розвагу. Все, що було назбирано або напольовано, складалось в шкіряні мішки і чекало першого багаття й першого жару на затишній стоянці. Кілька жінок несли за плечима в лантухах немовлят, їм дозволено менше нагинатися за корінцями та не носити важких мішків, але мало хто з них користувався з такої привілеї, бо жінки в першу чергу були ласі на смачні наїдки, і відмовитись від солодкого корінця було над силу жіночу.
Двоє старих дідуганів, що йшли й додержували порядку серед жінок та дітвори, несли гніт. Він увесь час жеврів і курився, і коли доходив до кінця, вони запалювали другий і таким чином зберігали вогонь для всієї орди, що без нього довелося б зазнати багато лиха.
Це звичайно мусіли робити жінки. Вони й робили це на постійних стоянках, але при переходах цю справу доручалось наймудрішим і найстарішим членам громади. Це треба було робити дуже спокійно й помірковано, і лише старі, в кого кров не так швидко біжить по жилах, могли досягнути найвищого вміння – зберігати вогонь та економити гніт. Крім того, попередні випадки, коли погасав вогонь, призводили до великого лиха, і тепер маючи досвід, що важливу справу орда доручила досвідченим рукам.
Коли погасав вогонь, звіри підходили ближче і ставали нахабними, їжа була несмачна і в холодні ночі мерзли й плакали діти, було темно й страшно. Вночі доводилося менше спати і пильно стояти на варті багатьом мисливцям. Це було лихо.
Огонь! Незмінний чинник культури. Приятель людини. Радість дітей та жінок, Огонь! Його живлюча теплість, його світло віками зогрівали серця людей. Огонь, цей добробут вищої істоти і страх усіх звірів і хижаків, він мусів не погаснути, його особливо старанно треба було оберігати.
Орда посувалася на південь. Вона шукала нової стоянки, де було б більше тварин, щоб можна було полювати з меншою витратою сил і де б можна було діставати багату здобич. Останніми часами звіри помандрували на південь, бо на півночі ставало холодно й було багато злив.
Полювання давало все менше й менше здобичі. Люди починали голодувати та виснажуватись. Доводилося щоразу дуже далеко відходити від стоянки, але наслідки полювань не могли задовольнити потреб. Надходив час шукати нових місць.
І одного разу, коли вся орда була в зборі, всі ухвалили зробити похід на південь, туди, де сонце, мабуть, знаходиться ближче до землі, що в його сяйві гріються дикі корови й бики.
Найстаріший член громади дід Одноокий, великий знавець лісів та життя, що тепер зберігав огонь, казав промову:
– Брати й сестри й діти матерів, слухайте, що скаже старий мисливець! Багато я бачив, як сонце заходило й виходило з провалля, де кінець світу і де живе воно, багато сестер і братів з того часу повернулися назад до землі й нагодували нові рослини, дали життя новим людям, слухайте, я кажу вам, що настав час кидати улюблене вами місце. Земля виснажилася й хоче відпочинути, вона хоче відійти у напівмертвий стан, як і ви відходите в нього щоночі. Ви бачите, що навіть звіри знають це і помандрували назустріч сонцеві. Ми мусимо зробити те ж саме. Важка путь перед нами, довго доведеться йти нам, але нас чекає там багато смачної рослини та їжі. Це буде не перша мандрівка. Це було давно, я пам’ятаю, був ще хлопчиком, коли ми прийшли сюди з першої стоянки. І наші предки, що живуть в нас самих, теж мандрували і діти предків, і діти дітей. Смілива кров тече в наших жилах. Хіба ви відступали, холи зустрічалися з ведмедем, хіба ви тікали, коли на вас нападав леопард? Навіть великий мамут боявся вас і йшов геть, побачивши вашу сміливість. Вперед, брати й сестри! Це я кажу вам, старий мисливець, що одним оком дивиться на сонце і спостерігає єство речей.
Дорослі мисливці тихо хитали головами на знак згоди. Жінки не давали кричати дітям.
– Ге!.. Ге!.. – відповідали юнаки.
І багато вже днів і ночей посувається вперед лісами орда. І дідова палиця, що на ній він записує час, уся вкрилася тоненькими й товстими рисками, що означають сонце і темінь, сонце і темінь.
Орда пристала й притихла.
– Гой!.. Гой!.. – кричав передовий мисливець.
Він побачив якогось звіра і кілька мисливців кинулись до нього. Коли вони продерлися крізь купи, вони побачили дивовижну картину.
Великий благородний олень заплутався своїми тінястими рогами в вітах дерева, що низько спускалися над землею. Олень напружував усі сили, щоб видертись, але заплутувався все сильніше. Налякана й схвильована, ніжна самиця ходила навколо нього стурбовано, нюхаючи повітря. Було таке вражіння, ніби олень бореться з велетенським деревом. Кілька шакалів, почуваючи здобич, вже чигали в кущах.
Мисливці, що вискочили на заклик, звели свої луки, але враз зупинились, мов скам’янілі. Вони були вражені. Самиця не тікала від них, вона вся тремтіла і стояла, дивлячись на них, в її великих очах стояли сльози.
Луки опустились.
Мисливці, виховані в жорсткому оточенні природи, де з кожним з них траплялося безліч випадків, не могли вбивати благородного звіра, коли в нього трапилося нещастя. Коли б то був лютий їхній ворог тигр або лев, або взагалі хижий звір, вони не зупинилися б навіть на хвилину. Але це був звір, завдяки якому вони живилися, який давав м’ясо, роги, шкуру й міцні жили для луків або для шитва. Це був так би мовити приятель, що його використовували люди в щоденному житті. Це була добра, нещасна тварина, яка хоробро захищалась, коли на неї нападали. Не можна вбивати того, хто спить, або того, хто лежить, або того, з ким трапилось нещастя. Це був закон. Тільки короткоморда гієна, що їла стерво, або боягузливі шакали могли робити таке злочинство. Лише хитрий тигр або дика кішка могли напасти на заснулого. Навіть лев і той ніколи не дозволяв собі такого злочинства. А люди, адже вони вище всіх звірів, і їхні почуття ще благородніші за почуття лева, люди не могли вбивати кволого або нещасного. Вони стояли вражені цією пригодою і дивувалися з того, що самиця не тікає від них.
– Еге, – сказав здивовано один з мисливців, – вона не боїться нас, вона більше боїться шакалів, що від них завжди може втекти. Це дивно!..
– Вона, мабуть, ніколи не бачила людей, – сказав другий мисливець. – Оленя треба звільнити, бо шакали загризуть його.
Двоє мисливців вилізли на дерево і почали обрубувати галузки, щоб звільнити оленя.
Олень притих, він не пручався. Він не боявся цих двоногих. Він ще ніколи не бачив таких звірів, але він почував, що ці звірі, мабуть, були добрі, як зайці. Він знав, що звіри вперше завше нападають на самицю або на дітей, бо вони не можуть боронитися. Ці ж зовсім не зачіпали самиці і тим більше не могли зробити якої‑небудь шкоди йому самому. Він терпляче чекав, поки мисливці рубали віти. Нарешті, відчувши полегшення, олень шарпнув і звільнився від міцних тенетів дерева. Кілька маленьких галузок і листя зачепилися за його роги. Мисливці знову швидко звели луки і стали напоготові. Але олень не нападав на них, він трохи постояв, дивлячись на цих дивних звірів, що звільнили його, обнюхав самицю, що весело підбігла до нього, і, голосно просурмивши, побіг геть.
Мисливці мов зачаровані дивились на те місце, де перед тим стояв олень. Дико й сердито прогавкав десь у кущах розчарований шакал, і вони схаменулись. На їхніх обличчях сяяла весела посмішка. Вони були дуже задоволені з цієї пригоди. Повернувшись до орди, вони побачили, що всі готові до бою юнаки стояли навколо гуртка жінок і дітей з луками в руках.
Потім здійнявся веселий галас: вся орда дуже жваво обговорювала цю пригоду, переказуючи її в різноманітних варіянтах. Було багато матеріялу, щоб згодом, сидячи коло вогнища, можна було ділитись вражіннями та розповідати всяких історій. Люди почували інстинктивно, що незабаром вже кінець походу і десь близько нове пристанище.
Щокроку вони все частіше натрапляли на різних тварин, що їх можна було полювати. Безліч птахів літали між деревами, десь далеко мукали корови. Плодюча земля давала буйну рослинність, можна було збирати безліч корінців, цибулин та ягід. Діти часто починали скаржитись на біль у животі. Все це були ознаки, що їх оточувала багата місцевість, де вони могли надовго зупинитись.
Не зважаючи на далеку й довгу подорож, за останні дні всі члени громади, як дорослі, так і діти, набрали сили й поздоровішали. Вони багато їли і вся природа і саме повітря були такі приємні, що мимоволі спокій і добробут відчували всі люди.
Тепер поставало питання, щоб вибрати зручне місце для стоянки.
Це було дуже важливе питання. Робити стоянку серед лісу ніяк не можна. Завжди турбуватимуть хижі звіри, дерева, що падатимуть од бурі, загрожуватимуть життю всієї орди і взагалі, де не видно обріїв – дуже небезпечно жити. Отож, щоб не витрачати багато зусиль, треба знайти якусь природну зручну стоянку, де були б печери або хоч невеличкі виступи землі, де, нарешті, можна було б зробити затишні землянки. Крім того, було б добре знайти хоч маленьку річку, де водилася б риба і весело дзюрчала б вода.
От таке важливе питання стояло тепер перед ордою.
Дорослі мисливці, трохи порадившись, вирішили, що одному з них треба вилізти на високе дерево, щоб орієнтуватись. Щохвилини ризикуючи життям, зриваючись часто з одної галузки, чіпляючись за другу, один з юнаків поліз на високе дерево, що було вище за інші. Потурбовані мавпи дражнили його, загороджуючи йому путь, деякі кидали сухими сучками. Кілька мисливців з луками в руках напружено стежили за верхолазом. Якась мавпа дуже нахабно стала загрожувати юнакові, і швидка, як блискавка, стріла влучила їй в плече. Мавпа злетіла на кілька віт нижче і ледве втрималась на них.
Коли вище лізти було неможливо, бо віти не витримували тягару людського тіла, юнак почав оглядати ліс. Орда терпляче чекала внизу, дивлячись угору. Кожний із неї думав у цю мить про те, чи побачить верхолаз кінець лісу, чи перед ним, як завше, хвилюватиметься нескінченне море дерев, що над ними сліпуче сяє гаряче сонце, а через це, чи довго ще доведеться мандрувати, шукаючи зручного місця. Навіть діти стихли, підвівши вгору свої розкуйовджені голівки.
Верхолаз, поглянувши навколо, побачив перед собою лише верхів’я могутніх старих дерев, що тихо гойдалися од маленького вітру. Сонце сильно пекло й сліпило очі. Він прикрив їх долонею і став вдивлятися в далечінь. Якісь хижі, великі птахи на мент злітали над лісом і потім каменем падали вниз. Згодом вони знову підіймалися понад дереза і в їхніх лапах билася спіймана пожива. Сердитий клекіт птахів долітав до нього.
Юнак уважно оглянув далечінь і, коли повернувся ліворуч, він раптом зупинився й почав старанно вивчати те, що побачив. Там, дуже далеко, ліс не зливався з обрієм, а утворював різку чорну лінію. Світле небо якось дивно перерізалося цією чорною смугою лісу. Очевидно, одразу за лісом була низина або велике провалля. Верхолаз спочатку злякався, йому здалося, що це кінець світу і це є провалля, що з нього щодня виходить сонце. Адже земля така поверхня, як долоня, думав він, а орда вже так багато мандрувала, що могла, нарешті, натрапити на кінець світу. Це було цілком можливо, – хіба мало траплялося з ними різних див? Чому б не зустріти ще одне, ще більше від усіх досі знаних? Юнак подивився трохи на північ і побачив ще цікавіше видовище. Там десь далеко щось блищало, як іноді блищить розбитий камінь, що в ньому виблискують шматочки лосняку. Це могло бути озеро. Але це було так далеко, що легко можна було помилитись, і юнак несамохіть знову подумав про кінець світу, провалля, сонце та його логовище. Може, в цій блискучій далечі живе та відпочиває великий, добрий життьодавець – сонце? А може там і справді є щось таке, що стане в пригоді всій орді.
Юнак зліз з дерева поволі й обережно. Його уважно вислухала вся орда. Всі висловили багато міркувань з приводу цього явища, але ніхто ні одним міркуванням не був задоволений. Треба було це все побачити на власні очі, щоб остаточно переконатись. Це було в характері людей. Це був двигун, що рухав уперед всю тогочасну культуру. Ніколи не можна на чомусь навіки зупинятись. Треба пізнавати світ і єство речей.
Поки все це обмірковували, в лісі темнішало. Слід було чекати моменту, коли раптом, цілком несподівано, могла наступити цілковита темінь. Сонце йшло на спокій. Треба було зустрічати ніч. Новий день мав принести багато цікавого та нового. Темнішало дуже швидко і вся орда почала поспішати зручніше влаштувати ночівлю.
Ночівля серед лісу завжди досить неприємна. Хижі звіри блукають навколо. Скрізь фосфорично блимають огники чиїхось очей. Дикий говір звірів наповнює ліс.
Мисливці почали робити горожі з кущів, а діти та жінки збирати сухий хмиз та ліс для вогнища. Діди, діставши з шкіряного лантуха кілька камінюк, розставляли їх у певному порядку, щоб несподіваний дощ або вітер не могли погасити жарин, що мали підтримувати вогонь.
Незабаром густий дим високо підіймався між деревами, потім блиснув огонь, і хмиз затріщав і захрумтів під його гарячими щелепами. Огонь старанно наповнював свій шлунок, він завжди був голодний, і коли його добре не нагодувати, він міг померти, як і всяка істота.
Відблиск огня вигравав на обличчях та на голих міцних тілах людей. Голі діти весело стрибали навколо.

XV
Нове пристанище

Новий день справді приніс багато цікавого.
Коли вже сонце перевалило за найближче дерево, передовий мисливець, нарешті, вийшов з лісу.
Сюди він підходив дуже обережно, боючись упасти в провалля, де живе сонце, але тепер він побачив, що провалля, хоча й було, але кінця світу не помічалось. Навпаки, те, що він побачив, лише свідчило за те, що кінець світу знаходиться десь ще далі.
Гора, що на ній стояв мисливець, була дуже висока і з неї відкривався чудовий краєвид. Мисливець захоплено застиг. Вся орда, що теж обережно вийшла сюди, так само зачаровано оглядала обрії.
Перед ними внизу блищала велика ріка. Вона уходила далеко на північ. Було видно три великих її звороти; вона повзла, звиваючись, як велика гадюка. Четвертий зворот її зникав у далеких чорних лісах. На південь її не було видно, бо вона заходила за гору, що була вкрита лісом. Ріка мала безліч острівків і далекий лівий берег увесь у верболозах, за верболозами йшли зелені луки, що на них крапками було видко, як пасуться дикі корови та буйволи. Внизу під ногами був чистий, жовтий пісок, що виблискував на сонці. Повітря було запашне й свіже. Пахло квітами та медом, скрізь гули бджоли, над рікою літали чайки та риболови, що ловили рибу. Ластівки весело пролітали над водою, іноді падаючи в неї, купаючись і з веселим цвіріньканням піднімаючись високо в небо. Чудовий пляж унизу вабив до себе.
Це було дійсно чудове місце, де могла жити не одна орда. Тут могли годуватися сотні людей ї бути завжди задоволені. Це був справжній рай для звірів, риб і людей.
Орда веселими криками вітала нову місцевість. Діти, підлітки й жінки швидко покотилися вниз до ріки, дряпаючи собі руки та обличчя; шматки землі та глини покотилися за ними. Знявся галас та курява. Навіть мужні, дорослі мисливці й ті підстрибували, силкуючись утворити якийсь веселий танок.
Гарячий пісок одразу попік ноги дітворі і вона швидко кинулась до води. Потурбовані риби стрілами пішли од берега, бовкаючи в воді. Далі од берега хижа щука нападала на дрібну рибку та віялом вискакувала з воли, тікаючи від неї. Скрізь ворушилося життя. На лівому березі корови пили воду і голосно мукали. Скрізь у кущах співали птахи.
Діти весело таляпалися й бризкалися в воді, а підлітки, вирізавши довгі верболози, розмотували тонкі жили з гострими колючками на кінці, готуючись ловити рибу. Незабаром ціла лава їх сиділа на березі, ловлячи дивовижних, ще досі небачених риб.
Скупавшись, мисливці та жінки пішли обслідувати місцевість.
Гори були глиняні, іноді траплялися кам’яні скелі. У гливі можна було викопати печери і влаштувати затишні житла, але скрізь перед горою росло дуже багато кущів, що міцно спліталися між собою і заваджали обслідувати.
Тоді розпочалася робота. Мисливці вибрали певне місце, ближче до пляжу, з двох боків оточене горбами. Кам’яні сокири в мірних руках почали рубати кущі. Жінки збирали порубане гілля і складали його далеко по боках, утворюючи поволі загороду. Коли почали вже рубати кущі коло самої гори, вони натрапили на печеру. Печера була природна і дуже велика.
Кілька мисливців узялися за сагайдаки й списи і стали напоготові. У печері міг жити ведмідь, або міг бути барліг гієни, чи іншого якого хижого звіра. Двоє інших мисливців, запаливши смолоскипи, просунули їх у печеру. З печери ніхто не вилазив. Тоді вони ввійшли до неї.
Вхід до печери був досить вузький, але в середині вона була більша, лише трохи низька й неправильної форми. Глина сипалася під ноги і падала на голову. Кілька ящірок швидко побігло в темні кутки. Печера була чудова. Її можна було збільшити й вирівняти. Обрубавши кущі коло входу, мисливці віддали цю печеру жінкам. Вони разом з дітьми й підлітками мусіли привести її в належний стан, придатний для мешкання. Після цього мисливці почали зрубати кущі далі. Може й там будуть природні печери, що зменшать роботу над влаштованням постійного житла.
Жінки, діставши з хатнього скарбу копачі, трохи подібні до лопати, але менші за неї, та інше приладдя, що ним можна було копати й вирівнювати землю, взялися до роботи. Кілька з них працювало в печері, а кілька відгортало землю від неї. Коли печеру збільшили та вирівняли стелю, стіни й підлогу, жінки гарно обробили вхід, зробивши в глині навіть візерунки, що нагадували своїми формами деякі рослини та звірів. Діти в посудинах з черепів тварин принесли з ріки води і жінки пошурували водою стіни. Коли вони висохли, глина більш не лупилася, стіни були рівні та тверді.
Мисливці тим часом порубали коло гори на височенному місці майже всі кущі. При цьому було викрито ще кілька природних печер. Обережність мисливців перед тим, як зайти до печери, не завадила. В одній з печер було багато здоровенних гадів, що сердито шипіли та звивались на своїх товстих хвостах, коли денне світло проникало до печери. З криками огиди мисливці палицями та списами повбивали гадів та покидали їх у ріку.
Коли одкрили останню печеру, серед мисливців зчинявся сильний галас. З печери швидко вибіг здоровенний ящір, вкритий темною, трохи зеленуватою, брудною лускою. Він був на міцних приземкуватих лапах, з ромбічним довгим жилавим хвостом. Він повз і люто сичав, збиваючи хвостом грудки землі та каміння. В його роззявленій паші було безліч гострих зубів. Ящір одразу напав на одного з підлітків, що носив воду. Підліток перелякано закричав, розлив воду і почав тікати. Ще один момент – і голі п’яти хлопця були б у паші ящера, але до цього кинувся мисливець зі списом у руці. Мисливець швидко простягнув списа назустріч ящерові і вчасно влучив йому списом у розкриту пащу і підліткові пощастило втекти. Але спис не допоміг, його моментально розтрощили зуби ящера. В той же мент кілька стріл за мисливських луків полетіли в нього. Стріли, вдарившись об луску ящера, лише трохи подряпали його. Тільки одна із стріл, що її пустив один з юнаків, влучила ящерові прямо в око. Засліплений ящір засичав ще сильніше і забився на одному міст, роблячи коло. Тоді важкі палиці мисливців з усієї сили вдарили по хребту, по голові ящера. Удари посипалися дуже швидко. Хребет ящера затріщав і незабаром він простягнув своє довге тіло.
Мисливці задумливо і схвильовано дивилися на цю примху природи, на цю спадщину далекого минулого, що ще здибалася в різних метрах та печерах. Це був самотній нащадок старого світу, коли різні дива траплялися на кожному кроці, коли ще навіть мамут здавався поруч із страшними чудовиськами маленьким звірятком. Вони знали про цей старий світ з легенд та з переказів дідів, вони часто зустрічалися з ним, натрапляючи на величезні останки та кістки легендарних тварин. На цей раз вони бачили навіть живого свідка минулої доби. У печері, що в ній жив ящір, було брудно та пахло мускусом. Скрізь лежали поглодані кістки різних тварин та риб. Мабуть, через цього ящера ніхто із звірів, крім довгих та товстих гадів, не жив у сусідніх печерах.
Мисливці списами та палицями скинули далеко в ріку тіло ящера. На цей раз навіть велика риба віялом вискочила з води, швидко тікаючи від нього. Очевидно, ящір у вільний час рибальничав. Швидка течія води понесла його на південь. Він довго плив, як величезний темнозеленкуватий стовбур дерева. По всій річці стурбована риба тікала від нього, лише зацікавлені чайки та риболови з криком стежили за ним та іноді сідали на його горбувату, вкриту лускою спину.
Пристанище, що його вибрала орда, було дуже зручне та затишне. Печери знаходилися в крутій обривчастій горі, що з неї не можна було ніяк спуститися вниз, можна було лише впасти, розбившись на смерть. Навіть, коли б леопард відважився стрибнути звідти, він поламав би всі свої лапи. По боках були горби, вкриті густими кущами та відокремлені міцним тином з порубаного гилля. Посередині було велике розчищене місце, що по ньому спокійно могли бігати діти, бо коли б хто з хижаків і відважився вийти з кущів, на великому рівному майданчику його одразу помітили б та вбили б мисливці. Прямо перед очима печери був вихід на пляж та на ріку. Тепер треба було лише запастися човнами і можна було їздити на лівий берег на луки полювати диких корів та биків.
Старі діди, що підтримували вогонь, тепер знову передали цю справу жінкам. Перед кожною печерою влаштували по одному постійному вогнищу. Викопали ями, понаставляли каміння й поназбираний хмиз. П’ять стовбів диму весело піднялись вгору, лякаючи птахів та сповіщаючи, що тут поселилися люди. Одне з вогнищ було головне і в ньому ніколи не погасав огонь. Це тепер було єдине контрольне джерело вогню і коли б воно погасло, люди зазнали б багато лиха.
Коли погасав огонь, доводилося позичати його в інших громад та орд, але на цей раз хто його зна, чи жили десь поруч люди, бо місцевість була нова та незнайома. Доводилося посилати цілі експедиції і довго чекати їх, а тим часом орда терпіла б велике лихо. Отже, за головним огнищем особливо старанно стежили і запаси хмизу не давали йому погаснути.
В орді було шістдесят три чоловіки і всі п’ять печер розподілено між ними. П’ятьом дідам, що серед них був і Одноокий – найстарший член орди, одведено останню печеру, що в ній перед тим жнив ящір. Це зроблено з поваги до них. Це був, так би мовити, символ, що вони старі та поважні, що вони знають навіть старий світ і багато бачили за своє життя. Печеру поруч одведено дванадцятьом дорослим мисливцям, дві дуже великі печери посередині посіли жінки з дітьми, в них оселилося двадцять три жінки та дорослі дівчини й п’ятнадцятеро дітей та підлітків, в останній печері оселилося вісім юнаків.
Нікому, звичайно, не заборонялося жити не в тих печерах, що йому призначено. Навпаки, кожний міг заходити в будь‑яку печеру і жити там, коли йому було завгодно, але розподіл печер просто мав свою традицію і був зручним до життя.
Дорослі мисливці могли жити в печері дідів, діди в печері мисливців, юнаки теж могли жити в печері мисливців або в жіночій печері, жінки могли жити в будь‑якій печері, їм було відкрито всі входи, лише дітей часто виганяли на майданчик або на пляж рішуче з усіх печер, щоб вони не підіймали все догори ногами.
Таким чином розселилася уся орда. Нікому не було образливо і всі були задоволені. Кожний мав затишний куточок, де міг полежати, відпочинути, де міг сховатися від дощу або вітру, де міг переспати темну ніч.
Це була первісна комуна людей, усі речі належали всім членам громади. Тут не було начальників і не було робітників або рабів. Був звичайний лише розподіл праці між мисливцями, жінками та дітьми. Всі важливі справи вирішала загальна рала. Серед членів орди був розподіл лише інтелектуальний: хто був старший та більше знав, користувався з більшої поваги та його слухали, але це не було примусово – просто кожний свідомо відчував, що, коли він менше вміє, або знає, він мусить слухатися того, хто знає більш.
Співжиття між жінками та чоловіками ґрунтувалося на вільному виборі. Жінка вибирала собі чоловіка або чоловік жінку. Жили вони один з одним стільки, скільки хотіли, після чого вибирали собі нових супругів. Тут не могло бути й мови про якийсь примус або насильство. Жінка завше була на одному рівні з чоловіком. Чоловік полював, жінка господарювала, вони завше були рівні члени громади. Діти, звичайно, мали певних матерів, але належали всім членам громади. Ніхто ніколи не сперечався, хто з дітей кому належить. Мисливці мусіли годувати всіх, а жінки доглядати.
Десь там, на південному сході, як оповідали старі, були інші закони. Жінок можна було вибирати. Вони мусіли виконувати найважчу працю. Вожді та начальники могли вбивати та милувати окремих членів громади та самостійно вирішувати всі справи. Ці закони здавалися дикими та некультурними.
Багата природа, що наділяла своїми багатствами всіх, не могла призвести до того, щоб один працював на одного або комусь підкорявся, щоб один голодував, а другий був ситий. Цього ніяк не могло бути і тому не було різниці між людьми.
Лише деякі члени громади відзначалися від інших своєю хоробрістю або знаннями. Серед старих з найбільшої поваги користувався дід Одноокий, серед мисливців було троє найхоробріших, що билися з левом і навіть мамутом. Одного з них звали Пореможцем Мамута, другого, який особливо добре володів луком, звали Довгоруким, і третього, який носив на шиї зуб ведмедя, так і звали Ведмежим Зубом, – він був дуже сильний і навіть міг побороти ведмедя без зброї в руках. Були й інші мисливці, що мали назви: Мисливець Биків, Оленячий Ріг, Клешоногий, Завзятий та інші. Кожний мав ім’я, що відповідало його характерові або вчинкам. Можливо, з таких прізвищ і повстали теперішні фамілії людей.
З юнаків найвидатніший був гарний, міцний парубок. Його звали Гаєм. Він чудово володів луком, списом та палицею. Серед інших юнаків він відзначався своїм високим ростом, правильністю рис обличчя та великою силою. Про нього старі казали, що це надійний юнак, що на нього можна покластися, як на дорослого, що він незабаром буде серед дорослих мисливців. І справді, він виглядав серед юнаків дорослим, лише його обличчя та тіло ще не було розмальоване лініями та візерунками, що визначали дорослість. Цього юнака трохи пізніше почали називати Винахідником Огня. Він напрочуд був спостережливий і приносив орді багато користи.
Жінки та дівчата орди часто заглядалися на нього та зваблювали різними оздобами. Часто можна було помітити, як яка‑небудь жінка закликала його йти з нею збирати хмиз або коріння у вільний од роботи час, але цей юнак завше відмовлявся. Він був дуже неспокійний і в вільні години блукав по лісі, а іноді заходив так далеко, що його не бувало по кілька днів, і тоді орда хвилювалася, що він десь загинув. Він був учень старого Одноокого і любив спостерігати єство речей.
Старих жінок в орді майже не було. Двоє найстаріших померли ще на попередній стоянці. Всі жінки пишалися гарно розвиненими формами тіла. На їхньому тілі не було волосся, яке часто траплялося на тілах мисливців. Вони, як і всі самиці, дуже відрізнялися від чоловіків.
Обличчя жінок були трохи ширші й біліші. Крізь смагу на щоках проглядав ніжний рум’янець. Очі були широкі та блискучі. Жінки були огрядні та ніжні. Мисливці з особливою приємністю дивилися на них, коли вони йшли по воду або робили якусь роботу. Їхні рухи були повільні, тіло при ході коливалося і здавалося гнучким, як лозина. Всі вони були жваві та веселі. Дуже любили мистецтво, оздоблюючи різними візерунками печери та одягаючи на себе намиста з ракушок або з різнокольорових камінців.
Вони робили для чоловіків зручні лігва зі звірячих шкур та розвішували в печерах запашні рослини. Вони ж весело бавились та бігали з дітьми і в ці моменті: мисливці сиділи коло печер і задоволені дивилися на них.
Крім цього, жінки були балакучі й любили критикувати чоловіків. Громадську опінію утворювали жінки – жінки перші давали прізвища тому чи іншому мисливцеві.
Всі жінки мали різні прізвища. Кожну жінку мисливці звали різними йменнями… То вона Солодка, як мед, то вона Червона Вишня, то Колючка, то Ласа… Лише деякі з них, крім цих загальних імен, мали свої власні ймення, Так одну з товстух звали Плетуха, бо вона завше багато балакала й любила поплести язиком про те, що бачила коли яка‑небудь жінка залицялася до кого‑небудь з юнаків, або коли який‑небудь з них упадав коло неї. Взагалі ж усіх жінок звали сестрами, а чоловіків братами, хоча часто вони й не були родичами.
Коли всі печери були приведені до ладу і запалали вогнища, жінки почали готувати вечерю, діти весело допомагали їм, а всі чоловіки, і дорослі, і юнаки, сиділи колом біля головного вогнища і розмовляли, обмірковуючи минулий день та майбутню роботу.
Всі вони гризли які‑небудь корінці, що збільшували апетит, або прочищали рота та зуба.
– Еге! – казав Клещоногий. – Слухайте, брати, я пропоную полювати не в лісі, а на луках. Це здається, буде легше. Там, на луках пасеться багато корів.
– Хо‑хо! – пожартував Оленячий Ріг. – Особливо тобі, Клещоногому. Ти дуже швидко бігаєш.
– Ге! – сказав один із старуганів. – Ти не смійся, брате, бо цей брат має рацію.
– Але в нас ще немає човнів і доки вони будуть, доведеться полювати в лісі. В цьому лісі є дикі кури, а це дуже смачна їжа, – заперечив один із мисливців, що його звали Довгоруким.
Щоб підтвердити свої слова, він з особливим смаком посмоктав свій корінець і потім перегриз його.
– Курами орди не нагодуєш!
– Дозвольте, – сказав Гай, – я гадаю, що в першу чергу, ніж полювати в лісі або на луках, нам треба зробити човни. Нам треба спочатку, ніж полювати, обслідувати ріку, бо може там, на південь за лісом, живуть ворожі племена, що теж полюють у цих місцевостях, – щоб не вийшло яких суперечок.
– Поля, ліси й вода, звіри й птахи належать усім людям! – відповів один із старіших.
– Ге! – підтвердило зібрання.
Смачні пахощі страви, що заходили від огнища, дратували нюх, і нарада чоловіків була неуважна. Вони щоразу поглядали на жінок, які поралися коло печер.
Поволі на ліс, на луки, на ріку спускалась темінь, обгортаючи вогкими обіймами все навколо. Ріка блищала й плюскала. Хижа риба вистрибувала з води, хапала свіже повітря. На другому боці якийсь звір пив воду і голосно пирхав. Чоловіки притихли, вони вслухувались в різні звуки, що їх породив вечір.
– Це п’є воду мамут! – сказав один із мисливці.
Десь на кручі, в лісі пролунав затишений грім. Можна було б подумати, що це насувається гроза або дощ, але звикле вухо мисливця знало, що це вийшов на полювання лев і що він ревом сповіщав про це інших мешканців лісу.
Незабаром вечеря поспіла і вся орда живилася, розриваючи руками запашне м’ясо та запиваючи водою.
Іскри від вогнища летіли високо в небо і там поволі гасли.

XVI
Запізнілі приятелі

Коли вся орда старанно напихала свої шлунки смаженим м’ясом, здобрюючи його запеченими коріннями та цибулинами, трохи наївшись та знаючи з досвіду, що така трапеза триватиме довго, аж доти, доки вся їжа не буде знищена, юнак Гай непомітно підвівся й відійшов од вогнища.
Він знав, що, коли багато їсти на ніч, сон людини буде тривожний та неспокійний. Засмажений звір буде турбувати його та ввижатиметься уві сні. Фантоми та тіні інших звірів, приваблені їжею, ввесь час сточуватимуть його та нападатимуть на його напівмертве тіло. Йому ввесь час здаватиметься, що він воює з ними. Великі дивовижні звіри та ящери, що їх він ніколи й не бачив насправді, ввижатимуться й лякатимуть його. Він тоді буде говорити уві сні незрозумілі слова, махатиме руками і важко повертатиметься з боку на бік. Перспектива такого сну не подобалася йому. Він лише трохи поїв, щоб затамувати голод і не переповнювати шлунку. Вранці або в обід він їв звичайно більше, але на ніч, коли людина буває напівмертвою і має стосунки з предками, що відроджуються в живій людині, він не хотів їсти. Крім того, коли шлунок переповнений, всі чуття завмирають і людина не може заздалегідь відчути, коли до неї підкрадається хижий звір.
Юнак тихенько відійшов од вогнища, взяв свій гострий меч та палицю, продерся в куші і обережною ходою, як у кішки, поволі став підійматися на кручу. Крім списа та палиці, що були в його руках, в його леопардову шкуру був встромлений міцний ніж, що ним можна було різати й колоти. Ніж був зроблений з оленячого рогу і ним можна було різати навіть дерево. Лука та стріл він з собою не взяв, бо в темряві лісу вони лише заваджали б йому. Взагалі вся зброя, що її вживали мисливці, були напрочуд мистецьки зроблена та надзвичайно удосконалена. Навряд хто інший в майбутні часи зміг би зробити з каменя або з рогу майже голими руками такі чудові наконечники для стріл та списів і такі гострі ножі з оленячого рогу або з мамутових бивнів, що їхні держална ще були оздоблені різними тонкими візерунками.
Гай обережно підіймався на кручу. Коли грудки глини або камінці котилися з‑під його ніг, він на мент зупинявся й прислухався, чи не потурбував він якого звіра і чи не стежить за ним гієна або шакал. Він так добре навчився розпізнавати всякий тихий шелест, що міг дуже легко відрізнити, коли травою шелестів вітер або тихо ступала на неї дика кішка. Ходу звірів він чув навіть здалеку.
Він, нарешті, підійнявся на кручу і зупинився на ній. Коли він оглянувся, то побачив цікавий краєвид. Ген, ген, до самого обрію була вода, але юнак знав, що це омана, вода не могла вийти з берегів і затопити луки. Він знав, що це роса молоком вкрила траву і тепер все здавалося водою аж до самого обрію. Здавалося, що перед ним ціле море води і лише чорні гайки висувалися з нього, як островки та далека суша. Краєвид був надзвичайно цікавий. Потім він подивився вниз. Там коло вогнищ сиділи й ходили мисливці, їхні лиця освітлювало сяйво вогню і на голих тілах вигравали світлі відблиски. Всі вони здавалися з висоти якимись приземкуватими та смішними.
Іскри з вогнищ долітали до нього і летіли ще вище. Він раптом помітив, що трава під його ногами вигоріла й лежала попелом. ще не могло бути від сонця. Хоча цю траву й палило сонце, навіть особливо у цьому місці, воно лише висушувало її, але не запалювало. Невже тут був хтось з людей та розкладав багаття? Він зацікавився цим явищем та почав його обслідувати.
Безліч зір жевріло в небі. Вони були, як огняні павуки, що плетуть золоте павутиння. Сузір’я відзначались окремо, вони нагадували різних птахів та тварин. Ось сузір’я Лебедя. Ось сузір’я, що нагадує корову, думав юнак. Вона пасеться в небесних луках.
Далеко за темним лісом обрій позолотів. Там поволі сходив місяць. Трохи пізніше й він заллє своїм сяйвом траву, кущі і тоді все стане ще облуднішим.
Гай оглянув небо, ліс та ближчі куші, потім почав оглядати землю. Ніде не було ніяких слідів або звуків, що нагадували б про колишню присутність людини, або звіра. Це ще більше зацікавило його. Раптом він помітив, як маленька іскра від огнища звилася вгору і впала коло його ніг. Потім він побачив, як потроху загорілася суха трава і як маленький огник, що його роздмухував легкий вітрець, став перестрибувати з стеблинки на стеблинку, потім, коли напнувся на свіжу страву, він одразу спопелився й погас. Юнак довго міркував над цим явищем, воно дуже зацікавило його.
Розбираючи все бачене, Гай поволі пішов до лісу. Ступаючи обережно, щоб не напнутися на якого‑небудь звіра він пройшов трохи лісом, поки не вибрав собі зручного місця. Між кущами в ямці, що в ній могло заховатись людське тіло, приліг юнак. Спис та палицю він поклав коло себе так, щоб у момент небезпеки їх можна було швидко схопити. Леопардова шкура захищала його від вогкости та роси.
Лише він добре умостився, як почув важкі кроки та хряск сухого гилля. Незабаром повз нього просунуло дві чорні гори, що важко ступали товстими стовбурами ніг. Гай затримав подих, бо знав, що звіри чують багато краще за людину. Він також знав, що це пройшли слони що вони ніколи сами не зачіпають людини, але його обережність була простою звичкою, яка ніколи не завадить.
Там, де гуляють слони, не мусіло бути хижих звірів, обережний слон ніколи не підпускав їх близько до себе і юнак після цього спокійно розлігся на леопардовій шкурі.
Незабаром піднявся місяць і освітлив усе навколо. Різні шуми та крики тварин наповнили звуками ліс. Десь белькотала заснула мавпа. У кущах далеко, розпачливо кричав якийсь нічний птах. Природа жила й вночі.
Юнак навмисне залишив стоянку, останній чає він призвичаївся кочувати в лісі, Це не була якась вигадка, це виходило з того становища, що він здобув собі в орді.
Йому було неприємно йти в печеру юнаків, бо він знав, що вони вихвалятимуть його, називаючи різними йменнями, згадуючи його різні перемоги та вчинки. Вони почнуть оповідати, починаючи за того моменту, як він народився, як в нього увійшов якийсь хоробрий, давно померлий предок, що наділив його різними видатними якостями. Йому почнуть казати, що він давно вже може розмальовувати своє обличчя та тіло і лише його скромність стримує його. Потім вони почнуть говорити про жінок. Розмова про це буде довга й одверта. Спочатку казатимуть, що всі жінки і дівчата прагнуть його одного і він чудак, що тікає від них. Ах, яка гарна Червона Вишня, як вона коливається, коли ходить, яка вона здорова й рум’яна, яке чудове біле тіло в неї і перси великі та ніжні, як ні в одної з самиць. Яка весела оця товста Плетуха, але вона надто вже балакуча, хоч її прикраси зваблять будь‑якого мисливця. Яка вона безсоромна. Вона навмисне носить коротку шкуру, щоб зваблювати юнаків своїми голими ногами та стегнами. А які гарні наші дівчата, вони сміливі, як юнаки, вони навчилися стріляти з луків і кидати списи. Ха‑ха, вони хочуть замінити юнаків, але ця роля вже їм не вдається, старші з них вже ходили збирати з мисливцями хмиз і цього літа, мабуть, багато народиться дітей. Це добре, орда стане більша й могутніша, вона посяде всі поля та луки й ліси, і тоді належатиме світ.
Потім почнеться найголовніше. Кожний почне вихваляти себе зокрема, який він сміливий та скільки відважних вчинків він зробив. Це кілька таких вчинків і він може назавжди оселитися в печері дорослих мисливців, розмалювавши своє обличчя та тіло. Хіба не він допоміг вбити ведмедя, хіба не він перший поранив стрілою дику кішку, що напала на дітей? О, в кожного з них вселився відважний предок і заохочує до хоробрих та сміливих вчинків, і в кожного з них привласнений предок був найхоробріший та найрозумніший. Ні, Гай не міг переносити такого самохвальства, він нізащо не піде туди, в печеру юнаків.
Найнеприємніше полягало в тому, що завзяті юнаки після таких розмов починали пробувати один на одному свою силу. Після окремих борюкань у печері починалася ціла війна, до юнаків приєднувались підлітки і тоді здіймався такий галас та курява, що навіть глина з стелі та з стін сипалася грудками долі. Зацікавлені жінки збиралися коло входу і жартували та сміялися з завзятих півників, і дорослим мисливцям завше доводилося припиняти всі колотнечі, соромлячи юнаків. Гаєві, вже дорослому юнакові, було сором таких зауважень од мисливців, і він давно був перестав брати участь в таких дитячих гулянках.
Гай міг піти до печери жінок, але від одної такої думки він починав червоніти. Він добре пам’ятав, як одного разу він одважився зайти до печери і спробував там переночувати в одному з кутків. Ніжні й пестливі жінки лягали коло нього й пестились. Вони притискалися до нього своїм теплим тілом і гарячим обличчям до його обличчя, що теж палало, як огонь. Вони обвивали його своїми руками, торкалися ніжними колінами до його ніг, а він лише пручався або лише лежав, як камінь, хоч і палав увесь, як найбільше вогнище в стоянці. Після цього жінки були незадоволені й роздратовані, а балакуча Плетуха довго потім глузувала з нього.
Йти в печеру до жінок він просто боявся. Коли б він пішов ще раз туди, з ким певне скоїлось би що‑небудь і він сам не знає, що було б потім. Може б його засміяли так, що йому сором було б з’являтись в орді.
Думку про печеру дорослих він покинув зовсім, хай не думають, що він на щось претендує, це неввічливо. Коли б він був підлітком, це інша справа, він міг би день і ніч там проводити, слухаючи розумних оповідань дорослих. Колись він частенько робив це, але тепер… Тепер уже було незручно. Хай вони сами, цілою ордою, вирішать коли‑небуль, що він достойний чести бути дорослим мисливцем. У печері ж старих дідів здорово кусалися блохи.
Оці міркування примушували його відокремлюватися від орди, а тому він здебільшого ночував у лісі. Крім того, йому це навіть подобалося. Вночі можна було спостерігати дуже багато цікавого. Хижі звіри виходили з своїх печер та логов і полювали один одного. Лише вночі з непомітного місця можна знайомитися із звичаями та характером звірів. Лише вночі можна загострювати та вдосконалювати свої почуття. Чути, як здалеку до тебе підкрадається шакал або гієна і як тихий невловимий шелест наповнює місцевість. Тоді напружуються всі м’язи і людина стає обережною та хитрою, як і звіри, що оточують її.
Гай лежав на своїй леопардовій шкурі потроху засинав чутливим сном, що його могла потурбувати всяка, хоча б навіть і непомітна небезпека. В його уяві поставали знайомі обличчя людей і він засинав, заколисаний шелестом листя.
Тим часом здоровенний ведмідь, що останніми днями був хорий і лежав у своїм барлозі, міняючи шерсть, голодний і роздратований блукав лісом, шукаючи поживи.
Він був голодний і тому зовсім необережний. Він ішов, ламаючи кущі та папороть, і сильно шумів. Юнак крізь сон спочатку нічого не розібрав. Йому здалося, що він сам рубає куші, відшуковуючи якусь печеру. Ведмідь підходив ближче, він ішов навмання, не вибираючи дороги.
Сильний хряск зламаної гиляки розбудив Гая. Його права рука одразу схопила списа і він напружено подивився наперед себе. Прямо на нього, як чорна мара, сунув ведмідь. Раптом ведмідь помітив юнака і люто загарчав. Його рев був сердитий і довгий. Ще момент і тіло юнака було б у лапах ведмедя, але він швидко відскочив і наставив списа. Ведмідь напнувся на нього і спис увійшов йому в груди. Дикий, довгий рев видерся з пащі ведмедя і він розлютовано переламав списа навпіл. Удар юнака не потрапив у серце, він лише смертельно поранив звіра, і все тепер залежало від того, чи довго ще виживе ведмідь. Його лють була неймовірна, він швидко насідав на парубка, що відбивався своєю палицею. Удари палиці влучали ведмедя по лапах і не давали схопити юнака.
Бій був завзятий і гарячий. Юнак при бажанні міг би втекти, але цього не було в звичаї в мисливців. Відступити перед звірем ганьба, вроджена сміливість не дозволяла зробити цього, крім того, загал боротьби весь охоплював Гая і він тепер бився б, навіть коли б знав наперед, що напевне загине. Ведмідь одчайно ревів і з його рани струмком бігла кров, заливаючи землю та бризкаючи на кущі та юнака. Десь гавкали потурбовані шакали.
«Лише б не було сторонніх глядачів», – думав юнак, б’ючись із ведмедем, бо такі глядачі, коли кінчалася бійка, одразу нападали на переможця, щоб одбити здобич. Іноді після такої бійки було кілька жертв і вся здобич діставалася найслабшому, який ніякої участи в боротьбі не брав, бо і переможені й переможці лежали мертві од смертельних ран. Але поблизу на цей раз нікого не було, значить один із них напевне міг лишитися живий.
Бійка тривала. Захеканий юнак вже піддавався, він не з такою силою, як раніше, розмахував важкою палицею і його удари були вже далеко слабші. Ведмідь же наступав, напружуючи останні сили, і його наступ був непереможний. Ударом лап він вибив палицю з рук юнака і юнакові лишалося або вмерти, або втекти, коли пощастить. Його леопардова шкура подралася в клоччя і холи б не вона, то це було б з його тілом, але завдяки їй йому лише трохи були подряпані груди.
Мисливці ніколи не тікають. І юнак з голосним криком, що його кілька разів повторював ліс, кинувся в обійми ведмедя. Один момент – і він, схопивши роговий ніж садив його під ліву пахву ведмедеві. Ведмідь розкарячив лапи і вони вдвох упали на землю. Від такої щасливої несподіванки юнак не міг одразу очуняти. Він лежав поруч із мертвим ведмедем на землі й важко дихав, і на цей раз все‑таки був переможцем він.
Поки Гай лежав на землі та захекано переводив дух, із кущів прямо на нього вискочило двоє шакалів. Шакали гавкали й голосно скавучали. Юнак швидко підвівся з землі, але шакали трохи не перекинули його знову. Вони стрибали йому на груди, бігали навколо і заливалися радісним гавканням. Очевидно, це були юнакові знайомі, бо юнак, раптом глянувши на вбитого ведмедя, поставив на нього свою праву ногу і, надхненно підвівши обличчя до зоряного, далекого неба, голосно прокричав свій бойовий клич:
– Ого!.. Ого!..
Це був крик переможця. Ліс повторив його і на мент стало дуже тихо. Звіри пізнали цей крик людини і злякано змовкли. А шакали, що перед тим весело стрибали, припали до землі й рабськи висловили свою приязнь богові лісів і полів, богові землі.
Гай поштовхав їх ногою і вони знову весело заскавучали. Це були приручені шакали, себто собаки. З усіх спроб приручити диких звірів це була найвдаліша спроба і вона належала Гаєві.
Обнюхавши ведмедя, собаки почали його рвати з сердитим гарчанням. Гай, дбаючи зберегти шкуру, відігнав їх, вийняв з рани ножа та відламок списа і почав знімати шкуру. Коли м’ясо було оголене, він вирізав шматки і дав собакам. Собаки поїли, заспокоїлись, прилягли коло юнака і почали уважно стежити за його роботою. Місяць, що підвівся понад лісом, освітлював цю приятельську групу. Собаки високо підіймали вуха і тихо гарчали, коли якийсь шум заходив до них.
Юнак у перервах від роботи докоряв їм, що вони так пізно прибігли, а вони у відповідь пригинали вуха і припадали головами до землі, ніби каючись у своєму вчинкові. Їхні одрубки хвостів ніби силкувалися щось висловити своєрідною собачою мовою, але, збентежені, що в них нічого не виходило, вони тихо жалібно скавучали.
Собаки були безхвості. У цьому й полягав увесь секрет, завдяки якому їх вдалося приручити.
Часто після полювання мисливці приносили в орду малих звірят, що з ними бавилися діти, але цих звірів ніколи не вдавалося приручити. Лише вони підростали, як в них прокидалися хижі інстинкти і вони нападали на дітей або навіть на дорослих мисливців. Тоді їх доводилося вбивати. Частіше ці звіри тікали назад у ліс до своїх братів та родичів і вже ніколи не поверталися.
Одного разу Гай натрапив на лігво шакала. Це було ще на попередній стоянці. Вовчиця люто напала на нього і він забив її. У лігві він знайшов двох цуценят, що жалібно скиглили. Гай забрав їх в орду і віддав дітям. Шакали швидко підросли й почали кусати дітей. Дорослі мисливці вже збирались їх убити, коли трапилася несподівана цікава пригода. Цуценята дуже звикли до Гая, вони завше тікали до нього від дітей, крім того, він завше годував їх.
Якось Гай своєю кам’яною сокирою стругав якусь палицю. Він не помітив, як якесь з цуценят, ховаючись од дітей, прибігло до нього і сіло коло самих ніг, розпустивши свого довгого пушистого хвоста. Гай, рубаючи дерево, ненароком одрубав хвоста шакалові. Той довго вив та жалібно скиглив, але поволі одрубок хвоста загоївся і цуценя знову жваво бігало серед дітей. З цим безхвостим цуценям сталися якісь дивні зміни. Цуценя не кусало дітей, перестало боятися мисливців і чомусь зненавиділо свого рідного братця. Хитрий хвостатий братець, маючи інстинкти своїх батьків, ховався від безхвостого і лише несподівано нападав на нього, коли безхвостий, беручи приклад у людей, нападав одверто та сміливо. Спостережливий Гай, помітивши все це, вирішив, що все полягає в хвості, і щоб помирити братів, він піймав хвостатого шакала і як той не пручався, силоміць одрубав йому хвоста. Ображений шакал десь утік і довго не показувався на очі. Але голод незабаром примусив його прибігти до Гая. Гай старанно його оглянув: хвіст загоївся цілком, і тепер він нічим не одрізнявся від свого безхвостого братця. Тоді юнак посвистів і перший безхвостий шакал прибіг негайно на заклик. Він одразу помітив свого братця, але не впізнав його. Обережно підійшовши до нього, він обнюхав його, зацікавлено спинившись на обрубкові хвоста.
Вони обидва приязно спробували помахати одрубками хвостів, після чого між ними настав мир та колишня приязнь.
З цього часу шакали стали собаками, вони призвичаїлися до людей і гралися з дітьми, не кусаючи їх. Діти ж любили собак, перестали їх бити. Собаки швидко підросли й стали дорослими. Гай вивчив їх прибігати на свист та розуміти, чого він од них хотів. Природна їхня вдача допомагала їм виконувати його бажання. Собаки разом з ним переслідували та відшукували звіра та птахів. Крім того, їхний характер дуже змінився. Вони не були боягузливі, як їхні родичі шакали, і сміливо нападали навіть на слона. Цю сміливість вони перейняли від людей і часто ставали в пригоді всій орді. Остаточно вони залишилися в орді після однієї пригоди, що трапилася з ними. Коли вони зовсім підросли, вони одного разу десь зникли, очевидно побігши на зальоти до вовчиці, але за кілька днів вони повернулися назад, нещасні й покусані. Вони довго зализували свої рани і вже не тікали нікуди.
Дорослі мисливці зацікавилися собаками Гая. Старі діди пророчили, що собаки все одно втечуть, лише б був зручний випадок. Але Гай був чомусь переконаний, що цього вже ніколи не буде.
Коли орда почала голодувати, собаки сами ходили на полювання і здобували собі поживу. В той час, як орда вирішила шукати нової стоянки і, нарешті, вирушила в путь, собак не було вдома. Гай довго кликав їх сподіваючись, що вони десь близько і почують, але їх так і не було. Під час подорожі собаки теж не з’являлися і старі мисливці кепкували з юнака. Він же не сперечався, але був переконаний, що собаки знайдуть сліди орди і повернуться до нього. Це так і сталося.
Гай, знявши шкуру з ведмедя, розвісив її на кущах, а сам, знайшовши зручне місце, знову приліг на своїй леопардовій шкурі. Собаки лежали поодаль його і притискалися один до одного своїми теплими тілами. Юнак мріяв про те, що тепер його черга посміятися з старих невір.

Xvii
Полювання

Вже минув деякий час, як орда оселилася в новому місці. Місце було чудове й багате. Ніхто не витрачав даремно часу. Вся орда дбала за те, щоб зробити нову стоянку дуже приємною для життя. Підлітки ловили рибу, жінки порались коло печей та господарства, а дорослі мисливці готувалися до першого великого полювання.
Щоб полювати на луках, де паслися дикі корови та бики, треба було переплисти ріку. Знаходити звіра в лісі та полювати на нього далеко важче, ніж робити це на луках, крім того, в лісі звіри здебільшого ходили поодинці або парами, значить, здобич завжди була невеличка, і, щоб нагодувати орду в шістдесят чоловік, мисливцям доводилося полювати дуже багато. Гай кілька разів робив спроби переплисти ріку, але тягар зброї, що була на ньому, та велика течія не дозволяли цього зробити. Він навмисне заходив далеко на північ і там кидався у воду, але течія неодмінно його приносила на місце стоянки, хоч він ще не переплив і чверти ріки. Він вибивався з сил і швидко плив до берега. Підлітки та діти зустрічали його веселим сміхом та вигуками; зацікавлені жінки вибігали дивитися, в чому справа, і юнакові доводилося ховатися в кущах, поки діти або собаки не приносили йому його леопардову шкуру.
– Ну, що, юначе, – питали його мисливці, – велика течія?
– Коли б вона була до протилежного берега, – виправдувався Гай, – то, може, я й переплив би на той бік, але течія ввесь час збиває під цей берег.
– Це ти такий плавець, – жартував молодший з мисливців, Оленячий Ріг, – от я тобі покажу, як слід плавати.
Гай мовчав. Він знав, що не варт сперечатися. «Хай спробує, – думав він. – Це не так легко, як здається». Старші мисливці хитали головами. Жінки посміювалися.
– В такому разі дивіться, – сказав роздратований Оленячий Ріг і твердою ходою пішов до пляжу.
Зацікавлені мисливці, жінки та діти вишикувалися на горі над пляжем, щоб побачити, що з цього вийде. Одна з жінок притиснулася до Гая, щоб висловити, що вона не вірить спробі Оленячого Рога та дуже симпатизує йому одному. На спроби Гая ніхто раніше не звертав уваги і йому вперше стало приємно почути симпатію до себе, хоча б од жінки. Він нічого не сказав їй, але не відходив од неї і дивився, що робитиме Оленячий Ріг.
Він одразу побачив, що той хитріший за нього. Оленячий Ріг скинув з себе шкуру і залишив усю зброю на березі. Гаєві стало неприємно, що він раніше не зробив цього. Без зброї було б багато легше плисти, але що він робив би без неї на тому березі?
Все ж таки треба було спробувати, хоч би для того, щоб переплисти туди й назад. Він навіть почервонів. Коли б Оленячий Ріг переплив, з нього стали б сміятися, як з юнака. Але він швидко заспокоїв себе.
Оленячий Ріг не пішов вище проти течії на північ, як робив Гай, а одразу ввійшов у воду. Спочатку була піскувата мілина, що в ній плавали та вчилися плавати діти, далі, де визначено тичкою, починалася глибина і туди дітям мисливці забороняли плавати.
«Хай пливе тут, – думав Гай, – його відразу понесе вниз».
Оленячий Ріг увійшов по шию в воду, потім поплив. Він швидко виплив за тичку і поплив далі. Він узявся плисти одразу проти течії і заплив од тички досить далеко. Орда веселими криками підбадьорювала його. Діти позалазили в воду і сміливіші з них допливали до тички, але, пам’ятаючи наказа, верталися назад. Гай напружено стежив за плавцем і раптом він почув, що вся орда стихла, згодом стихли навіть і діти. Всі побачили, як швидка течія понесла плавця назад до берега і він уже був нарівні з тичкою, лише нижче її. Потім його завернуло й понесло ближче до пляжу.
Оленячий Ріг увесь час плив проти течії. Спочатку, коли він допливав до тички, то чув веселі вигуки та крики орди, потім ці вигуки заходили здалеку, а далі стало зовсім тихо. Йому здавалося, що він заплив уже далеко й тому нічого не чути. Він не оглядався, щоб не втрачати сил, бо тілом почував швидку течію. Протилежний берег увесь час був далеко, але у воді він здавався ближчим. Ще трохи – і він допливе, – думав Оленячий Ріг.
Орда зовсім притихла. Плавця однесло назад до самого берега. Він борюкався з течією під самим берегом зовсім не помічаючи цього. Це тривало досить довго, і плавець уже стомлювався. Всі бачили, як він починає потроху пити воду, хоча ще не захлинався. Нарешті глядачам набридло дивитися на цю комедію. Перш здійняли галас жінки. Вони почали весело реготати.
– Вилазь на берег! – закричали мисливці. – Вже можеш полювати на корів, тільки вернись назад за зброєю.
Здивований плавець оглянувся назад. Він був надзвичайно вражений, що кричали так близько, крім того, в кількох кроках од себе він побачив свій рідний берег, що його він тепер зненавидів з першого погляду. Його здивовання було таке велике, що він несподівано для себе сьорбнув води і пішов на дно.
Жінки злякано закричали, а мисливці кинулися до берега, але не встигли вони підійти, як плавень показався знову в тому ж місці.
– Пливи до берега! – кричали мисливці.
– Може, тобі подати ручку? – жартувала якась жінка.
Але з плавцем коїлося щось непевне: коли він плив на ріку, його односило до берега, коли ж він починав плисти до берега, його односило на ріку. Оленячий Ріг старанно боровся з водою. Він був чудовий плавець, цього не можна було заперечити, але він ніяк не міг виплисти.
Мисливці занепокоїлись. Вони зрозуміли, що коло самого берега велика яма та водокруча. Коли б плавець віддався воді, його б спочатку закрутило, а потім винесло десь на ріку, але плавець буз стомлений і вже більше не виплив би з води. Через це тепер усі його підбадьорювали, щоб він тримався й боровся з водою. Переляканий сміливець напружував останні сили. Було видко, як вода поволі перемагає його. Тоді милосердні глядачі догадались вирізати кілька лозин і міцно зв’язали їх. Вийшло щось подібне до довгого мотуза. Потім це лаштовання закинули у воду до плавця і він міцно вхопився за нього. Його витягли, як велику, стомлену боротьбою, рибу. Оленячий Ріг довго, захеканий, лежав на березі, не чуючи веселих зауважень та кепкування жінок.
Так скінчилися спроби переплисти ріку і так кінчилось невдале суперництво Оленячого Рога з Гаєм, але ні один із них не був переможцем. Переможцем була велика ріка.
Все це було в звичаях орди. Перед тим, як починати якусь роботу щодо оволодіння природою, завше треба було спробувати, чи не піддасться сама природа людині без усякої витрати енергії. Тепер же кожний наочно переконався, що переплисти ріку без човнів не можна і що в такої ріки ніде не може бути броду. Отже, треба попрацювати, щоб опанувати її, треба робити човни.
Останні дні перед полюванням присвячено відшуковуванню в лісі відповідних дерев, що з них можна було б зробити човна. В цьому не було великих труднощів. У дикому лісі завжди знайдеться багато годящих дерев, поламаних бурею, або зтрухлілих від часу. Вибиралося такі дерева, що їхня зовнішня оболонка була дуже міцна, а середина або трухлява, або м’яка, що її легко було колупати або кам’яною сокирою, або ножем.
Робота швидко закипіла. Дикі мешканці лісу були здивовані та занепокоєні стуком кам’яних сокир та хряском дерева. Орда працювала, вона цілі дні довбала дерево, віддаючи полюванню в лісі та їжі якнайменше часу. Вечорами було тихо, бо всі відпочивали, щоб зранку взятися знову за важку роботу. Під час роботи було чути ритмічні вигуки та співи. Так народжувалося разом з працею мистецтво людей, що потім у вільний час могло розважати та й заохочувати до різних мрій та думок.
Гай хотів зробити собі човна самостійно. Він спочатку допомагав обробляти великі дуби, що в них могли вміститися по чотири чоловіки, а потім разом із своїми собаками він відшукав невеличкий дуб, що своїми формами уже нагадував готового човна. Він з великими зусиллями тягнув його лісом, а потім скинув з гори на пляж. Те ж саме зробили з своїми дубами мисливці, коли дуби трохи полегшали після першої чорнової обробки.
Тут на пляжі й провадилася головна робота. Не зважаючи на те, що Гай почав робити човна пізніше за всіх, його човен був готовий разом з іншими.
Форма його дуба дозволяла йому зробити човен з гострими носами з двох боків, у той час, як носи інших човнів були округлі, нагадували ночви. Коли човен був готовий, він пішов у сосняк і назбирав живиці. Цією примітивною смолою він обмазав днище човна, перекинувши його догори і виставивши на сонце. Живиця розтопилася й всмокталася в дерево. Тепер він був певний, що човен не буде протікати. Інші мисливці запихали дірки травою і теж замазували живицею, щоб траву не розмивало водою. Човен Гая вийшов дуже легенький: він сам, без сторонньої допомоги, міг переносити його з місця на місце. Деякі мисливці пророчили йому, що човен потоне під тягарем його тіла, але цього напрочуд не сталося.
Той день, коли спускали на воду човни, став веселим святом. У цей день не могло навіть бути й мови про полювання. Мисливцям довелось по черзі катати всіх дітей, жінок та підлітків орди. Всі вони брали участь у роботі, а тому було б несправедливо відмовити їм.
На річці цілий день стояв великий плюскіт та галас. З особливого успіху користувався човен Гая. Коли мисливці вперше усілися в свої човни, човен Гая не тільки не потонув, але Гай побачив, що в нього ще можна посадити когось. Тоді він посадив спочатку одну свою собаку, а потім і другу, що кинулася в воду за ним, коли він почав відпливати. Двох великих собак завше можна замінити однією людиною, тому він швидко висадив собак назад і взяв у човен ту жінку, що висловила йому свою симпатію під час спроб Оленячого Рога переплисти ріку.
Жінка була надзвичайно задоволена. Вона почервоніла, коли побачила, що інші жінки орди з заздрістю стежать за нею. Це була молода жінка одного віку з Гаєм: її звали Червоною Вишнею. Може тому Гай сміливіше й поводився з нею, бо він пам’ятав, що коли був підлітком, то грався з нею, в той час, як інших жінок він уважав за матерів. Це почуття рівности, мабуть, і породжувало взаємні симпатії.
Жінка сіла в човен обличчям до Гая і простягнула ноги вздовж човна. Коли її голі ноги торкнулися ніг Гая, човен трохи не перекинувся, – це збентежений Гай зробив різкий рух. Жінки, що стояли на березі, весело засміялися, але Гай почав швидко гребти од берега. Човни мисливців, що виїхали перед ним, були далеко спереду його, але їм доводилося ввесь час плисти проти течії, щоб їх не зносило вниз. Човен Гая, що був легкий та мав гострий ніс, не боявся течії, тому Гай поїхав навпростець і незабаром обігнав мисливців.
Потім мисливці влаштували перегони, і човен Гая знову дуже легко, майже жартома, перегнав усі човни. Це здобуло йому нові симпатії і йому довелося згодом по черзі катати всіх жінок та дітей орди. Веселощі та гомін вщухли пізно ввечері. Знову перед печерами запалали вогнища і орда готувалася добре поспати перед полюванням, що мало початися з ранку другого дня.
Уранці, лише розвиднілося, як уся орда була вже на ногах. Збори на полювання проходили тихо та урочисто. Унизу так само тихо та урочисто блищала ріка, її рівна, блискуча поверхня заохочувала пройтись пішки нею. Мисливці та юнаки зносили в човни різну зброю, жінки готували шкуряні мішки та підстилки для м’яса. В човни було позношено: кам’яні сокири, списи, ножі, луки, стріли та палиці. Коли б не знати, в чому справа, можна було б подумати, що орда збирається з кимось воювати.
Усіх човнів було сім, у двох із них уміщалось по п’ять чоловіка, інші п’ять вміщали по два та по одному мисливцю. Коли мисливці усілися в човни, вони од’їхали від берега і потім вишикувалися в струнку лаву. Ніхто не думав нікого переганяти, і човни посувались, як зграя чорних, великих, чудернацьких риб. Під веслами бадьоро булькала вода і позаду човнів на воді лишалися сліди, що нагадували широкі стріли. Гай узяв з собою на полювання собак, вони допомагатимуть заганяти корів на стріли та списи мисливців. Жінки, діти й підлітки довго стежили за човнами мисливців, поки вони не зникли за далеким острівком.
Мисливці їхали досить довго. На їхньому путі зустрічалось багато острівків, що їх треба було обминати, щоб дістатися до справжніх луків, де паслися корови та бики. Спереду йшов човен Гая, він знаходив дорогу між зарослими травою протоками, човни мисливців ішли за ним. Нарешті, після довгих блукань в протоках, мисливці пристали до берега, що був вкритий верболозом; в одному місці верболози було протоптано, сюди приходила череда пити воду. З цього місця й треба було починати полювання.
Заховавши човни у верболози і взявши з собою шкуряні мішки та зброю, мисливці висадились на берег. Тепер по слідах, що залишили дикі корови, треба було відшукати їхнє пасовисько. Собаки, знаючи, в чому справа, з веселим гавканням швидко побігли вперед. Це полегшувало справу мисливців. Але, коли вони вийшли з верболоз, то побачили, що собаки зникли в густій високій траві, що вкривала все поле до далеких горбів. На луках не було ні одної корови. Тоді мисливці вирішили, що пасовисько знаходиться за горбами. Гай свиснув і швидко коло його ніг з трави вискочили собаки і стали коло нього; потім собаки поволі побігли вперед, нюхаючи землю та траву і цим показуючи мисливцям, куди пішла череда биків.
Мисливці йшли за собаками, лише іноді зупиняючись та перевіряючи сліди, чи не помилилися собаки. В одному місці мисливці наткнулися на сліди цілої драми. В траві лежали кістки та останки двох звірів. В одному мисливці впізнали молоду дику теличку, а в другому печерного лева. Очевидно, лев напав на череду і зарізав теличку, а його забодали роздратовані бики. Інші ж дикі звіри скористувалися з цього і з’їли теличку й лева. Це була дуже дешева пожива, що дісталася, мабуть гієнам або шакалам. Очевидно, після цієї пригоди бики пішли на інше пасовисько та знайшли інший водопій.
Коли мисливці дісталися до горбів, вони тихо та обережно стали підійматися на них. Собаки перестали скиглити і майже плазом пішли наперед. Це свідчило за те, що вони чують живу здобич. У них прокинулися інстинкти їхніх родичів шакалів і вони підкрадалися тихо та непомітно. Мисливці не відставали, вони так само тихо вилізли на горби і тут залягли в траві.
Перед собою вони побачили велике пасовисько, що на ньому паслися дикі корови та бики. Кілька буйволів стояли на варті та іноді заспокоююче ревіли. Корови спокійно їли траву, коло них весело бігали молоді телиці та бички. Настрій череди був спокійний та сумирний. Деякі бики залицялися до самиць, і нахаб іноді відгоняли вартові буйволи – вожді череди.
Напасти відразу з одного боку на череду ніяк не можна. Вартовий буйвол почує ворога і сповістить про це череду, всі почнуть тікати в якийсь певний бік і навряд чи пощастить тоді вбити будь‑якого з них. Таким способом лише можна поранити стрілами кількох, але й ці втечуть ї загинуть денебудь у степах. Отже, треба було непомітно обійти череду з кількох боків і потім напасти на неї.
Мисливці зробили маленьку нараду і розподілились па чотири групи. Одна лишилася тут, на горбі, дві мусіли зайти по боках череди і четверта мусіла зайти ззаду, з протилежного боку. Через те, що четвертій групі треба було найдовше йти, вона мусіла перша розпочати наступ, одночасово сповіщаючи про те, що вона дісталась на призначене місце.
Вартовий бик кілька разів тривожно ревів, але в цьому разі не було безпосередньої небезпеки. Тому корови лише на мент підводили морди од трави і мукали у відповідь, після чого знову починали скубти траву. Вартові буйволи нервувались, вони почували інстинктом якусь небезпеку, їх тривожило якесь передчуття, але навколо було дуже тихо. Може їх занепокоювала ця тиша, що тривала так довго, бо череда звикла до частих нападів хижих звірів, а може і справді за цією тишею ховається якийсь страшний звір, що міг зненацька напасти на яку‑небудь з корів. Треба пильно стежити вартовим, треба нюхати повітря та прислухатись.
Коли Гай, його собаки та двоє мисливців обережно доповзли до призначеного місця, обійшовши отару з протилежного боку, вони намітили кількох биків і вистрілили з луків. Потім вони вискочили з трави і з голосними криками кинулись на череду. Одночасно з трьох інших боків мисливці випустили свої швидкі стріли і здійняли сильний галас.
Бачучи, що нема куди тікати, отара збилася в щільний гурт. Корови перелякано замукали, бики заревіли, загавкали собаки і все це змішалось з людськими вигуками.
– Ого!.. Ого!.. – вигукував Гай.
– Гой!.. Гой!.. – кричали мисливці.
Але бики швидко організували всю череду. Корови та молоді бички й телиці збилися в середину, а навколо їх стали міцною лавою вартові буйволи та бики. Як не гавкали собаки Гая, як не нападали, вони весь час натикалися на гострі роги биків. Пробити таку стіну не було ніякої можливости. Тоді мисливці випустили цілу хмару стріл у середину гурту. Поранені корови заревіли од болю, деякі попадали на землю, почалась паніка, корови кинулися врозтіч. Тоді бики з ревом кинулися на мисливців. Тепер мисливцям довелося викручуватись од нападу биків, одбиваючись списами та палицями. Часто списи глибоко ранили биків і вони мертві звалювалися на землю з придушеним стогоном. Земля дрижала під копитами наляканої череди і столочена трава никла до землі.
Собаки Гая з двох боків вчепилися в шию великого буйвола і він ганяв узад та вперед, збільшуючи паніку, топчучи поранених та збиваючи з ніг переляканих корів.
Нарешті, корови масою пробили собі вихід і нестримною лявіною побігли геть. Кілька биків залишились захищати відступ череди.
Тепер, коли було вільніше, вони з більшою енергією стали гонятися за мисливцями, і деяким з них було дуже сутужно. Кількох мисливців бики поранили та збили з ніг, але їм вчасно пощастило втекти. Якийсь молодий бичок, що теж залишився захищати череду, з якоїсь невідомої причини хоробро напав на Ведмежого Зуба. Цей мисливець був надзвичайно сильний і сам нагадував дужого бика, але він був неповоротливий та незграбний. Бичок накинувся на нього і Ведмежий Зуб майже одночасно кинув у бичка свого списа, але не влучив. Тоді Ведмежому Зубові довелося викручуватися від швидких нападів бичка. Це була дуже не легка справа, бичок був молодий та моторний. Ведмежий Зуб, зрозумівши, що йому не втекти, голосно закричав і зупинився. Бичок, пригнувши голову, кинувся на нього, але мисливець вчасно відскочив і вчепився бичкові за роги. Таким чином бичок не міг його заколоти. Він потягнув його по траві, а потім зупинився, силкуючись видерти свої роги з міцних рук Ведмежого Зуба. Але мисливець, знайшовши, нарешті, опертя для ніг, сильно вперся і почав крутити голову бичкові. Спочатку бичок не піддавався, а потім, заревівши від страшного болю, грьопнувся боком об землю. У нього з носа та з морди потекла кров, вкриваючи прим’яту траву. Бичок здох за кілька хвилин.
Приблизно таке ж трапилося і з собаками Гая. Вони довго тримали за шию оскаженілого бугая. Нарешті, бугай спіткнувся і з розгону упав на землю. Від цієї несподіванки собаки відлетіли далеко геть у траву, але вони моментально знову кинулися на бика і почали його гризти. Гай, що підоспів сюди, відігнав собак і заколов змученого бугая списом. Бугай, спійманий собаками, був найбільший з усієї череди. Мисливці довго дивувалися з такої сміливости собак і після цього трохи не визнали їх за рівних членів орди.
Нарешті, останній бик упав під ударами списів кількох мисливців. Полювання було закінчено. Здобич була дуже велика. Кілька биків та корів лежали на столоченій бійкою траві. З мисливців троє були поранені.
Зовсім не відпочиваючи після полювання, мисливці почали здирати з биків шкури та переносити розрізане м’ясо в човни. Вони не забували, що в орді їх нетерпляче чекають жінки та діти.

XVIII
650.000 к. с

Шановні товариші, товаришки, громадяни, громадянки, громаденята! За початок історії культури людства авторитетні дослідники, що вивчають первісну культуру, вважають той момент, коли людина приготувала для себе з каменя щось грубе, кострубате і лише трохи подібне до якогось певного знаряддя чи зброї. Наука дозволяє констатувати, що перше знаряддя й є та межа, що лежить між звичайною твариною, мавпою і нашим пращуром, нашими Адамом і Євою, що від них пішло все людство. Це перше знаряддя і вживання його виводило людину з зоологічного стану в стан суспільних стосунків.
Я наведу вам один приклад, який мусить трохи популярніше висвітлити цю думку. Спробуймо порівняти нашу европейську культурну жінку з некультурною африканською жінкою, жінкою‑дикункою. Ви побачите, що різниця між ними є величезна. В процесі культурного розвитку гола жінка‑дикунка силкується поволі одягнутись, в той час як сучасна европейська жінка все швидше й швидше роздягається: ну, різні декольте, коротенькі спіднички вище колін…
От, я вже бачу, як у передніх лавах мої слухачки силкуються натягнути свої спіднички на коліна… Прошу не турбуватись!
Перший одяг, як і перша сокира, є ознака культурного розвитку. Міт про гріхопадіння Адама має рацію. Людина злякалася власних думок і їй стало соромно. Отже, вона мусіла одягнутись. Звичайна зміна клімату теж впливала на це.
Людина в боротьбі за існування удосконалювала свої знаряддя, свої засоби боротьби з природою, вона удосконалювала й свою анатомічну будову. Примітивність первісного знаряддя, тяжкі умови боротьби з природою були підвалиною того суспільного примітивізму, що являє собою першу громадську стадію людства. Отже, суспільство з’являється тоді, коли між окремими одиницями зав’язалися трудові відносини. Еволюція суспільства йде поволі і до того моменту, коли запанувала приватна власність на знаряддя праці і коли з цим розподілом стався розподіл суспільства на різні верстви. Від кам’яної сокири, кам’яного списа до велетенського парового молота, екскватора, турбін і гідроелектричних станцій – ось шлях людської матеріяльної культури.
Товариші! Україна переживає тепер велику добу, добу будування, добу індустріялізації. Ми вже пройшли всі стадії дикунства, всі стадії культурного розвитку і щільно підійшли до великої доби, яка остаточно мусить зробити нас господарями природи. Годі нам десятки верстов ходити пішки. Годі нам їздити ці верстви змученими кіньми або повільними волами. На наших шляхах мусить залунати сирена автомобілів, автобусів і мотоциклів. Молочниці привезуть до міста молоко на мотоциклах, городину селяни привезуть в грузовиках. Трактор мусить замінити тополі на нашому обрії. Електрика мусить бути в кожній хаті і кожне село мусить мати свій театр і своє кіно.
Автомобіль прекрасніший за статую Самофракійської перемоги. Хто це сказав? Це сказав футурист Марінетті, тепер італійський фашист.
Наша країна повинна індустріялізуватися. Індустріялізація повинна бути нашим щоденним гаслом. Ми мусимо щодня вишукувати нову енергію, яка б рухала наші машини і робила нові машини. Щоб людина могла працювати, вона мусить їсти. Так і машина потребує сили – енергії. Найбільшим джерелом енергії для машини є паливо – дрова, торф, вугілля й нафта, а найпоширеніший спосіб використати цю енергію є паровий двигун. Але наука дала інше, дешевше джерело енергії. Це так зване біле вугілля.
Вода. Уявіть собі, що вода може служити не тільки для купання. Так, дорогі слухачки, літом на пляжах рік у купальних костюмах дуже приємно бризкатись водою і фліртувати. Дуже приємно звичайно місячної ночі вдвох покататися з човні і послухати, як тьохкає в кущах соловейко. Але вода може мати ще серйозніше значення, крім того, щоб бути розвагою для закоханих. Останні наукові винаходи показали, що далеко зручніше є перероблювання всіх виглядів енергії в електрику, а заміна палива іншими джерелами енергії, особливою силою напору води, набагато здешевлює її. Ось вам і вода.
Електрика дозволяє безмежну різноманітність засобів вжитку її в машинах та приладдях. Електрика дозволяє виробляти себе в одному місці в дуже великій кількості та дозволяє передачу енергії на сотні кілометрів дротом. Отже, уперта електрифікація України є чинник до збільшення продукції, до збільшення нашого добробуту.
Як ми в справі електрифікації відстаємо від держав з розвиненою промисловістю, видно з порівняння нас з Америкою. 1926 року в Сполучених Штатах Північної Америки вироблено електроенергії 73 мільярди кіловатгодин, а по всьому терені колишньої царської Росії лише 3½ мільярди, звідси лише невеличка частина припадає на Україну.
Вода, що дає нам стільки насолод і втіх, що безупинно тече в ріках, може своїм напором давати енергію машинам. Вода рухає водяні турбіни, а через них електричні машини і дає постійну даремну енергію та фактично є невичерпане джерело енергії. Тим більше доводиться цінити енергію води, що запаси палива обмежені і щороку зменшуються.
У всьому світі досі збудовано чимало гідроелектричних станцій, загальною силою біля 30 мільйонів кінських сил. Дешева електрична енергія служить не тільки для того, щоб кучерявити шовкове волосся наших прекрасних дам, і не тільки для того, щоб в кіно можна було показувати різні любовні історії та карколомні трюки, – електрична енергія спричиняється до виникнення низки виробництв, про які раніш не могли навіть мріяти, як, наприклад, електричне витоплення глинця, чавуна, криці, виробництво штучного азотного удобрення та численних хемічних виробів.
Як вам відомо, південь України являє собою виняткове сполучення природних багатств. Поруч із добрими ґрунтами для хліборобства та теплим підсонням, південь України має величезні поклади кам’яного вугілля, заліза, мангану, кам’яної соли, живосрібної руди, каоліну, вогнетривалих глин, цементового рухляку та різного будівельного каміння.
Поклади залізних руд на півдні України в Кривому Розі, Карсак‑Могилі та Донбасі вираховується в перекладі на залізну масу в 15 мільярдів тонн (один трильйон пудів). Південь України є один із найбільших світових центрів залізної руди.
Поклади кам’яного вугілля вираховується в 60 мільярдів тонн (3.600 мільярдів пудів), і треба сказати, що досі використано не більше одної стоп’ятдесятої частини всіх цих покладів. Крім того, коло міста Нікополю є поклади дуже цінних руд мангану, що їх вираховується в 50 мільйонів тонн (3 мільярди пудів).
Отже, гідроелектрична станція, що її будування розпочато 1927 року на Дніпрі нижче порогів, має дати в майбутньому ту енергію, що допоможе витягти з‑під землі ці коштовні поклади і переробити їх на речі корисні людству.
Дніпро, що має таку славну барвисту історію, Дніпро, що його оспівують письменники й поети, що його оспівали кобзарі, являє собою могутню водяну артерію та з давніх часів служить великим водяним шляхом. Дніпро починається в середній частині російського плято, перетинає всю Україну та впадає в лиман коло Чорного моря. Довжина ріки 2.570 кілометрів та площа її водозбору біля 500.000 кв. кілометрів. Водяна сила Дніпрова величезна, це могутнє джерело гідравлічної енергії. Могутність усієї ріки від початку до гирла вираховується в чотири мільйони кінських сил, але з них можна технічно використати лише біля 1.500.000 сил.
Досі силу цієї великої ріки використовували лише на перевозку різних вантажів та на сплав лісу та хліба. Ліс сплавляється та перевозиться водою з широких лісових просторів водозбору Прип’яті та горішнього Дніпра, а хліб звозиться з річних портів Дніпра. Потім з морського порту Херсону він транспортується до різних чужоземних країн.
Непереможну перешкоду для руху пароплавів та барж являють славетні пороги між Дніпропетровським та Запоріжжям (кол. Олександровськ). Найбільший поріг – Ненаситець. Цей поріг своєю красою та могутньою силою дивував народи, які проходили Дніпром. Цей поріг увійшов в історію України, як одна з дивовижних пам’яток. Через пороги проїздили в своїх човнах славетні лицарі українського середньовіччя – запорожці. Ті ж самі запорожці власними руками робили й обхідні канали.
У цьому місці на протязі 90 кілометрів Дніпро понижується на 40 метрів. Мала глибина води та дуже велика швидкість течії перешкоджають проходженню суден через пороги. Річище тут закидано великим камінням та скелями, які лишилися після зруйнованих гранітових гір, що їх перетинає Дніпро в цьому місці. Найбільшу силу Дніпро має на порогах, що можуть віддати пересічно для технічного використання 650.000 кінських сил. Дніпрові пороги є найбільше в Европі джерело водяної енергії та одне з найбільших у світі.
Проблема Дніпрових порогів почала притягати увагу до себе з другої половини XVIII віку. Зацікавлення до використання водяної енергії порогів зростало із зростанням техніки електропередачі та поширення в Европі й Америці гідроелектричних станцій великої моці.
Останній проєкт, що за ним уже будується Дніпрельстан, передбачає збудування гідроелектричної станції, шлюзів для проходу суден та залізниці від станції Демуріне до станції Марганець.
Нижче села Кичкас, між обома берегами Дніпра збудують бетонну греблю завдовжки 763 метри. В наслідок цього вода підніметься на 37 метрів, і всі пороги, що вище греблі, будуть затоплені на протязі 110 кілометрів. Ця дільниця ріки стає судоходною для великих пароплавів. На греблі встановлюється 25 щитів Стонея, що зачиняють водозливні отвори. Щити можна підіймати з верхнього мосту, що йде вздовж греблі з гори, коли треба пропустити воду. За допомогою цих щитів можна тримати потрібний рівень води.
Гідроелектрична силова станція розташовується на правому березі Дніпра і безпосередньо прилучається до греблі. Під напором води в 37 метрів заввишки буде рухатися 13 турбін, що рухають електричні машини. Кожна турбіна матиме 50.000 кінських сил. Таким чином, загальна міць електростанції визначається в 650.000 кінських сил на валі турбін.
Електроенергія, що її таким чином здобувається в електричних генераторах, подається по лініях електропередачі в промислові райони, які оточують станцію: Запоріжжя, Нікопіль, Кривий Ріг, Дніпропетровське, Кам’янське та Харків. На станції встановлюється всі потрібні електричні апарати для керування електричною течією і трансформатори для підвищення її напруження до 110.000 вольт.
Як бачите, ця енергія це напруження надзвичайно високої сили. Мені випадково спала на думку одна легенда, що зв’язана з порогами. Мені здається, що людство зв’язало цю легенду з порогами, вражене їхньою силою, їхньою впертою міццю, їхнім гуркотливим напруженням.
Шановні товариші! Я дозволю собі нагадати цю легенду вам. Є старовинна казка, яка говорить, що дуже давно, не згадати коли, на березі Дніпра зійшлися двоє велетнів. Один велетень, що стояв на лівому березі, був татарин, а другий велетень, що стояв на правому березі, був українець.
Велетні почали сперечатися, кому належить вся країна, чудова плодюча країна, що була перед ними. Довго сперечалися вони і, нарешті, вирішили помірятись силами. Хто далі закине шматок скелі, тому й належатиме країна. Напружився татарин, схопив п’ятірнею величезну скелю і шпурнув нею перед себе. Не долетіла скеля до правого берега, впала в воду. Тоді український велетень ухопив ще більшу скелю. шпурнув її вбік татарина, і скеля впала аж на лівому березі. Ці скелі є ще досі: одна стирчить із води, а друга на лівому березі. І на скелях сліди від пальців велетнів.
Звичайно, це казка, але вона характеризує силу порогів, силу ще анархічну, незорганізовану. Дніпрельстан має цю силу зорганізувати й скерувати її на потрібну роботу.
З проєктом гідроелектростанції тісно зв’язаний проєкт залізниці від станції Демуріне в Донбасі до станції Марганець в районі Кривого Рогу. Великий обіг вантажів, що тепер його має Катеринославська залізниця між Кривим Рогом та Донбасом, у майбутньому набагато збільшиться. Запоріжжя та Дніпропетровське стануть великими річними портами, що притягатимуть на воду залізничні вантажі, крім цього теперішній Кичкаський міст буде затоплений. Отже, є наявна потреба такої залізниці.
Довжина майбутньої залізниці – 181 кілометр. Залізниця переходить через Дніпро нижче греблі та через острів Хортицю двома мостами, через той славетний острів Хортицю, що на ньому колись була Запорізька Січ. Мости матимуть загальну довжину біля 730 метрів.
На майбутнє проєкт передбачає збудування на нижньому Дніпрі, між Запоріжжям та Херсоном, двох гребель із шлюзами. Це дасть можливість збільшити глибину ріки між ними портами та пропускати морські судна до Запоріжжя, зробивши з нього морський пост з великим вантажообігом.
Шлюзування нижнього Дніпра дасть величезну користь. Це дасть можливість здійснити величезне завдання висушити плавні Дніпра та зросити засушливі степові землі.
Важко перерахувати всю ту користь, що її несе з собою Дніпрельстан. Користь Дніпрельстану не злічити…
Собівартість електроенергії Дніпрельстану на місці вжитку буде від 0,42 до 0,2 коп. за кіловат‑годину. Грубіше, кіловат‑година коштуватиме пів копійки, що характеризує Дніпрову енергію, як одну з найдешевших у світі.
Піднесення води греблею спричиниться до появлення ґрунтових вод на поверхні гранітів, що полегшує можливість проходу вогкости до верхніх шарів ґрунту, а це зменшить глибину колодязів та збільшить постачання води посушливим землям цього району. Наявність дешевої енергії дозволить влаштувати машинове зрошення за допомогою електричних смоків та рур, здешевивши саме устаткування та зменшивши витрати на підіймання води.
Район на південь од Дніпропетровського терпить од недостачі вогкости. Дешева енергія дозволить зросити степ та утворити тут багате сільське господарство з певним добрим врожаєм та цінними культурами. Досвідні станції, між іншим, мають можливість культивувати в цій місцевості бавовну.
Водозбір з глибокими затоками, що утвориться від греблі Дніпрельстану, буде дуже дешевий шлях сполучення для перевозу сільськогосподарських продуктів, замість дорогого перевозу гужем. Збудування греблі на порогах зв’язане з великим шляхом, шляхом од варягів, як його називали раніш, що його давно проєктувалося зробити між Чорним та Балтицьким морями.
Дніпрельстан в першу чергу і головним чином розв’язує велику проблему суцільного водяного шляху Дніпром. Усунення такої перешкоди для пароплавства, як пороги, має велике народньо‑господарське значіння. Такий водяний шлях має полегшити постачання південним районам лісоматеріялів з Прип’яті та горішнього Дніпра і збільшити нашу можливість вивозу їх за кордон. Частина українського експортного хліба піде теж Дніпром, використовуючи дешеві водяні фрахти, замість дорогих залізничних.
Тут також слід між іншим згадати, що перехід багатьох залізничних колій району на електричну тягу стане в майбутньому дуже великим чинником для розвитку транспорту району.
Зверніть увагу ще на такий важливий момент. Станція викличе до життя численні галузі промисловости, що можуть живитися лише дешевою енергією. Дуже великий попит промисловости є на глинець. Його вживається для виробу частин автомобілів, аероплянів та інших машин, електричних кабелів, посуду; він має малу питому вагу (майже втроє меншу за залізо) та не змінюється від атмосферних впливів. Попит на глинець, що його тепер привозять з‑за кордону, викликає потребу збудувати на Україні глинцевий завод.
Технічний глинець виходить при обробці глини електрикою. Цей процес вимагає також камінного вугілля. Дешева Дніпрова енергія та вугілля Донбасу сприятимуть збудуванню глинцевого заводу в районі станції. Виробництво глинця звільнить нашу державу від переплачування золотом за цей метал за кордоном.
Витоплювання вищих ґатунків криці та витоплювання чавуну з руди в домнах за допомогою дешевої електроенергії теж набагато поліпшує їхню якість, спрощує ввесь процес та скорочує витрату вугілля.
Дніпрова енергія дасть змогу витоплювати фероманган (стоп заліза та мангану), що має широке вжиття в машинобудівництві і витоплюється теж електрикою. Досі ми вивозили манганову руду за кордон і одержували звідти фероманган.
Отже, головними споживачами енергії станції будуть металюргійні та металообробні заводи Криворізького та Дніпропетровського районів, залізорудна промисловість, комунальне господарство та низка інших підприємств.
Дешева електроенергія дасть змогу піднести нашу промисловість до рівня найкращих зразків американської техніки.
Дешева електроенергія Дніпрельстану дасть світло багатьом закуткам півдня України, багато міст та сіл матимуть світло, а значить, і життя стане культурніше.
Справді, можна сказати, що прокинувся легендарний українець‑велетень і власними руками творить своє майбутнє. Цей велетень – робітники, що працюють на наших заводах і що на Дніпрельстані витискають з водички цього старенького дідугана Дніпра електричну енергію.
Загальна вартість всього величезного проєкту використання нижнього Дніпра досягає 330 мільйонів карбованців. Сума, звичайно, величезна, але користь Дніпрельстану незрівнянно більша.
Треба мати велику фантазію, щоб уявити майбутнє Дніпрельстану. Та й в наші дні це буде здаватися утопією.
Кінчаючи на цьому свою лекцію, мимоволі мушу сказати кілька патетичних слів:
Товариші! Дніпрельстан – це штучне сонце півдня нашої прекрасної України.

* * *

Патетичним рухом руки професор закінчив свою лекцію, вклонився і зійшов з катедри. Ще кілька хвилин лунали оплески, потім загуркотіли стільцями, загомоніли, і велика лава людей збилася коло виходів.
Теодор Гай деякий час мрійливо сидів на своєму стільці. Він ще раз переживав ті уяви, що їх в ньому викликала лекція. В своїй уяві він бачив нескінченні лави людей, напружені м’язи, огроми каміння й криці, і все це рухалося в творчому будівничому процесі.
«Лише праця, творча праця, що дає реальні і дивуючі наслідки, може захопити людину, може зробити життя людини повним і цікавим, – думав Теодор Гай. – Боротися з природою, перемагати її, це завдання й мета вільної людини».
Гай помітив, що в залі стає вільніше, і теж пішов до виходу. Натовп виніс його на вулицю, де він змішався з перехожими.
Пізно ввечері він знову лежав на ліжку і дивився на картину, що на ній незмінно відбувалася боротьба велетнів, і доісторичний ліс своїм зеленим соковитим м’ясом заховував різні таємниці минулого життя. Гай дивився на фантастичних тварин, на їхню напружену боротьбу і порівнював це з боротьбою людини з землею, водою й небом.
Маленька м’язиста й головата людина підходила до гранітової гори, порпалась у камінчиках, і гора вибухала, розпадалась, розкриваючи свої скарби.
Марії ще не було вдома, і Гай насамоті снував собі думки, що їх викликала картина і заслухана лекція. Теодор Гай мріяв про різні споруди, будівлі, винаходи, про паровий молот і кам’яну сокиру.
Речі пливли йому перед очима, пливли часи, і година ставала більшою за тисячоліття.
Ось він знову в своїй уяві лише дикун – Гай, лише свій власний предок, що має дивну й оригінальну філософію, що якось особливо придивляється до речей, що якось особливо думає й міркує про них.
Година стає більшою за тисячоліття…

XIX
Єство речей

«Камінь твердіший за дерево. Дерево горить в огні, але вогонь міцніший за камінь, бо він тріскає в огні. Всі речі мають свої властивості, і через те, що людина вивчає їх, вона може опанувати природу, вона може примусить її служити їй. Завдяки цьому ліси, луки, вода та звіри підкоряються людині. Лише людина – володар землі і нема іншого звіра або тварини, що змогли б суперничати з нею. Земля, як плодюча жінка, родить усі рослини, звірів та навіть людей, вона як мати дає їм спроможність існувати, вона піклується всіма та годує всіх. Сонце – батько, воно підтримує життя всього, що існує. Не будь сонця – невідомо, що сталося б на землі. Сонце породжує день і воно посилає свого брата місяця світити темної ночі. Лише павуки та гади, що ховаються в темних печерах, бояться його. Сонце – великий життєдавець, вогонь є лише відблиск його».
– Цок‑цок‑цок… – обробляв невеличкі шматки каменя Гай та думав про те, які ще властивості можуть заховувати всі речі, що оточують його.
Гай робив нового кам’яного наконечника для свого списа, старанно обробляв його, щоб він був міцний, гострий та зручної форми.
– Цок‑цок‑цок… – і під одноманітні звуки своєї роботи він поволі снував свої думки, що усе частіше винаходили дивні властивості в усьому, що оточувало його.
«От іще вода дуже незрозуміла річ, – думав Гай, – риби дихають нею, як тварина повітрям, дерево плаває в ній, земля та каміння тонуть. Вода гасить огонь та пускає при цьому дивний білий дим, що іноді знову обертається в воду, але вогонь висушує мокрі речі. Що сильніше, вода чи вогонь? Вода спиняє навіть величезний вогонь, наприклад, пожежу, коли горить ліс. Мабуть, вода сильніша за вогонь, а може, вони рівні? Цікаво коли‑небудь покласти воду в келепі звіра на вогонь, що з цього вийде? Це буде цікаве суперництво речей. І звідки взялося це все, що оточує нас, і ми сами? Щоб довідатись про це, треба дійти до кінця світу, до прірви, куди ховається сонце та його брат місяць. Земля, як велика долоня, але де кінчається й де починається зона? Скільки таких великих країн вміщає вона? Може є такі країни, де живуть люди, що знають про це?»
Раптом якась тінь заслонила сонце, Гай підвів голову від роботи. Він побачив, як великий хижий птах пролетів близько і на мент кинув на нього тінь. Птах звився вище і поволі зник понад лісом.
«От людина не вміє ще літати. Людина вміє плавати: вона плаває в човнах, як риба, куди схоче. Дерево не тоне в воді і птах не тоне в повітрі, все останнє, крім птахів, тоне в повітрі. Треба знайти таку річ, щоб не тонула в повітрі, тоді можна зробити такі човни, що на них людина буде літати, і тоді людина буде справді володарем світу. Люди літатимуть, як птахи, і зможуть швидше посуватися з місця на місце. Вони полетять тоді до кінця світу і пізнають усе, що можна пізнати. Вони облетять всю землю і не буде такого місця, де б їх не було».
Гай знову підвів голову і з заздрістю подивився в той бік, де перед тим зник хижий птах. Потім він глибоко подихнув і знову взявся до роботи.
«Багато дечого люди вже вміють, але ще більше заховано од них і не вистарчить життя жадній людині, щоб пізнати все. Лише всі люди, лише орда, що існуватиме дуже довго, лише діти й діти дітей колись довідаються про те, що заховує в собі кожна річ. Пізнають цілком єство речей, кожний зокрема довідається про щось і розкаже іншим і лише остання людина знатиме все, що було раніш, що є й що буде далі з усім, що ото чує її.
Остання людина. Це буде якась надзвичайна людина, її слова слухатиме це все: і звіри й нерухомі речі. Вона одна володітиме світом. Можливо, що її слухатиметься навіть сонце.
Ну, от цей камінь: що він заховує в собі, крім твердости, з чого складається він? Розтрощити його, матимеш один пісок, але яка сила зв’язує його в міцну грудку, яка сила тримає окремі піщинки одна з одною? Ану, візьміть звичайного піску в жменю і стисніть його щосили, – нічого не вийде. Пісок знову розсиплеться і піщинки відстануть одна від одної. Ця сила, що з’єднує камінь, надзвичайна сила і нема рівної їй ніде. Коли б найти цю силу, можна було б робити надзвичайні речі. Ця сила з’єднує і дерево, і воду, і рішуче все. Що то за сила єсть? З чого вона? І чи має якусь форму?
Що тепер уміє людина? Вона вміє підтримувати вогонь, вона вміє плавати, вона вміє робити різні речі з каменя, дерева та шкіри, вона вміє полювати звірів. Ще дуже мало вміє людина. Їй ще дуже довго треба вивчити все, що оточує її.
Людина ще не знає, з чого складається вона сама, як же їй знати, з чого складаються інші речі? Що рухає звірів, птахів, риб та людину? Чому не рухається дерево та інші рослини? Чому звір перестає рухатися, коли його вбивають, щось псується в ньому, розстроюється і він лежить мертвий, поки інші звіри не з’їдять його або поки він не згниє й перемішається з землею.
Звідки беруться хмари та вітер, що їх жене, звідки береться грім, що нагадує левячий рев, звідки береться блискавичний вогонь, що запалює ліс та зрізує, як ножем велетенські дуби? Ніхто цього не знає. Старі говорять, що це вищі розумні сили природи, але коли вони розумні, навіщо їм ламати непотрібні дерева, що потім зламані сохнуть та гниють, навіщо їм диким гуркотом лякати звірів та людей? Навіть нерозумні звіри не роблять нічого без певної причини. Вода розмиває землю, пісок, воює з водою і утворює цілі острови. Всі речі діють між собою та впливають одна на одну. Так само і хмари, і вітер, і все інше. Все, що є на землі, міцно зв’язане між собою. Не будь рослин та трави, померли б маленькі звіри та тварини, що годуються нею, не будь звірів, птахів та риб, померли б і люди. В природі провадиться нескінченна війна, все бореться, все воює, щоб існувати. Навіть орди людей воюють між собою.
Десь є орди людей, що розмовляють інакше, ніж ми. Ці люди мають інший вигляд, інше обличчя та інші закони. Старі пам’ятають, як колись воювали люди. Зустрінуться дві орди і починається війна. Вони не можуть зрозуміти одна одну, стикаються різні закони і виринає ворожнеча».
– Цок‑цок цок!..
«Оце має вийти міцний та гострий наконечник для списа. Ї це для того, щоб воювати звірів, щоб годувати себе самого, щоб годувати жінок та дітей. Звіри мають міцні м’язи й гострі зуби та кігті, а людина збільшує свою силу розумом та різним приладдям, що допомагає їй існувати. У людини короткі руки, вона продовжила їх на сотні кроків швидкою стрілою; у людини немає гострих зубів та кігтів, вона замінює їх ножем та списом. Речі служать людині в той час, як звіри служать сами собі і ніщо не підкоряється їм. Серед них є хижі й добрі. Навіть серед рослин є хижі рослини. Вони ловлять мух та метеликів і їдять їх. Сік деяких рослин смертельний навіть для людей.
Дивні явища оточують нас з усіх боків, лише встигай оглядатись, лише встигай спостерігати. Скільки оце довелося думати людям, щоб навчитися обробляти камінь. Колись люди лише могли мріяти про це. Вони мріяли про те, щоб навчитися перепливати ріку, підтримувати вогонь, обробляти шкури звірів, а тепер ми досягнули цього. Культура пішла вперед, ми стоїмо надзвичайно високо; в той час, як наші предки були не розумніші за звірів, у той час, як вони жили життям звірів, ми вже досягнули багато дечого й є володарі рослин та тварин».
– Цок‑цок‑цок!.. Черк!..
Гай раптом відкинувся й схопився рукою за обличчя. Він несподівано сильно черкнув каменем об камінь, і викрешена іскра попалила йому в обличчя.
– Це нагадує жало бджоли!.. – промовив уголос Гай, потираючи рукою щоку.
Його рухливий мозок враз викликав відповідну асоціяцію. Потім він підійняв камінь, що випав з його рук, і почав оглядати його. Він тепер навмисне знову креснув і викресав бліду, дуже маленьку іскру. Це йому сподобалося і він почав кресати раз у раз, досягаючи все більшого ефекту. Іскри тепер були більші і, коли потрапляли в обличчя або руку, кусалися, як бджоли. Гай навіть несамохіть зажмурював очі. Покресавши ще трохи, він досяг найбільшого ефекту і потім кинув каміння на землю.
– Що з цього, – промовив він, – я це бачив уже сотні разів. Навіть коли кресати дерево, то й воно стає гарячим.
Він приліг на траву і знову задумався. Його мозок, відповідно настроєний попередніми думками та мріями, скажено працював.
Поволі в його уяві повстала місячна ніч. Місяць все заливав своїм блискучим сяйвом. Він стоїть на горі й дивиться на ріку, що в ній грається місячний промінь. Унизу під ногами палахкотять огнища орди, освітлюючи тіла людей в червоні фарби. Світло далеко падає від вогнищ і великі тіні тріпотять на землі та в повітрі. Сліпучі іскри роєм високо летять угору і деякі падають коло його ніг.
Гай раптом схоплюється з трави і озирається навколо. В повітрі задушно, сонце палає й нагріває його, землю й воду. Гай наче божевільний, він щось мимрить собі під ніс і схоплює з землі допіру кинуте на неї каміння.
– Трава горить. Суха трава!.. – голосно скрикує він.
Потім він знову починає скажено кресати камінь об камінь. Йому здається, що в його руках зараз запалає каміння, що він зараз триматиме вогонь у своїх руках. Його руки починають горіти від напруження, але крім іскор він нічого не бачить і раптом знесилений і розчарований сідає на землю.
Він чує, як сильно стукає серце і він увесь поволі пітніє. У нього таке почуття, що йому самому бажається спалахнути, як велике вогнище. Йому бажається, щоб загорілися його руки, ноги, а потім і все тіло вибухнуло нестриманою пожежею. Він довго сидить на траві і потім, трохи заспокоївшись і щось пригадавши, підводиться і починає старанно шукати в траві. Ось він знайшов. Це – тонка стеблинка трави, вона дуже суха, але гнучка і не ламається, це просто надзвичайно тонка й ніжна ниточка. Її сотні разів мочили дощі та роси і висушувало, майже випалювало, сонце. Коли б знайти відповідний хемічний розчин, то з неї можна було б зробити порох, дуже рвучкий і сили надзвичайної.
Гай терпляче збирає ці сухі стеблинки‑ниточки і коли рішає, що досить, він сідає на своєму місці коло камінців і скручує траву в маленький товстий мотуз. Він робить щось подібне до гноту. Видко, що він трохи хвилюється, в нього тремтять руки і напружена думка блищить в очах. Гай бере з землі камінь, притуляє до нього гніт і стискує це в пальцях, другою рукою він бере другий камінь і починає кресати.
Він креше дуже обережно і через це іскри дуже малі та кволі.
Він креше сильніше, але іскри не влучають у гніт. Тоді він знов уже інакше притуляє і іскри лягають прямо на нього.
Він знову починає кресати і досягає найбільшого ефекту. Він уже вміє кресати і викрешує великі життьові іскри, що печуть пальці.
Гніт починає потроху куритися. Ще удар каменя об камінь, і гніт куриться та жевріє. Тремтіння пронизує все тіло Гая. Його руки трусяться і він ледве тримає гніт.
Він не йме віри своїм власним очам. Невже він, він – Гай, викликав огонь із каменя? Невже він винайшов ще одну властивість, що заховує в собі камінь? Та це ж надзвичайно! Це неймовірно! Він забуває про гніт, що жевріє в його руках, і раптом скрикує й випускає його з рук. Він приходить до пам’яті. Гніт попік йому пальці і сильний біль зливається з надхненням та невимовною радістю. Він дивиться собі під ноги на гніт і бачить, що він куриться, тоненька смуга білого диму в’ється від нього.
Тоді він нагинається і обережно підіймає гніт. Маленький огненний живчик жадібно пожирає сухий гніт.
«Який він голодний і маленький! – ніжно думає Гай, дивлячись на вогник, як на мале немовля. – Який він тендітний!» – І обличчя Гаєве всміхається доброю привітною усмішкою.
Гай починає легенько дмухати, і гніт раптом спалахує маленьким, блідим вогником. Вогник дуже швидко з’їдає ввесь гніт і раптово гасне.
– Це надзвичайно!.. – уголос промовляє Гай.
Потім він десятки разів повторює всю процедуру з початку до кінця, його пальці попечені й неймовірно болять, але він ніжно посміхається і промовляє:
– Живи, живи!.. Кусай!.. Кусай винахідника Гая!..
Потім він сідає на землю і, бавлячись, підпалює суху траву. Трава починає швидко горіти, швидко вогонь починає оточувати юнака з усіх боків. Гай лякається, схоплюється на ноги і починає голими п’ятами гасити вогонь. Юнак кумедно підстрибує, коли вогонь припікає його, і здається, що він виконує якийсь дикий, божевільний танок. Нарешті, вогонь доходить до соковитої вогкої трави і поволі згасає.
Змучений і весь попечений з голови до п’ят, юнак кидає геть камінці і кидається в свіжу траву. Його вже мало цікавить винахід, він задоволений цілком, задоволений навіть більше, ніж слід. Він почуває, що зробив щось дуже велике, але порівняно з тим, що ще треба винайти, воно надзвичайно мале та непомітне. Раптом його охоплює бажання побігти в орду і показати всім, як з каменя можна добувати вогонь. Хай здивуються всі, що він – юнак Гай – винайшов таку корисну та цікаву річ. Але він стримує це бажання і замислюється.
«Що може дати цей винахід? Тепер можна не підтримувати вогонь, коли згасне випадково головне вогнище і не буде вогню, не треба бігти кудись шукати якусь іншу орду і позичати його. Навіщо тепер жінкам вічно збирати хмиз, щоб підтримувати і вдень і вночі жадібне вогнище, – досить черкнути камінь об камінь, і вогонь запалахкотить цілою пожежею. Але він раптом лякається своїх думок. Він певний, що ніхто не згодиться погасити головне вогнище і довірятися якомусь камінцеві. Хіба можна так одразу знищити цілу традицію, що прийшла од предків? Йому самому буде неприємно, коли перед печерами не буде вогнища. Адже це головна прикмета, що тут живуть люди. Це ж ознака могутности людини, це – сигнал, що сповіщає всіх про затишний куток, де можна поїсти та відпочинути, де можна знайти людей і поговорити з ними. Ні, гасити вогнище ніяк не можна! Це може статися лише згодом, коли люди призвичаються обходитись без нього. Це зробиться поволі й непомітно.
Він добре пам’ятає, як винайшов кращий засіб згинати лука. Палицю, що з неї робиться лук за його способом, треба спочатку добре мочити у воді і потім згинати її на вогні багаття. Але, коли він сповістив про це мисливців, вони сміялися з нього і лише деякі з них тепер вживають цього способу. Луки виходять кращі й міцніші.
Так само буде і з цим винаходом. Треба, щоб минув певний час і щоб усі переконалися в його користі.
Все залежить од ухвали старих мисливців. Вони багато знають і розумніші за всіх інших членів орди, але вони дуже обережно підходять до нових пропозицій і неохоче відмовляються від стародавніх звичаїв. Вони надто довго думають, кров не так швидко біжить в їхньому тілі і вони поволі застигають у своїх звичаях. Вони особливо дивляться на світ і не міняють своїх думок. Але їм вірять всі, бо нема нікого іншого, в кого можна було б довідатися про те, що оточує нас, нема – хто б зміг пояснити все.
Що стає з людиною, коли вона вмирає? Старі говорять, що людина стає знову землею, як і була раніш. Із землі згодом виросте трава або інша рослина і цю рослину з’їсть який‑небудь звір, а звіра з’їсть людина, і померлий знову житиме в новій людині, цебто починає життя спочатку і через це щоразу стає сміливішим та розумнішим, через це люди збільшують свій досвід і збільшуватимуть нескінченно.
Це гарна казка, але ця казка для дітей. Дорослий не повинен вірити таким байкам. Це зовсім не так. Предки живуть через те, що продовжується рід. Вони ще за життя частки себе самого передають своїм дітям, а та сила, що рухала їх, залишається в тих речах, що їх вони створили або винайшли. Діти помруть і діти дітей помруть, а речі лишаються. Вони переживають усіх. Та сила, що раніш рухала людей, знаходиться в їхніх речах і речі стають корисними, вони викривають своє єство. Не буде мене і багатьох уже не буде після мене, а люди здобуватимуть вогонь з каменя ще багато часу.
Кожний чоловік і кожна жінка вкладають щось нове в свою роботу, в свої вироби і через це все кращає та вдосконалюється. Про це довідуються діти і теж у свою чергу додають від себе щось нового. Через це люди починають впливати на природу, і все, що оточує людину, підкоряється їй.
Я одрубав хвоста собакам, я винайшов огонь. Тепер я – Гай – Винахідник вогню! Я мушу винайти ще багато, чого, я мушу прискорити життя.
Його мрії сягали далеко. В своїй уяві він бачив велику країну, оповиту густими лісами і перерізану швидкими ріками. В лісах блукали звіри, на широких соковитих пасовиськах паслися дикі корови та бики, в ріках плюскала риба. І скрізь, куди не поглянеш, жили люди мирним творчим життям. Хижих звірів знищили, а інші звіри слухалися людини. «Коли можна приручати собак, – думав Гай, – то чому не можна зробити биків та корів хатніми, чому не можна приручити й інших звірів?»
Він уже бачив, що люди не жили в печерах та лігвищах, як живуть звіри, вони вже навчилися робити землянки якоїсь надзвичайної форми, що здіймалися своїми покрівлями над землею. Люди плавали ріками на великих човнах, що в них могла вміститися ціла орда; люди, як птахи, літали в повітрі, а через це швидко пересувалися з місця на місце.
Все це була фантазія. І коли б хто з орди міг побачити те, що було в уяві юнака, той напевне подумав би, що юнак дуже хорий або просто здурів, вражений чимось незнаним.
Маленький успіх юнака розбуркав його уяву і він неспокійно вовтузився в траві, викликаючи шораз дивовижнішу уяву. Нарешті, собака, що знайшов його в траві і підбіг до нього, розворушив його від мрій. Гай пригадав, що йому треба кінчати списа, бо його старий спис був зовсім зіпсований та поламаний. А без списа аж ніяк не могло бути того, про що він мріяв. Отже, треба працювати, а не лежати отак у траві і розважатися химерними думками.
Юнак попестив собак, підвівся з трави і пішов відшукувати каміння, що його він раніше кинув кудись у траву.

XX
Соняшний блиск

Одного дня, після довгих блукань у лісі, Гай, повернувшись на місце стоянки, побачив, що вся орда в зборі і чимось схвильована.
– Де ти блукав, юначе?.. Чи не бачив чого в лісі? – звернувся до Гая найстаріший член орди, дід Одноокий.
Гай, після колишніх спроб переплисти ріку, звик ходити на північ. Він, як риба, що пливе проти течії, завдяки своїй звичці, ще ні разу не ходив на південь, хоч і збирався піти туди кілька разів.
– Я ходив на північ, – відповів Гай, – але крім звірів нічого особливого не бачив… А що таке?
– Там на півдні дим! – відповіла йому одна з жінок, показуючи рукою кудись на ліс.
– Дим! Дим!.. Я бачив!.. Я бачив!.. – закричав схвильований, розкуйовджений підліток.
Вся орда збилась у гурт. Старі мисливці розпитували, підлітки, хвилюючись, кричали у відповідь, а жінки швидко гомоніли, вигадуючи різноманітні історії з приводу цього. Зацікавлені діти плуталися в юрбі й терлися об шкури жінок.
– Тихше!.. – наказав дід Одноокий, – Так нічого не добереш. Ану, Вихрястий, іди сюди! – звернувся він до розкуйовдженого підлітка.
Юрба вщухла і прислухалась до розмови. Підліток підійшов до Одноокого.
– Ну, оповідай, що ти бачив?
– Дим!.. Там, на півдні, дим!..
– Гаразд. Ти скажи, цей дим стелеться чи підіймається стовбом?
– Це дуже далеко! – відповів підліток. – Я бачив з дерева на горі. Це лише смуга, що підіймається вгору.
Виявилося, що, крім Гая, і серед підлітків є охочі блукати лісом, хоч і є небезпека потрапити в лабети хижого звіра.
– Може ти помиляєшся? – запитав знову Одноокий.
– Ні, ні! Я бачив… Там далеко смуга диму… Я довго дивився на неї… Там люди…
– Звідки ти знаєш, що там люди? Може там пожежа?
– Це не пожежа, – встряв у розмову Гай. – Звіри не хвилюються і ніхто не тікає звідти. Це не пожежа.
– Може це степовики? – вголос подумав якийсь з мисливців.
Це слово викликало гамір в орді. – Степовики! Степовики! Жінки захвилювались, почали скликати дітей. Вони з оповідань знали, що степовики – дике плем’я, яке любить нападати на мирні орди мисливців, що живуть на постійних стоянках. Звичайно, що це хвилювало не лише жінок, були занепокоєні й мисливці, але вони силкувалися не виявляти цього.
– Степовики не підходять так близько до лісів!
– Які там степовики, – заспокоювали мисливці юрбу.
– Малому здалося, а ви й повірили!
– Там дим, дим, дим!.. – підстрибуючи, кричав розкуйовджений підліток.
– Та цить! – наказав йому Одноокий. – Ну й дим, так що з того? Зараз мисливці підуть і довідаються, що там таке!
Після невеликої наради, що під час її стояв гамір та метушня потурбованих жінок, мисливці відрядили Оленячого Рога та Гая з собаками на південь довідатися про причини диму. Разом з цим виставили вартових ї наказали всій орді нікуди не розходитися.
Оленячий Ріг та Гай, озброївшись, як на війну, та покликавши собак, вилізли на гору й пішли лісом на південь. Собаки спочатку бігли позаду, а потім стали ганятись за малими звірятами, що швидко тікали од них в норки або в густі кущі.
Мисливці йшли мовчки. Ніщо не нагадувало їм про близьку присутність сторонньої людини. Ніде не було ніяких слідів, що нагадували б присутність людини. Вони йшли вже досить довго, а Оленячий Ріг уперто мовчав. Гай, хоч розмовляв з собаками, а той йшов мовчки, не звертаючи ніякої уваги на юнака.
Де ж він, мисливець Оленячий Ріг, буде базікати з юнаком Гаєм! Оленячий Ріг ішов важно, як півень, і Гай іноді тихо сміявся, дивлячись на цю самовпевнену постать. Мисливець був худий та довгий. Довга оленяча шкура, що була на ньому, теліпалася позаду нього та била по п’ятах при кожному кроці. Він був увесь рудий. Його довге руде волосся, примащене водою, спускалося на шию і там закручувалося войовничим вихром. Довге обличчя з великими вилицями та маленькими очима було ввесь час серйозне та зосереджене. Він ішов лісом урочисто, як володар неба й землі, і, мабуть, уявляв, що в нього велична постать непереможного мисливця‑вояка.
Але, нарешті, і йому набридло мовчати. Веселі мавпи, роздратовані його виглядом, дражнили його і кидали сухими галузками та плодами, силкуючись влучити йому в голову. Оленячий Ріг часто зупинявся та загрожував їм своїм списом, підіймаючи його високо вгору, але це ще більше звеселяло населення столітніх віт. Коли він ішов, від нього здалека було чути якийсь стук і брязк, до того він був обвішаний різноманітною зброєю. Він ніс на собі кілька пудів смертельного каміння. Коли від нього заходив іноді особливо голосний брязк, навіть собаки Гая зупинялися й починали гарчати. Нарешті, Оленячий Ріг щось промимрив собі під ніс, даючи цим знати Гаєві, що він має охоту розмовляти. Гай учепився за цей звук і вирішив використати його для розмови.
– О, великий мисливце оленів, хоробрий, непереможний брате! – патетично заговорив юнак. – Ти багато полював у лісі та в полі чи не бачив ти коли степовиків, які вони й що це за люди?
З перших слів юнака, що в них ховалась удана повага, Оленячий Ріг ніби виріс на цілу голову вище. Йому подобалась така пошана та похвала.
– Ні, юначе, – прохрипів він, удаючи вже старого мисливця, – мені не доводилося ще бачити степовиків, а то моя палиця та спис уже мали б сліди їхніх поганських тіл.
– Кажуть, що вони не такі, як ми, – продовжував Гай, – вони нижчі за нас та всі чорняві.
– Я теж чув, – підтвердив Оленячий Ріг. – Вони чорняві, аж блискучі.
– Вони надзвичайно хитрі, – сказав Гай, – і з ними треба бути дуже обережними, їхні стріли швидкі й непомітні.
Оленячий Ріг уважно поглянув на юнака.
– Вони їдять людей!.. – закінчив свою думку юнак і раптом став старанно оглядати Оленячого Рога з п’ят до голови. Той занепокоївся.
– Ти що‑небудь помітив? – стурбовано спитав він.
– Ні, це я так… нічого… тільки… – не докінчив навмисне своєї думки юнак.
Оленячий Ріг знову серйозно глянув на юнака. Обличчя Гая було ніби зацікавлене та трохи занепокоєне. Оленячий Ріг знав, що Гай дуже розумний юнак, що всі його поважали, значить, було щось серйозне.
– Ти знаєш, хоробрий брате, ці степовики дуже зручно вміють ховатися по кущах. Ось ми йдемо собі, а може в цей час десятки очей стежать з кущів за нами.
Оленячий Ріг од цих слів аж зупинився. Він уважно глянув на кущі.
– От що, – сказав юнак, – ти дуже білявий…
– А хіба це дуже помітно з куш? – занепокоєно спитав Оленячий Ріг.
– Ні, степовики з особливою насолодою їдять білих, – серйозно відповів Гай. – Вони вважають, що м’ясо білявих людей дуже смачне. От я дивлюсь на тебе й турбуюсь.
Оленячий Ріг глибоко подихнув і було помітно, що він зблід. Взагалі він був хоробрий мисливець і ніколи не відступив би перед небезпекою, але його дуже лякало все невідоме.
В цей час собаки Гая, мабуть, помітивши в кущах якогось звіра, спинились і стали нюхати повітря. Гай, помітивши це, швидко ліг у траву і став повзти.
– Вони щось помітили, – промовив Гай. – Мабуть, степовики.
Оленячий Ріг одразу повалився в кущі і наробив грюку своїм камінням. Собаки незадоволено поглянули на нього.
– Тихше, вони чують здалеку! – сказав Гай і швидко поповз уперед.
Оленячий Ріг силкувався не відстати від нього, в той же час дбаючи, щоб його зброя не робила шуму. Він одразу ввесь упрів: зброя була дуже важка і повзти з нею по траві було нелегко.
Коли собаки побачили, що люди повзуть, вони були дуже здивовані. Вони повертались назад і махали привітно обрубками своїх хвостів. Це означало: все спокійно, нікого й нічого ніде немає…
Але Гай повз навмисне. Він то повз, то тихо лежав у траві й прислухався.
– Бачиш, брате, – показав Гай на собак Оленячому Рогові, коли вони здивовано подивились на своїх хазяїв. – Вони кажуть, що в кущах хтось сидить.
Оленячий Ріг так і завмер на траві. Потім він узяв стрілу й лук і наготовився до бою. Собаки здивовано дивилися на людей. «То вони здуріли, мабуть, – думали куцохвості, – чи ми сами з глузду з’їхали». Це здивовання було таке кумедне, що Гай трохи не пирхнув із сміху, як носоріг на водопої. «Адже нічого нема, – думали собаки, – чи ми помиляємось». І раптом, побачивши, що Оленячий Ріг наготував лука, злякано присіли і поповзли назад.
– Бачиш!.. Бачиш!.. – прошепотів юнак, трохи не вмираючи від заглушеного сміху.
Собаки, побачивши, що їх хазяїн сміється, зрозуміли, що люди жартують. Вони раптом стали на ноги і, голосно гавкаючи, кинулись у кущі. З кущів прямо на Оленячого Рога вистрибнув заєць, але його вбила одразу швидка стріла хороброго мисливця.
– Це лише заєць! – заспокоєно промовив Оленячий Ріг.
– А я думав, що степовики! – сміючись промовив юнак.
Гай тепер реготав, як божевільний, а Оленячий Ріг задоволено посміхався, витираючи долонею піт з обличчя, і полегшено дихав після такої страшної пригоди. Йому було зовсім невтямки, що Гай здорово посміявся з нього. Забитого зайця Гай віддав собакам і вони швидко впорались коло нього.
Маючи в запасі таку пригоду, Оленячий Ріг тепер мав що оповідати коло вогнища. Він уже давно повторював свої старі пригоди і тепер міг трохи відновити свій репертуар.
– Побачимо, як ще нас зустрінуть справжні степовики, – промовив Оленячий Ріг до Гая.
Незабаром обидва мисливці вийшли з лісу. Виявилося, що вони стоять на горі і під ними внизу знаходиться ріка, але менша за ту велику ріку, що коло неї жив Гай. Очевидно, ця ріка була притока першої ріки, бо далеко на обрії було видно течію взликої ріки. Великі плеса виблискували на сонці.
Трохи праворуч мисливці побачили зовсім близько дим вогнища. Ще далі теж курилися тоненькими смугами димки.
– Тут є кілька орд! – сказав Гай.
Оленячий Ріг підтяг вище свою зброю і став спускатись униз до ріки. Там понад берег було легше пройти до стоянки. Гай та його собаки спустились раніше Оленячого Рога.
Коли вони вийшли за піщаний горбок, то побачили стоянку, що нагадувала їм їхню. Гай одразу зрозумів, по це стоянка таких самих мисливців, як і вони. Коло кількох вогнищ поралися жінки та мисливці. В горі було кілька великих печер. Коло них на шкуряних підстілках лежало багато м’яса. Здерті коров’ячі та бичачі шкури розвішано на кущах і вони сохли на сонці. Орда була численна і вся в зборі. Очевидно, мисливці допіру повернулися з полювання.
– От тобі й степовики! – з жалем промовив Оленячий Ріг.
Коли в орді помітили, що до неї підходять сторонні люди, всі мисливці та жінки відірвалися від роботи і уважно стали дивитись на гостей. Гай та Оленячий Ріг теж мовчки оглядали мисливців. Нарешті, Гай, підвівши руку на знак привітання, голосно промовив до всіх:
– Привіт вам, брати!.. Я бачу, що вас можна вітати з успішним полюванням.
– Привіт і тобі, юначе, що завітав до нас! – зрозумілою мовою відповів юнакові найстаріший член орди увесь сивий дідок.
Оленячий Ріг, що мав перший сказати промову, незадоволено поглянув на Гая.
– Привіт вам, брати, від орди мисливців, що оселилася на північ од вас!.. Ми прийшли з дружніми намірами. Ми бачили здалеку дим і прийшли вітати вас коло ваших огнищ. Наша орда бажає вам мирного життя та успішного полювання! – Оленячий Ріг промовив це гордо, підвівши праву руку вгору.
– Просимо!.. Просимо!.. – відповіло кілька мисливців та жінок з орди.
Гай та Оленячий Ріг підійшли ближче до вогнища. Їм одвели почесне місце коло сивого дідка, і вони сіли в оточенні нових братів та сестер. Оленячий Ріг перед тим, як сісти, скинув з себе половину своєї зброї.
– Що це, хоробрий брате? – запитав один із мисливців, показуючи рукою на зброю. – Невже ти хотів воювати нас?..
– Ні, – відповів Оленячий Ріг. – Ми бачили дим і гадали, що матимемо зустріч із степовиками.
– Ми, правда, недавно посіли це місце, – сказав дідок, звертаючись до гостей, – але ніде ніяких слідів степовиків ще не бачили. Тут на захід, праворуч од нас, оселилося ще дві орди. Бачите – там в’ється димок? Значить, з вашою північною ордою у нас при нападі степовиків може бути дуже сильне військо.
– Ге!.. Ти говориш правду, наймудріший брате! – відповіли гості.
Гай та Оленячий Ріг довідалися з розмови, що всі три стоянки належать мисливцям, які розмовляють одною мовою. Значить, всі три орди приходилися родичами їхній орді – і ніяких причин не було, щоб ворогувати між собою. Навпаки, при будь‑якій небезпеці всі орди могли об’єднатись, щоб зробити опір несподіваному ворогові з степів.
Коли їжа, що її готували жінки, була готова, гостей запросили розділити трапезу, від чого ні Гай, ні Оленячий Ріг не відмовились, бо були голодні після подорожі.
Мисливці з південної орди дуже зацікавились собаками Гая. Вони оглядали їх та пестили. Собаки приязно відповідали на це веселими стрибками та гавканням. Гай зрозумів, що в цих мисливців теж мусіли бути собаки. Він спитав про це. Двоє мисливців почали голосно свистіти. Через деякий час з веселим гавканням прибігло троє собак. Ці теж були шакали, але в них були одрубані вуха, всі троє собаки були суки. Собаки Гая та собаки мисливців з гарчанням кинулась одна до одної. Всі мисливці стежили за ними. Але собаки, обнюхавши одна одну і почуваючи мирний настрій орди, незабаром почали весело гратися одна з одною, бігаючи по широкій площі перед печерами та перекидаючи дітей, що теж узяли участь у цій нестриманій біганині. Мисливці веселими вигуками висловлювали своє задоволення.
Після трапези сивий дідок запропонував гостям лишатися в громаді.
– Скоро ніч, – сказав він, – і ви, мабуть, дорогі гості, стомлені далекою дорогою. Давно вже я не бачив такого хороброго мисливця і такого прекрасного юнака, – звернувся він по черзі до Оленячого Рога та до Гая, – лишайтесь у нас на ніч. Відпочиньте. Нам потрібні хоробрі нащадки, нам потрібні прекрасні розумні діти. Наші жінки та сестри влаштують вам зручні логва.
Чуючи цю розмову, жінки червоніли. В їхніх блискучих очах гості бачили привітну усмішку та непомітні привабливі погляди. При останніх словах діда Гай соромливо схилив голову, а Оленячий Ріг одверто оглядав жінок, надаючи собі войовничого вигляду. Жінки, весело сміючись, ховались одна за одну.
Гості подякували за ласку і, розмовляючи з мисливцями та жінками, пішли оглядати стоянку громади. Стоянка нічим не відрізнялася від їхньої. Гай, покликавши собак, пішов на гору, щоб можна було оглянути всю місцевість. Він хотів обслідувати ріку, щоб довідатись, чи можна приплисти сюди човном, що було б багато ближче та легше. На всякий випадок він узяв з собою свій лук та спис Оленячого Рога, що його він забув коло вогнища, захопившись місцевими жінками. Гай, вилізши на гору, пішов ліворуч у напрямку до великої ріки.
Сонце поволі вже заходило і кидало довгі стріли свого проміння на воду та на ліс. Золотий соняшний блиск грався в листі дерев і мінився різними барвами. Юнак захоплено поглядав на природу, що оточувала його.
Раптом він почув у кущах якесь клохтання. Собаки зробили стійку, а потім обережно стали продиратися в кущі. Зацікавлений Гай наготовив лука і теж тихо пішов за собаками. На невеличкій прогалині він побачив цікаву картину. По траві важно ходив великий чудовий півень. Його хвіст був справжнім чудом. Все пір’я блищало різноманітними барвами. Півень, знаючи це, розпускав хвоста під блиск сонця, а кілька курок, великих, але сіреньких, дзьобали траву і клохтанням відповідали на залицяння півня.
Юнак кілька хвилин дивився на цю картину. Собаки, призвичаєні, що першими мусять нападати мисливці, нетерпуче поглядали на Гая. Тоді Гай узяв лука і пустив стрілу в півня. Півень з пробитою шиєю забився на одному місці, закукурікав і затріпотів у передсмертних корчах. Кури остовпіло дивилися на свого кавалера, поки собаки не напали на них і не задушили двох курок. Після цього решта курей з голосними криками повтікали з кущі. Деякі з них полетіли на найближчі віти дерев: Гай узяв півня за голову і перекинув його собі через плече. Його чудовий хвіст майже досягав землі. Курок Гай оддав собакам і поки він пішов далі, вони лишились на місці, розривати свою здобич.
Коли Гай поволі підходив до кручі, що була на березі двох річок, він почув, що за ним хтось стежить. Він прислухався й переконався, що це не звір, а людина. Він кілька разів зупинявся, кидався в кущі, але ніяк не міг викрити свого переслідувача. Згадавши, що собаки залишилися позаду, він заспокоївся і навіть посміхнувся. Він знав, що собаки будуть несподіванкою для переслідувача, і підійнявся на кручу. З кручі він побачив багато води. Він зрозумів, що це лиман. Він визначив течію великої ріки та ріки, що була притокою.
«Найзручніше діставатися сюди човном», – подумав він.
Раптом він почув сильний крик, що злився з гавканням його собак. Боячись, щоб собаки не наробили шкоди, він швидко спустився з кручі. Лише він зробив кілька кроків, як вражений зупинився. Перед ним, притискаючись до великого стовбура столітнього дерева, вся осяяна золотим промінням сонця, стояла налякана дівчина.
Собаки, махаючи обрубками хвостів, дивилися на неї та зрідка гавкали. Це гавкання не було сердите. Воно ніби казало:
«Ось тут, тут… Щось дуже цікаве… Гай… Гай…»
А Гай стояв, наче зачарований, і не міг поворухнутися. Він бачив дівчину надзвичайної краси. Її тигряча шкура сповзла трохи вниз і відкрила рожеве тіло. Її волосся було золоте, як спіла позолочена сонцем трава. Воно курчавою короною оздоблювало гарне довгасте обличчя ї білим водоспадом спадало до ніг. Проміння сонця сліпуче відбивалися в ньому.
– Соняшний Блиск!.. – несамохіть уголос промовив юнак.
Дівчина помітила його і ще більше притулилася до дерева. Гай відігнав собак, які слух’яно відійшли від неї.
– О, прекрасна сестро, що тебе можна порівняти лише з соняшним блиском, не бійся!.. Мої собаки теж вражені твоєю красою і не зачеплять тебе!..
Дівчина, що вже вміла читати на обличчях чоловіків приязнь до себе, подивилася на Гая і почервоніла. Гай щільно підійшов до неї, не одриваючись, дивився на її постать та почервоніле обличчя.
Звідки ж ти знаєш, що мене звуть Соняшним Блиском? – нарешті спитала дівчина, – Ти ж не з нашої орди!..
– Про це всякий легко здогадається, поглянувши на твоє волосся!
Дівчина одвернулась од нього.
– Ти надто улесливий! – відповіла вона.
– Я не улесливий, але ти прекрасна!.. Про таку красу лише мріяти можна! Навіть, коли заплющити очі, в уяві сонцем сяє твоє обличчя.
– Вже пізно!.. – сказала дівчина. – Бачиш?.. Заходить сонце… Треба йти на стоянку.
Але вона так само стояла біля дерева і в її рухах не було помітно бажання йти на стоянку.
Сонце заходило і обрій палахкотів червоними фарбами. Десь прокинулась сова і пронизливо пугукала. У траві мирно сюрчали коники. Отруйно починали пахнути непомітні нічні квіти. Їм обом чомусь було приємно стояти так поруч, вслухатись у шелест листя і дивитись на далі, що були пронизані останніми вогнями сонця. Дивне почуття легкости охоплювало їх. Їм здавалося, що вони зливаються з лісом, з травою та обрієм. Це відчували вони вперше і ця легкість якось зближувала їх.
– Звідки ти? – тихо спитала дівчина.
– Я з північної орди!.. Це не дуже далеко звідси… Ми бачили дим і прийшли довідатись про його прячини, – став оповідати юнак. – Я прийшов сюди з мисливцем з нашої орди і нас запросили лишитися у вас на ніч…
Дівчина уважно подивилась на нього. Вона наче про щось хотіла запитати його, але стримала себе. Гай, помітивши це, зрозумів її і швидко відповів на її невисказане запитання:
– Але я ночуватиму в лісі!..
– Це мене не цікавить! – відповіла вона.
Юнакові стало неприємно від цієї відповіді. Він змовк. Він ніби байдуже став оглядати траву, дерева, покликав до себе собак і почав поводитись так, ніби її зовсім не було коло нього. Соняшний Блиск подумала, що образила юнака і бережно доторкнулася рукою до нього. Гай подивився на неї й посміхнувся. Його настрій чомусь одразу змінився і йому знову стало приємно та хороше. Він тепер міг знову оповідати без кінця – лише б вона стояла тут і слухала його мови.
– Де ти дістав такого гарного півня? – нарешті спитала дівчина і в її очах блиснув жадібний вогник.
– Я випадково застрелив його тут у кущах! – відповів Гай. – Це дуже гарна прикраса для якої‑небудь жінки.
Коли Гай забив цього півня, він мав подарувати його жінці з своєї орди, а саме Червоній Вишні, за те, що вона симпатизувала йому. З пір’я цього півня можна було зробити чудове барвисте намисто, що прикривало б спину та перса. Він знав, що всі жінки орди заздритимуть тій жінці, яка матиме таке прекрасне намисто.
– Ти маєш комусь подарувати його? – спитала ніби здивована дівчина.
Гай помітив в її очах заздрість. Дівчині дуже сподобався півень і вона очевидно хотіла бути його власницею, може, тому вона й стежила за ним раніше, сподіваючись, що півень може потрапити до неї.
– Я, здається, вже сказав, що хочу подарувати його одній жінці…
– Ти сподіваєшся на ласку від неї?
– Ні… – відповів юнак, думаючи про Червону Вишню.
– Я вже давно не бачила такої прикраси. У цього півня надзвичайно гарний хвіст!..
– Я подарую його жінці, яка мені подобається! – сказав юнак.
Дівчина з досадою одвернулась од нього. Вона починала сердитися на юнака.
– Я дарую його тобі!..
Соняшний Блиск глянула на Гая і вся раптово почервоніла. Гай підсунувся до неї, передаючи півня, і доторкнувся до її теплого тіла.
– Але ти не сподівайся на мою ласку!.. – кинула вона, взявши півня, і швидко побігла до стоянки.

ХХІ
Кохання

Минає час, сохне трава і знову зеленіє, коріння гниють в землі і дають нозі паростки; важкі спілі плоди падають з дерев і знову квітнуть» дерева пахнучими квітами.
Веселі діти гомонять над рікою. Їхні засмажені аж чорні тільця в’юнами вовтузяться в піску, миготять у кущах і плюскаються в ріці. Сонце сміється в бризках води і так само сміються чорні засмажені маленькі обличчя. Плюскіт, рух і гомін чути далеко, аж на протилежний берег ріки.
Огрядні жінки ходять обтяжені своїм почуттям і сонце млосно пестить їхні голі плечі. Мисливці мрійливо обробляють свою кам’яну зброю, вирізьблюють на ній різноманітні візерунки або блукають лісом і лежать в траві.
Їжі багато, зброї є досить і їм нема чого турбуватись. В їхніх мріях виникають великі олені, що залицяються до своїх самиць, ведмеді й пахтючі квіти. Уява стає такою настирливою, що непомітно кладе відбиток навіть на камінь. І от камінь уже має певні форми, що нагадують оленя або ведмедя. Це – мистецтво. Людина, що задоволена всім, може спокійно творити; м’язи відпочили і тепер думка, гостра як кремінь, починає турбувати довгасті голови мисливців. Вона примушує їх щось робити таке, що не нагадує їм буденної праці.
Тепер дуже часто можна зустрінути жінок разом із мисливцями або з юнаками в лісі. Вони сидять десь на траві, і шелест вітру заколисує їх, вони сидять над рікою і слухають, як дзюрчить вода, як булькає потурбована риба.
І ніде нема якогось незадоволення, якихось заздрощів або ревнощів. Всі чоловіки належать усім жінкам і всі жінки належать усім чоловікам. Хіба культурна людина може перешкоджати одна одній, – це лише звіри можуть ревнувати і проливати кров за самицю або самця. Так завше говорить традиція вустами найстаріших і найрозумніших членів орди, це знають і всі її члени.
Адже навіть дітям байдуже, хто їхні батьки або матері, коли вони мають все, що їм треба, і коли вони відчувають рівноцінну ласку від усіх мисливців та жінок. Вони більш, ніж рівноправні члени громади.
Лише у хорої людини можуть виникнути щодо нього якісь непорозуміння, і тоді долю її вирішить громада. Всі чотири орди, що посідають ці безмежні плодючі землі, якось поволі, непомітно перемішалися між собою і тепер жінок однієї орди можна зустрінути в другій і чоловіків з третьої – в четвертій. Лише старі, наймудріші мисливці сидять на своїх місцях, бо вони є ґрунт і підпора кожної орди зокрема. Це є найвищий розум, що керує життям громади. Вони в свій час теж блукали з орди в орду, вони теж були колись молодими і захоплювалися дивовижним почуттям, що так сильно змінює кожну людину. І вони знають, що це почуття є двигун життя, воно рухає вперед усю людськість, воно поширює її на далекі незаймані простори.
Це – кохання.
Все живе, що є на землі, мусить відчути його. Це закон, що житиме доти, доки існуватиме все, ще е на світі, бо все, що оточує людину, пронизане коханням, як повітря пронизане сонцем. Це знає кожна людина, кожний звір та істота.
Як череда биків, пройшли віки. І всі вони живилися з безмежних, живлющих плес кохання і ця череда віків неймовірно зросте, збільшиться, а плеса все ж не висохнуть.
Отак винахідник Гай закохався в біляву дівчину, Соняшний Блиск…

Фарби зблякли, потріскались, припали порохом, потемнішали. Величезне чудовисько‑потвора переможець стоїть над забитим ворогом і з його горлянки видирається непереможний рев. На землі, що заллята кров’ю, лежить мертва переможена друга потвора. Сонце клекотить жаром у нетрах всесвіту і заливає кривавою загравою темне небо.
Автор картини невідомий. Картина висить у кімнаті Теодора Андрійовича Гая і викликає в його уяві різні фантазії.
Теодор Гай ще раз подивився на картину, одвернувся від неї. Він був дуже роздратований. Він почував, що ця картина ніби глузує з нього. Всі мрії про кам’яний вік привели його знову до мрії про кохання. Це було справжнє, неприховане знущання.
Мріяти стільки, щоб прийти лише до висновку, що дикун Гай закохався в дикунку Соняшний Блиск! Це ж неймовірна прикрість!
Теодор Гай схопився з ліжка і потягнув за картину. Щось луснуло – і картина опинилася в його руках. Мотузок, що підтримував її на цвяху, порвався і тепер звисав до підлоги.
Гай обома руками підійняв картину і щосили вдарив нею об кафельну грубку. Картина тріснула, зламалась і від рами відлетів шматок тріски, що вдарив Гая в обличчя.
Теодор Гай задумливо потер щоку, потім відчинив грубку, поламав картину, шматками розіклав її в грубці і підпалив.
Справжній огонь поволі пожер огонь фарб, що його створив невідомий майстер.

XXII
Дивовижний похорон

Їдучи візником порожніми вулицями міста й везучи свій таємний вантаж, везучи мертваго маляра, Теодор Гай пригадував всі подробиці своєї страшної пригоди і свого задуму.
Він пригадував, як цілими днями шукав на вулицях міста зручної нагоди. Він шукав випадкову жертву вуличного руху. Приглядався до перехожих, що переходять вулицю, і іноді бажав до болю, щоб автобус або трамвай передушив якого‑небудь необережного чоловіка. Він хвилювався, коли автобус загрожував жінці або дитині. Тоді йому здавалося, що це він своїм злочинним бажанням, своїм химерним задумом накликає біду. Він хвилювався до болю.
Він шукав нагоди і не знаходив. Роздушене цуценя була єдина й прикра нагорода його шукань.
Він пригадав також, як, ідучи вулицею, він приглядався до малярів, що високо під дахами будинків фарбували стіни.
Він також пригадав і розбите тіло маляра, що лежало на тротуарі, оточене великою юрбою людей.
Тепер він їхав пустельними вулицями на візнику до себе додому і віз із собою це понівечене тіло маляра, що мало його врятувати од міщанства й бездіяльности.
Марія, його жінка, що стала йому більшим тягаром, ніж цей мрець, який вже оддушив йому ноги, гостювала на дачі в знайомих. Це було йому дуже зручно. Він міг через це виконати свій плян цілком. Він знав, що його вдома чекає лише порожня труна з хрестом. Труна, що в ній він поховає самого себе, поховає своє безвілля, свою бездіяльність, млявість і набуті міщанські звички, труна, що завдяки їй він стане вільним і оновленим, що завдяки їй він наново народиться на світ.
Ось його дивовижний і химерний задум, але він його виконає. Як він виконає його?
Ага, він уже виконав найважчу частину свого задуму. Тепер лишилося найлегше. Тепер він їде візником додому і все буде виконано за яку‑небудь годину.
Поволі й марудно коливається екіпаж у заснулих пустельних вулицях міста. Цокання кінських копит утворює своєрідний ритм, що заколисує й навіває сон, але страшний вантаж, мрець, загорнутий в мішок, не дозволяє заснути.
Гай пригадав своє нудне хатнє життя, свої мрії, що в них він бачив себе дикуном Гаєм, дикуном, що винайшов огонь і безоглядно та злочинно закохався.
Він посміхнувся, коли згадав, з яким пересердям він поламав і порізав картину з чудовиськами й допотопним лісом. Він ще досі відчуває на щоці синець од тріски, що вдарила його.
Гай підніс руку до обличчя і несподівано наткнувся на незнайоме густе волосся бороди. Од цієї несподіванки Гай здригнувся, але потім із задоволенням пригадав, що він переодягнений, що він з професорською бородою на обличчі, що він змінив свій вигляд, що він, нарешті, тепер не той Гай, якого він знав останні роки.
Він пригадав трупи й пахощі трупної отрути. Вони так виразно запахли йому в уяві, що йому здалося, ніби борода його засмерділася цією отрутою. А може це почав смердіти його надзвичайний пакунок, його надзвичайна крадіжка, що про неї не здогадувався навіть цей візник, що віз його.
Віз його? Ні, він віз їх…
«Мабуть, буде догана наглядачеві анатомічного театру, коли не дорахуються одного трупа, трупа маляра, – подумав Гай. – Шкода! Він, звичайно, невинний».
Гаєві вже зовсім заболіли ноги, поки вік доїхав до свого будинку. Пустельні вулиці з огромами будівель здавалися вимерлими і лише екіпажі з заснулими візниками стояли, як кораблі, на причалах тротуарів.
Довго їхав Гай із своїм мерцем різними вулицями й завулками, поки, нарешті, не виріс перед ним будинок, що в ньому він мешкав.
Візник зупинився коло парадного ходу і знову безнадійно заснув. Гай зліз з екіпажу, звільнивши ноги від пакунку, і трохи не впав. Ноги йому затерпли і він їх зовсім не відчував.
Трохи постоявши, тримаючись за екіпаж, Гай розімнявся й почав рухатися вільніше. Йому знову довелося навантажити мерця собі на плечі і пронести його до себе на другий поверх.
Гай жив з дружиною один і тепер його добре устатковане помешкання було безлюдне. Гай одчинив двері, запалив електрику і увійшов до вітальні. Тут на столі вже чекала його здоровенна труна, полакована до сліпучого блиску, де на віці золотою фарбою був намальований невеличкий хрест.
Гай обережно поклав померлого маляра на підлогу, а сам роздягся і трошки відпочинув. Все тіло йому боліло, як після важкої роботи. Ось коли далася в знаки довга відсутність фізичної роботи. Гай почував, що його тіло стало кволе й безсиле. Він з жалем згадав, як він раніше дуже легко, не втомлюючись, міг носити п’ятипудові мішки. Це дуже неприємне почуття, коли людина почуває, що поволі втрачає свою фізичну силу; це відбивається і на психіці людини і на її настрої. Таке почуття на кілька хвилин опанувало Гая. Згадавши, що тепер він буде робити все інакше, буде робити й жити так, як він уважає за потрібне, він відчув приплив нової сили.
Він тепер свідомо міг дивитися на самого себе і, як найкращий критик, міг оцінити, чого він вартий, або, вірніш, чого він був вартий. Він бачив, що коли б ще трохи, то він зовсім став би обивателем, зайвою непотрібною людиною в суспільстві.
Він подивився на своє помешкання, на меблі, на різні зайві оздоби. Ось як він обріс мохом. Ось де виступила підчеревина. Ось де сало, що заполонило мозок і волю і затулило обрії.
Геть! Геть звідсіль! На свіже повітря, на вільні шляхи!..
Гай підійшов до труни і зняв з неї віко. Всередині були звичайні дошки, і класти так просто на дошки мертвого маляра йому чомусь здалося непристойним. Може мертвий маляр викликав у Гая почуття вдячности, але йому було неприємно покласти його просто на дошки. Тоді Гай відчинив шахву, дістав з неї кілька простирадел і постелив їх на спід, у голови він поклав подушку. Вийшла порядна постіль, що на ній і живому добре спалося б.
Потім Гай розпакував маляра від вірьовок і мішка. Справді, пахощі трупної отрути вже відчувалися в кімнаті, і Гаєві стало неприємно; коли б він не стримував себе, то може йому стало б навіть млосно.
Гай поклав мерця в труну і склав йому на грудях руки. Дуже неприємне вражіння робило потрощене, покривавлене обличчя маляра. Щоб знищити це неприємне вражіння, Гай прикрив його хусткою, і все набрало іншого вигляду, пристойного й порядного! Можна було б просто подумати, що який‑небудь чудак не знайшов собі кращого місця для спання і заліз у труну.
Все зроблено. Гаєві вже нічого не лишалося робити в цих кімнатах, таких знайомих і, нарешті, таких непривітних для нього, і таких чужих. Що могло ще затримувати тут його? Хай знають всі родичі, що він помер, що його вже нема, що нема кого зв’язувати «своїми» бажаннями. Він тепер поїде десь далеко, десь в інші міста, де його не знають, де він зможе виявити себе ширше.
Йому лишилося ще виправдати перед «своїми» присутність труни й трупа. Те, що вони не розберуться, що це не він, не було ніякого сумніву. Перелякані несподіванкою й самою наявністю такого факту, вони ніколи не зможуть тверезо розібратися в цьому. Вони будуть несподівано, швидко й остаточно загіпнотизовані. Ніхто з них ніколи не здогадається, що це не він, Теодор Гай, лежить у труні, а якийсь невідомий їм маляр.
Ще лишалося написати записку, щоб з’ясувати дружині свою несподівану смерть.
Гай замислився. Дійсно, надзвичайне становище, коли живий мав грати ролю мертвого, говорити й писати за нього. Гай вирішив написати Марії листа, щоб виправдати присутність тіла в помешканні й цим ще більше переконати в правдивості такого сумного й несподіваного факту.
Гай сів за стіл, взяв паперу і почав писати, дбаючи, щоб неможна було впізнати руки.
«Шановна товаришко Гай! Як друг Вашого померлого чоловіка, мушу сповістити Вас про ту несподіванку, що спіткала Вашого чоловіка й мого друга, Теодора Андрійовича. Я називаю це сумною несподіванкою, бо Ваш чоловік помер од катастрофи швидко й несподівано. Діло було так. Ішли ми, гуляючи, вулицею і скоро мали перейти її, як на нас наскочив автомобіль і збив нас з ніг. Я постраждав дуже мало, але нашого дорогого Тодика спіткала сумна доля. Не стану Вам змальовувати її. Ви сами бачите, що я не в силах зробити це. Дуже співчуваю Вам і жалкую, що не можу висловити свого співчуття особисто, а мушу писати цю цидулку. В жалобі моє серце, позбувся я кращого друга, як Ви найкращого чоловіка. Дуже, дуже співчуваю Вам…»
Написав Гай і замислився. А як же підписатися? Він став перебирати своїх знайомих, але все вони були відомі дружині, і з цього могли виникнути неприємності. Треба було вигадати такого приятеля, про якого дружина лише чула й який невідомо де знаходився б цієї хвилини.
Гай поволі пригадав майстерні, де він працював, і в майстернях одного робітника, свого приятеля Петра Пустовійта. Гаразд!
«…Знаючи Ваше ніжне кохання до чоловіка, в мене тремтить рука, що мені доводиться писати про це Вам.
Прощайте! Друг Вашого померлого чоловіка, Теодора Андрійовича, з яким працював у майстернях, Петро Пустовійт».
Дописав це Гай, задоволений, що все так добре виходило, як йому хотілося.
Гай подивився у вікно й побачив, що воно вже зовсім сіріє. Розвиднювалось. Гай погасив електрику і навіть здивувався: на вулиці вже було зовсім видно. Треба було якнайшвидше тікати звідси.
Гай одяг пальто, взяв з собою деякі речі, зачинив помешкання і вийшов на вулицю.
Тільки тепер у ранковому холодку він відчув сильну справжню втому. Йому непереможно захотілося спати. Пройшовшись бульваром, він сів на лавку й сперся на бильці. Приємна теплота охопила його втомлене тіло і він, непомітно для себе заснув.
Розбудили його якісь дивні постріли з гармат, ніби ці гармати стріляли йому в самі вуха. Гай розплющив очі і побачив, що вже соняшний, гарячий день. Він зрозумів, що не постріли розбудили його, а їзда візників і гуркіт вулиці, яка жила вже повним життям.
Гая тепер зацікавило, що його дружина робитиме вдома, коли побачить труну на столі і його з розбитим обличчям та проваленим черепом.
Гай зайшов до їдальні поснідати і здивувався, що люди вже кінчали обід. Виявилося, що вже було три години дня. Він довго таки спав після нічних пригод.
Теодор Гай, поївши й добре підправивши бороду, щоб не можна було його впізнати, пішов на вулицю, де мешкав. Його, як злочинця, тягнуло до місця свого злочину, і він за всяку ціну мусів подивитися на цей дивовижний похорон.
Ще здалеку він побачив білий катафалк коло парадного ходу і кілька церковних хоругов, притулених до нього.
Гаєві стало огидно, що його мають ховати з попом, а не як громадянина, з музикою та вінками. Невже він не заслужив музики? От помри він справді і його обов’язково поховали б з попом, хоругвами й хрестами. Як добре, що він живий і що може поглузувати з цих пикатих дурнів, що так турбуються за його майбутнє в небесному царстві.
Незабаром винесли труну і поставили на катафалка. Процесія вишикувалася в певному порядку з хрестом і з коливом спереду, з попом посередині, з катафалком і з дружиною та гостями позаду.
Він подивився на дружину. І його тепер ні трошки не здивувало, що вона плаче й жалкує за ним. Коло неї була висока постать Гамуза. Він підтримував її дуже ніжно і з певним почуттям. Гай переконався, що він матиме доброго заступника.
Коло попа йшов його найближчий родич, Степан Трохимович Терещук. Він підспівував попові молитви, допомагав поховати його, Теодора Гая, за всіма правилами ритуалу.
Процесія розтягнулась маленькою валкою і вносила у вуличний рух лише якийсь непотрібний анахронізм, що заважає рухатись перехожим, візникам та автомобілям.
Тільки тепер Гай відчув усю безглуздість самогубства, нікому бо звичайно до цього не було діла і лише сам самогубець шкодив собі.
Кому яке діло, що ось у цій труні ховають Теодора Гая, тисячі людей померли цього дня, тисячі мерців їдуть сьогодні в катафалках на кладовища. Кому до цього яке діло! Люди будуть жити, будуть дерева рости, а земля рухатись. Ніхто й не помічає: живе й рухається далі.
Що один який‑небудь Теодор Гай! Цілі дивізії гинуть на війні і про них лишається лише кілька маленьких рядків у газетах. Людськість міцна не окремими одиницями і не групками, а вся в цілому. Лише за самою людськістю майбутнє.
Чи варто після цього маленькій одній людині робити з свого життя трагедію? Абсурд! Треба організувати життя й підкоряти його собі.
Яка б користь була Теодору Гаєві, коли б це справді він лежав у труні та їхав у цьому катафалку внайостаннє?
А тепер він, фіктивно поховавши себе, поховавши власне безсилля, поховавши своє нікчемне обивательське життя, зможе далі жити, інакше будувати свої вчинки, організовувати волю до руху вперед.
Це лише метаморфоза, лише театральна вистава, яка дозволяє скинути старе набридле вбрання.

XXIII
Двері в день

В очах Гаєві ще мерехтів дивовижний похорон, створений хоробливою уявою. У завулках мозку, як вулицями міста, проходили дивовижні тіні, створені ніччю, Ще йому в ухах бринів похоронний мотив процесії, коли він підвів голову од свого столика, що був увесь заллятий пивом. Тоді йому в уяву вдерся гомін джаз‑банду, що химерно сплівся з містичним співом похоронного ритуалу. Фокстрот і церковний спів сплелися йому в уяві у вульгарну розбещену музику несамовитого розгулу, що брудними краплями стікав стінами пивної.
Проститутки й сутенери, стрілець у зеленкуватому одязі з безпорадними рухами, що випадково потрапив у це зборище, жінки й п’яні відвідувачі, прокурені тютюновим димом, виразно замінили похоронну процесію, що була остаточно опанувала уяву Гая.
Гай посміхнувся. Дивовижна крадіжка трупа, дикун, винахідник Гай, печерні люди, орда, Соняшний Блиск, невдале кохання дикуна і химерний похорон, – все це була вигадка Гаєвої фантазії. Фантазія перемішалася з дійсною біографією Гая, Теодора Гая, що сидів у пивній. Тепер він і сам уже не знав, що йому робити далі.
Котяче нявкання джаз‑банду дратувало його, як дратує пристрасний крик закоханого кота під вікнами в березні місяці. Цей крик під глушний барабанний бій розсипаний брязкіт мідяних тарелів замакітрював розум міг довести людину до розбещеного вчинку, до злочину. Гай обвів поглядом залю. Йому стало дивно, що звичайні фантазії можуть так одривати людину від дійсности. Він деякий час повинен був оглядати залю, щоб остаточно позбавитись власної вигадки.
Гай пригадав казку Шехерезади, в якій багатий вельможа побачив усе своє життя, лише на мить умочивши голову у воду. Але що казка! Його уява, як спритний кіномеханік, що розкрутив перед ним дві тисячі метрів кінофільму, могла вигадати тисячі казок.
Навіщо він вигадував цю історію з крадіжкою трупа й похороном, навіщо він перебирав, як перебирають картки з краєвидами, події з свого життя? Невже лише через те, що він тепер уже справді нездатний зовсім до рішучої дії?
Це ж смішно! Вигадувати різні історії, що лише їм місце в романах, замість того, щоб просто зробити рішучий вчинок, – це ж цілковите божевілля. Гай сам себе не впізнавав.
Гай пригадував, як ще кілька років тому, коли ще був живий його батько, він був активний і сміливий юнак, здатний працювати в найнебезпечніших місцях, здатний битися з рушницею в руках і ризикувати життям. Оточений машинами й верстатами майстерень, в гурті робітників, він був міцною частиною цього гурту. А тепер він був здатний лише вигадувати дивовижні історії, що не могли зрушити його навіть із стільця в цій пивній.
Ось тепер він сидить у п’яному галасі голосів і джаз‑банду, в оточенні брудних стін та подертих об’яв пивної і розмінює золоті години активности на порожні мрії.
Двері пивної відчинені в ніч, і все минуле Теодора Гая, і всі його романтичні фантазії лише туман проти цієї ночі, що освітила в небі ліхтарями зір Чумацьку Дорогу, дорогу у вітрові простори України.
Діди Теодора Гая, мужні чумаки, їхали такої ночі до моря по сіль або сиділи коло вогнища, обмацані такою ніччю й шелестом степів. Діди Теодора Гая – запорожці, лицарі гострих шабель і незнаної відваги – готували такої ночі напади на вельможних окупантів. Він, Теодор Гай, онук, сидить такої ночі в пивній, оточений проститутками і розкладеною на частки музикою, і бореться лише з власним безсиллям.
Брати Теодора Гая на заводах на нічній зміні вальцюють розпечене залізо, б’ють його паровими молотами, палять у домнах і бесемерах, осяюючи іскрами й полум’ям ніч. Брати Теодора Гая – під землею у глибоких шахтах довбають і рвуть вугілля та руду, залізними хробаками врізаючись у пуп землі, примушуючи стогнати її цієї ночі. Він, Теодор Гай, їхній брат, сидить такої ночі в пивній, де на стінах краплинами осідає пара від спітнілих тіл і похотливих бажань, де напружено розплескує свій біг електрика на вбивць часу, де народжується нове геройство, що змагається з барилами терпкої отрути.
Ось у цих запльованих стінах пивної тепер зосередились всі причини Гаєвого безвілля, увесь тягар, що стягнув його з верхівель зухвалої діяльности й бундючного руху.
Тут, у цій пивній, що крізь розчинені двері нявканням джаз‑банду випинається в нічну вулицю, зібралися всі герої роману, що його ім’я – буденність, де учасником є й самий Теодор Андрійович Гай. Кожний з них старанно виконує свою ролю і не тому, що їм треба зірвати бурхливі оплески в публіки, а через те, що ця роля міцно прив’язує їх до буття.
Степан Терещук, здається, вже заснув за рундуком, бо Гаєві видно лише його добре зачісану маківку. Стомився хазяїн пивної, п’яний дух ударив йому в голову і він уже не може так ретельно доглядати кельнерів і гостей, але йому, мабуть, як лисиці, сниться курка, бо він іноді схоплюється й дивиться посоловілими очима в залю. Ковбаса, сир, яйця й бублики – його багатство – лежить перед Терещуком на рундуку й він схоплюється, коли кельнер приходить щось забрати.
Хазяїнів поплічник Дмитро Гамуз ще досі тримається диригентом. Він уже реально відчуває, що незабаром стане хазяїном цієї пивної. В уяві Гая він чомусь асоціюється з дикуном з орди Оленячим Рогом, але постать Гамуза страшніша й ненависніша.
Соняшний Блиск, – його дружина Марія Степанівна, сидить тепер серед молодих п’яниць, що оточили її біля каси і розсипаються комплиментами, як кури яйцями: дотеп маленький, як яйце, а галасу й сміху на кілька карбованців.
Гай подивився на свою дружину, – ось на кого проміняв він своє особисте життя і свою спрямованість. На це золотаве волосся, на ці очі – «блакитні фйорди», на дивовижну ляльку, що її створила його поламана коханням уява.
Бридня! Ця жінка, ця дівка, чим вона різниться від проститутки, що ось підморгує йому?
Але Гаєві враз стало соромно від цього порівняння. До повій він завжди ставився з якимось жалем та співчуттям. Йому було прикро дивитись, як ці дівчата туманними або холодними дощовими вечорами тремтять під мокрими каштанами та в протягах вітру сирих під’їздів. Йому було шкода, коли він чув їхні хрипкі голоси, що закликають перехожих; йому було шкода, коли він дивився, як їхні ноги в подертих черевиках місять грязюку вулиць; йому було дуже огидно за цих дівчат, коли він думав про подробиці їхньої професії.
Так його дружина ставала йому огиднішою іноді за всяке можливе порівняння.
Гай зненавидів цих трьох героїв свого роману, що під їхнім впливом він знаходився такий довгий час. Коли б ця омана, що отруїла його, була не така непомітна і коли б це було кілька років тому, він швидко позбувся б їх.
Ні… Він не може залишити це так. Він мусить помститись. Що коли б він рішуче розправився з цими героями, що так рясно росли на багновищах нашого часу… Взяти б револьвера і постріляти їх, як горобців.
Гай вже намацав у кишені рівний метал зброї і сильно стис його, відважившись на помсту. Він схопився з стільця і поглянув на відвідувачів у залі.
Ніхто не звернув на нього ніякої уваги. Той же самий безжурний галас стояв у повітрі, що плавало пасмами тютюнового диму. Джаз‑банд, сказившись, підтанцьовував і вихилявся в несамовитих звуках задиркуватої мелодії; він ніби хотів провалитись у підвал будинку разом із своїми музичними інструментами і всією пивною, разом із столиками й гостями.
Гай зробив кілька кроків, зачіпаючи ногами за стільці. Дмитро Гамуз і Степан Терещук двома горами виросли перед ним, але їхні постаті були розпливчасті, туманні, як пасма диму, що висіли в повітрі пивної.
Ось погляд Гая натрапив на погляди Гамуза й Терещука. Їхні очі були круглі й великі, як ґудзики пальта, сірі й невиразні, вони наче хотіли проглинути його. Але ось у цих поглядах промайнув острах, і Гай відчув, що Гамуз і Терещук зараз закричать ще нечуваним, неймовірним криком. Гай вирішив, що це буде їх останній крик, вони більше не кричатимуть і не хазяйнуватимуть тут, у цій пивній.
Гай витяг револьвера і вистрілив у ці постаті, що розпливлися туманом йому в очах.
Мідяна тареля джаз‑банду розсипалась від останнього удару розбитим брязкотом, бухнув барабан і музика ввірвалась…
Гай побачив, що він так само сидить на своєму місці коло столика. У пивній все так само галасливо й безжурно, а Степан Терещук і Дмитро Гамуз на своїх місцях гостро слідкують за всім, що робиться в залі.
Хіба варто плямувати себе цією поганню? Лише в бажанні можна отак розправитися з ними. Хай господарюють собі в цій залі…
Гай відчув, що з ним сталася якась зміна. Все, чим хвилювався він раніш, стало йому байдуже й наче чуже, далеке. Він тепер наче позбавився всього, що гнітило його раніш. Тепер він відчував себе одним із багатьох перехожих, що зайшли сюди до пивної на кілька хвилин, щоб потім вийти собі та йти далі світ за очі.
І справді, навіщо було Гаєві вигадувати стільки історій, навіщо було йому стільки думати, щоб винайти такий простий спосіб, якого він тепер винайшов? Навіщо його фантазія з крадіжкою трупа маляра, з похороном, з життям орди, коли є найпростіший спосіб? Такий же простий та радикальний, як проєкт роззброєння, що його уряд подав на Женевській конференції.
Треба лише справді сильно забажати, щоб зробити, й тоді зробити це дуже легко.
Геть облудливі фантазії, що заспокоюють совість і заважають діяти! Геть зфальсифіковану реальність, пересипану порошком мрій, як нафталіном!..
Нема нічого простішого, як просто вийти з пивної в цю зоряну ніч, в озон парків, у плюскіт ріки… Нема нічого простішого, як просто залишити всіх героїв свого роману і втекти від них: хай роблять своє діло, але хай не заважають щось робити й іншим.
Гай лише тепер зрозумів, що найпростіший спосіб позбавитись від оточення, куди він потрапив, це просто відійти від нього. Переїхати десь до іншого міста, де його не шукатимуть чудові родичі, де не буде їхніх ненависних йому облич. Навіщо без кінця мріяти, сподіваючись, що щось прийде зовні й визволить, зрушить з місця, примусить рухатись?
Ніякі вигадки, ніякі фантазії, ніякі обмірковування не зрівняються з простою, але рішучою дією. Так, Гай просто піде собі геть звідси, і буде вільним.
Гай тепер уже справді зібрався йти, але ще якесь нерозв’язане почуття примусило його стриматися. Він зробить ще одну, останню спробу, може щось вийде, може… І Гай, вставши з стільця, перейшов між столиками пивної до своєї дружини.
Він бачив, як обличчя Терещука й Гамуза, наче за командою, обернулись в його бік і напружено стежили за ним. Довгасте, наче попечене, наче чимось поколупане, коряве обличчя Гамуза витягнулося ще більше.
Гамуз потер лівою рукою ліве око, ще раз показуючи свою звичку, що, як тавро злочинця, виявлялась під час хвилювання…
Гай, не звертаючи ніякої уваги на погляди, підійшов до дружини.
Марія підвела голову від каси і поглянула на нього блакитними, порожніми очима, що були ніби здивовані.
– Чого тобі? – спитала вона Гая. – Вже напився?..
– Маріє, слухай, Маріє, ходім звідси! – сильно прошепотів Гай, не звертаючи уваги на образу. – Ходім, Маріє! – промовив він і спинився.
Він побачив здивовані очі Марії, побачив присадкувату постать Терещука, що підійшов до них; він зрозумів, що знову починає робити дурниці.
– Куди ви її тягнете, Теодоре Андрійовичу, ще ж рано! – промовив до нього Терещук.
Гай блискавично відірвався поглядом од Марії і поглянув на Терещука.
– Ідіть ви всі в… ящик! – відповів Гай і одвернувся від них.
Так Гай розв’язався з героями свого роману.
Він вибіг з пивної в ніч вулиці.
Він, сам не знаючи цього, може в тисячний раз проробив те, що вже робили до нього. Він пішов дорогою, що нею проходило багато будівників нашої доби. З вузького оточення в простір оновленої України, в простір шукань, руху вперед і завзятої боротьби. Він одшвартував від нудної пристані і пішов у далекий рейс, як ходять лише кораблі й зорі…
Далекий обрій розкривав перед ним свої двері в день.

XXIV
Вперед

Пароплав одходив о п’ятій годині дня.
Щоб не прощатись, Гай вибрав зручний момент, коли його дружина кудись вийшла, склав потрібні йому речі до чамайданчика, написав дружині листа, плюнув на прощання в куток кімнати і вийшов на вулицю.
Ще було рано. Можна було поблукати по місту, щоб востаннє поплакати на жилетку знайомих площ, пам’ятників і скверів, як найостання коханка. Але Гай не був сантиментальний, він уважав за краще піти до пристані, купити квитка і посидіти трохи на березі ріки, дивлячись, як хлопчаки маленькими вудками ловлять верховодку й піскарів.
Пароплав «Зоря ріки» своїм бортом, як гладким черевом, припав до маленької пристані. Вбік пристані трохи похилились щогли й димар пароплаву. На капітанському мостику було порожньо, на палубах метушились вантажники, кричали і мовчки ставили важку ногу на похилу палубу, коли згинались під тягаром скриньок, мішків та іншого річного вантажу. Пароплав поволі завантажувався і поринав у воду своїми чорними боками.
Гай сидів з квитком у кишені на березі коло води і дивився, як плюскають о берег хвилі і як метушиться пристань, загорожена вантажем, возами, кіньми й людьми. Він тільки тепер, відчуваючи смак свіжого повітря і бризки прісної води на вустах, відчуваючи блиск ріки і близьку подорож, став думати про жінку, що зосталася десь позаду, і про листа, що він їй написав.
Він писав:
«Кохання – опіюм, що замакітрює розум і волю людини. Звичка жити з однією жінкою призводить до утворення власности й зміцнення капіталістичних традицій. Чоловік стає рабом свого власного добробуту. Годі сидіти казковим обивателем у сподіванні на те, що колись зробишся Мініном і Пожарським. Досить з мене жіночих примх, безтурботного життя і заялозених паперів установ. Не хочу я незмінно грати ролю рогоносця і витрачати гроші на розкішну, вередливу самицю. Дальні обрії й бажання рухатись, бажання бачити нове й творити нове тягнуть мене вперед. Я спадкоємець тих, що підкладали бомби під набридлу усталеність, і моя власність – праця й широкі дороги. Я їду далі, вперед! Можеш виходити заміж, можеш жити, як тобі подобається! Я переконався, що наші шляхи різні. Мої переконання розбиваються об твою фізіологію і я біля тебе безсилий і непотрібний. В своєму маленькому житті я хочу відчути хоч будь‑яку реальність своїх мрій і переконань ї хочу бути його творцем. Прощай! Я не кажу, куди я їду, я не хочу, щоб ти навіть знала, де я. Я їду вперед…»
Гай тепер пригадував, що він писав дружині, і до почуття вільности, до почуття повітря й широких шляхів домішувалось терпке почуття змарнованих кількох років. Вони як після розкошів, пияцтва й бездіяльности, залишили терпкий присмак на вустах. Але, коли Гай поглядав на ріку, на пароплав, цей присмак ставав ще непомітнішим, він лише трохи‑трохи поблискував, як порох на старих, потурбованих фоліянтах.
Дедалі більше ріка впливала на нього і поволі владно захоплювала його в своє очарування. Смак пригод уже лоскотав уяву і тепер Гай лише міг жалкувати, що Україна не припадає своїми берегами до океану і не має таких кораблів, що йдуть навколо світу.
Після першого гудка Гай, протискаючись у натовпі пасажирів, пройшов на пароплава; розшукавши свою каюту, залишив у ній чамайданчика і вийшов на верхню палубу.
Тут було багато людей, було метушливо й весело. З верхньої палуби далеко було видно з одного боку місто, розташоване на горах, а з другого – ліси й плавні. Звідси дуже зручно було дивитися на свій власний шлях, що ним маєш намір посуватися вперед.
Нарешті, проревів третій гудок. На капітанський мостик урочисто вийшов капітан, прихилився до рупора і промовив коротко й твердо:
– Вперед!..
З шумом, од розбитої на бризки води, закрутились колеса пароплаву, і береги ріки зрушилися з місця.
– Повна хода! – знову твердо пролунала команда, і пароплав швидко пішов униз за течією ріки, хвилюючи її й розбиваючи її воду на блискучі кришталі.
Гай стояв на верхній палубі, спершись на бильця, і дивився на будинки, на бані церков, на вежі міста, що його він залишав. Сонце котилося до обрію ї блискуче сяяло в шклі вікон і в шкляних покрівлях будинків. Гомінкий натовп на палубі пасажирів і пас жирок не давав замислюватись, заглиблюватись у власні думки і почувати себе самотнім.
До Гая підійшли двоє жебраків, сліпа жінка і цілком здоровий, лише обідраний, чоловік. Жінка мовчала, а чоловік говорив, звертаючись до пасажирів.
– Подивіться на цю жінку, громадяни! Вона нещасна! Вона сліпа! Вона нічого не бачить! Вона не бачить сонця, не бачить ваших облич… Ця жінка не може заробити на себе. Вона може померти з голоду! Громадяни, не дайте померти сліпій жінці з голоду! Громадяни, ваш обов’язок допомогти їй!..
Жебрак, що водив сліпу, поводився, як справжній агітатор, і це замість жалю викликало сміх.
Гай, стримуючи посмішку, поглянув на зацікавлені й веселі обличчя пасажирів. Один із пасажирів, що сидів на кошику, посміхаючись підморгнув йому. Гай щось муркнув жебракам, щоб вони відчепились, і знову поглянув на пасажира, що підморгнув йому.
Тепер Гаєве обличчя розповзлося в широку посмішку і він зробив кілька кроків. Привітно простягаючи до нього руку, стояв Петро Пустовійт – робітник, колишній приятель Теодора Гая, що з ним він колись пережив багато пригод, що з ним він їздив міняти на хліб коси і що разом з ним він бився з поляками.
Ця несподівана зустріч схвилювала їх обох.
– Куди ж ти мандруєш – запитав Гай.
– На Дніпрельстан. Я вже з рік без роботи!
– Як це добре, нам по дорозі! Значить туди!..
І вони стали оповідати один одному про життя і згадувати дещо з минулого, що залишилося в їхній пам’яті.
Вони пливли великою рікою до моря, дивились на картину, що розгорталася перед ними, як книжка географії або журнал «Навколу Світу», дивувались з надзвичайних краєвидів, і дух пригод, дух подорожів просякав їх. Вони проїздили повз Канів, Кременчук і Каменське і бачили стільки нового й цікавого для себе, що Гай не витримав і почав записувати свої вражіння. Він пригадав, що часто писав до газет і після робкорівських дописів навчився писати й великі статті, чому ж він не зможе записати свої вражіння від подорожі і потім надрукувати хоча б у Дніпропетровському.

В осередку вандеї

В далині, у вечірній імлі, сумирно забовваніли Трипільські гори.
Пароплав біг поковзом блискучим темним лаком ріки.
Трипільські гори. Що вони бачили?..
Вони бачили озброєні орди потурбованого й злого, як осиний рій, села; вони бачили дивовижних ватажків, що, заразившись національною отрутою, проливали кров на ці вкриті травою гори і темні, порослі лісом, байраки.
Можливо, що тут повторилась історія, що її не записано в літописах і що її не дослідили вчені, але тут дійсно відбулась трагедія між одуреним і засліпленим селом і гарячою на різні витівки міською, робітничою молоддю.
Тут зійшлись в поєдинку село й місто, і кремезне село перемогло, але історія перемогла їх обох, помиривши їх і розплющивши їм очі на те, що вони рівні, що вони брати однієї крови.
Тут, у цих байраках і межигір’ях, таких зручних для військових хитрощів, у цій темній, критій зверху тільки лаком, річці чорної води, виразно й містично відчувались страшні події.
Ось тут отаман Зелений, улюбленець сільських авантурників і пройдисвітів, що повернулись з світової війни, розправлявся з переможеною молоддю міста.
Ось там загинув пароплав «Гоголь», що був озброєний кулеметами й гарматами. А ось там круча, що з неї жбурляли у вир комсомольців вояки Зеленого.
Це пасажири, що знають місцевість, показують екскурсантам Сумської партшколи історичні місця. Жвава, весела молодь щиро реагує на оповідання пасажирів.
– А от диви, щоб через пару років не довелося нам, товариші, підпілля покуштувати. Що, як війна, та, може, часткова або тимчасова поразка, що, як посяде ворог частину нашої території…
Розбалакались про міжнародні події. Де там. Хіба ж оця залізна молодь та може сприймати можливість поразки, хоча б тимчасової?
– Хлопці… Організуймо вечерю, бо ж їсти охота! – експансивним вигуком перериває кремезний хлопець із дужими щелепами й жвавими очима нитку песимістичних міркувань.
І розвіяв їх вітер молодости. Що їй, аби свіже повітря, рух і простір, то вона все зорганізує з однаковою енергією: і вечерю на копійки і опір ворогові.
Організуючи вечерю заговорили про Дніпрельстан, куди їхала екскурсія.
А тим часом, вже готуючись на «десант» у Трипіллі, один із пасажирів розповідав, як там нічні лицарі ще недавно жахали людність.
Ото вже проти ночі чимчикую я одного разу до свого села. Коли раптом серце притиснуло, щось недобре вчулося…
Озирнувся, аж бачу – щось мене ніби здоганяє. Я ходу! А воно за мною! Я бігцем! А воно й собі взялося в ноги!.. Ледве у свою хату вскочив і похапцем зачинився на защіпку. Аж воно як загуркотить у двері та й кричить: «Грицьку! Пусти швидше до хати, мене бандит доганяє!» От тобі й маєш! – думаю. – Та це ж Шуряків Петро! А я від нього тікав… А потім виявилося, що Петро тікав од Степана!..
– А від кого ж тікав Степан? – запитав хтось.
Усі реготали.
– Той такий, що не скаже! – відповів пасажир.

Театральні декорації

Тарас Григорович Шевченко був великий гіперболіст.
Ця думка виникає несамохіть, коли подорожуєш Дніпром і бачиш його цілу добу. Тоді поволі переконуєшся, що всі його якості трохи перебільшив великий співець його просторів та берегів.
Пароплав утворює в голові одноманітний ритм. Свіжий вітер дме в обличчя, забирається за сорочку, обмацує все тіло трохи вогкими й морозними руками.
Спереду на обрії виростають чорні хребти гір. Це звичайно не гори, це кручі, але, не маючи інших, ми скажемо трохи гіперболічно, за самим Тарасом Григоровичем, що це гори, це наші українські гори, бо крім них – рівнина й степ.
Ліворуч день, а праворуч ніч. Так народжується ранок.
Праворуч місяць заплутався в хмари, і він уже зовсім блідий, анемічний, він усю ніч борюкався в хмарах і тепер виснажився, зблід.
Ліворуч ще нічого немає, ніякого небесного звіра… Ліворуч лише обрій, але він рум’яний, він починає потроху посміхатись і підморгувати. Від цього підморгування якесь металеве світло поволі розливається в повітрі, все світлішає і місяць вже почуває себе зовсім зайвим…
Спереду гори, вони чорні й масивні, присадкуваті, вони нагадують якихось доісторичних тварин.
Гори поволі уходять кудись у правий бік, і раптом здається, що місяць стрімголов падає в Дніпро, – це круто повертає пароплав. Химерне вражіння, що місяць падає, припиняється, і знову все навколо спокійне. Лише настирливий ритм ходи пароплаву морочить голову.
Під цей ритм в уяві виникають співи і, нарешті, починають ворушитися на вустах. Несподівано помічаєш, що наспівуєш Шевченкового «Заповіта».
Пасажири кажуть, що підпливаємо до Канева.
Тепер стає зрозумілим, чому наспівується…

…Дніпро і кручі…
було б видко, було б чути…
…реве ревучий…

Наспівуєш, а настирлива критична думка все нагадує: хіба не гіперболіст?..
Такий спокійнісінький старуган Дніпро, хіба він може ревти? Він лише муркотить, гріючись як кіт під сонцем, або прохолоджуючись під зоряним блиском.
А гори ввесь час наближаються до пароплава, як потворні величезні істоти. Вони ніби підкрадаються до нас і хочуть нас проглинути.
Ранковий вітер не вщухає, він забирається в кров і старанно прохолоджує її. Не зважаючи на це, школярі‑екскурсанти поснули. Дівчата повкривалися білими намітками і прихилилися головами до колін своїх лицарів, а лицарі, натягнувши кашкета на самий ніс, героїчно тремтять у жартівливих, але холодних пазурях ранкового вітру.
Хлопці й дівчата Сумської партшколи їдуть на могилу. Це радянські прочани. Вони всі говорять українською мовою, а співають пісень російських та зате революційних, – українських революційних пісень чомусь бракує.
Пароплав підходить до пристані. Прямо перед нами гора, вона в ранковому освітленні нагадує легендарну тварюку. Плями суглинку відзначають очі, вуха та пашу.
Гора наїжилась лісом, і цей лісок на горі – це грива цієї потворної тварюки.
А де ж могила? Довго і старанно вдивляєшся в обрій, бачиш кручі, кручі й кручі, далі дерева, що з них стрункими щоглами повипиналися в небо тополі.
Серед дерев мальовничо розташувалися хати.
Вдивляєшся й бачиш чудовий краєвид, що несамохіть асоціюється з старовинними легендами та казками.
Могили ввесь час так чомусь і не видко. Десь далеко таки забрався Тарас Григорович на спокій од свого ревучого Дніпра.
Молодь повставала і незабаром вишикувалася запорізькою сотнею на березі. Хтось заспівав і військова українська пісня, що її підхопив хор голосів, полинула до круч.
Це зробило таке вражіння в цьому оточенні, що ніби з гір вийшла сотня легендарних запорожців.
Молодь стрункими вишикуваними лавами пішла вздовж берега.
Вдивлятися в обрій! – заболіли очі.
Пароплав попихкав і одвалив. Праворуч назад побігли кручі одна дивовижніша за одну.
Все так само вдивляєшся, шукаючи могили.
Нарешті, далеко на кручах поміж тополів бачиш гостроверху білу колонку.
Це і є пам’ятник на могилі Тараса Григоровича Шевченка.
Колонка своєю білістю та стрункістю сперечається з тополями, але тополі швидко оточують її своїм танком, ніби всі вони танцюють старовинного менуета, і колонка зникає з очей.
Одразу стає якось легше, але напівзадоволена цікавість з новою силою хапає за очі.
Кручі сунуть одна дивовижніша за одну.
Ось випливає височенна круча, вона над самою водою, і тепер зовсім не дивуєшся своїм екстравагантним бажанням.
Згадуєш якогось вірша і справді хочеться збудувати на самому шпилі такої кручі палац у стилі Растреллі з усіма напівсимволістичними причандалами. Цей замок мав би Дніпра надзвичайний вигляд і весь відбивався б воді.
Такі екстравагантні думки раптом перетинає бренькіт бандури, і тихий молодий голос співає славу Шевченкові, його могилі, Дніпру та кручам.
Підходиш ближче й бачиш якусь людину в солом’яному брилі, в українській сорочці з краваткою.
Вітер ворушить рудими, довгими козацькими вусами, очі заплющені. Це сліпець. Він співає й перебирає пальцями звучні струни бандури.
Раптом він скінчив співати і розплющує очі. Ви здивовані й збентежені, на вас дивляться до неймовірности блакитні, хитруваті очі. Ви бачите перед собою молоде свіже обличчя, театрально підроблене під старовину.
Це якийсь молодий бандурист, аматор старовини та етнографії.
Грошей він не бере, а во славу Шевченка та України щодня не досипає, бо їде пароплавом од Канева до першої зупинки, виконуючи доброхітно обов’язки пропагатора та співця, боячись, щоб слава цих круч не вмерла.
Підходжу й питаю співця:
– А де ж тая знаменита могила, що про неї так багато говорять?
– А вже проїхали, – відповідає він молодим голосом. – Оце вона була в тому місці, де я співав!
Він звичайно співав досить довго і його відповідь звучить химерно.
Хіба можна довжиною пісні визначити місце навіть і великої розмірами могили?
– Я вас, громадянине, слухаю з самого початку, але могили так і не бачив…
Це дуже обурює напівтеатрального барда. Він ображено відповідає:
– Тоді ви, мабуть, проспали, добродію!..
«Ну, звичайно, – думаєш собі, – старалась, старалась людина, співала, а цей чудак нічого й не бачив…»
А далі все так само кожна круча заохочує збудувати на ній палац у стилі Растреллі…
Пароплав знову починає ритмічно заколисувати і несамохіть співаєш старовинних пісень.

Міркування про кактуси та вербу

Нарешті, день. Сонце підвелося високо і вже пече. Навіть хмари полошать свої білі вітрила у воді Дніпра.
П’єш сельтерську і не задовольняєшся, – так і хочеться стрибнути з пароплава в швидку й прохолодну течії ріки.
Пароплав іде по стовпах. Ось він кар’єром мчить на червоний стовбець, ніби хоче його протаранити, ось вік раптом завертає і вже мчить на такий же, але білий стовбень.
Правий берег – стовбець червоний, лівий берег – стовбець білий.
Сьогодні неділя і на кожній пристані пароплав зустрічають гуртки парубків та дівчат.
Дівчата, не зважаючи на спеку, ходять у теплих кількох спідницях та кохтах. Це із здивованням ще раніш помітив Петро Пустовійт.
– Уявіть собі, вони одягають по три спідниці в таку спеку, а рибалки, що живуть коло води, ніколи не купаються, – сказав він.
Те, що рибалки не купаються, після аналізи стає зрозумілим. Це професія. Лікарі – хорі, шевці без чобіт, а рибалки, що завше живуть коло води, не купаються.
Тоді я сказав йому, що українські прерії (рівнини) відрізняються від мексиканських лише тим, що в Мексиці ростуть кактуси, а в нас – верба.
Індійці відрізняться од наших селян‑рибалок тим, що плавають у пірогах, а наші рибалки – в човнах, що нічим не відрізняються од пірог.
І справді, коли поглянеш на рибалку, що стоїть навколішках у човні і гребе своїм маленьким веслом, то це здається чимось майнрідівським.
Рибалка в старовинному човні й поруч Дніпрельстан – культура соціялізму. У нас живуть одна обік одної найрізноманітніші з першого погляду речі. Хай буде дивно капіталістам: наш рибалка не купається, дівчата ходять у спеку в теплих спідницях і розмовляють про радіо та електрику, часто ґрунтовно розуміючи те й друге.
Дивишся на Дніпро й думаєш, який він широкий і який він вузький, що він бачив, цей старенький козарлюга?
Татари, греки, козаки, шведи, москвини. Барвиста історія.
І раптом згадуєш, що цей старуган, «витискує» 1 500 000 кінських сил, як наймодніший цирковий борець. От тобі й старуган, от тобі й дідок!..
Там нижче своєю енергією він утворить найкультурніше вогнище і лише частку своїх сил, яких‑небудь 650 000 сил, він віддасть цьому вогнищеві.
Дніпрельстан, це – електрична мрія, що вже набуває реальних форм…
Віддаля міст і бані церков. Пропливаємо повз пляж. На піску пляжа, у воді, безліч пляжників.
Відважні плавці пливуть під самі колеса пароплаву. Пароплав зустрічають дружнім криком.
На пляжу можна здогадатися, що підпливаєш до міста.
– Це Кременчук.
Таким же криком, уже за мостом, пляжники випроваджують нас у дальшу дорогу.

Форпост

Уночі рахувати просторінь на верстви важко і рахуєш її на години. От на кілька годин простору спереду пароплаву бачиш блискучу, полаковану воду. У воді плещеться вогненний стовп од місяця, і жовте сяйво закручується у вирах води в якусь золотаву лемішку.
Спокійне, блискуче плесо води йде до самого обрію.
А там, на обрії, на години простору величезна лінія вогнів. Лінія подвійна, вогні в повітрі й воді. Це ілюмінація, це калейдоскоп блискучих вогнів. Вони танцюють, міняться і навіть очам радісно дивитись на них. Таке вражіння, що ніби хтось зібрав усі зорі з неба в жменю і розсипав їх у блискучу воду Дніпра.
Раптом на обрії спалахує вулкан.
З чорного гирла виривається червоне полум’я, іскри й дим. Це нагадує страшний, беззвучний вибух. Полум’я обпалює небо і червона заграва на мить відбивається у воді.
Раптом вулкан гасне і знову лише святкова ілюмінація, танок блискучих зір і плюскіт води.
Це Каменське.
Ближче, і феєрія зір стає лінією електричних ліхтарів.
Металюргійний завод своїми домнами завісив пів неба сірчаною хмарою, аж місяць примружив око.
Коли дивитися з неба, то там унизу щось гуркотить, шарудить, зойкає, стогне, кидає в небо червоні вибухи диму й іскор.
Високі, стрункі димарі вишикувалися в каре і стережуть завод.
Гудки паротягів такі, що потім можуть приснитися вночі.

Дим заводів і дзвінки трамваїв у степу

Широкий, вільний степ виразно відчувався навколо. Він відбивався у безкрайній, плескуватій бані синього неба.
Він причаївся за розлогою горою, що її вкрило гарне велике місто, Дніпропетровське, покалічене надиво поганими, незугарними катерининськими дзвіницями.
Степ зачаровано задивився на велетнів‑заводів, що їхнім димом геній людської праці викурював з неба старого пришелепуватого бога.
Заводські споруди, що нагадують театральні ліві конструкції, та каре струнких димарів стережуть неоцінені скарби щирого, чистопробного багатотисячного пролетаріяту, що складає переважну більшість конґльомерату міста та передмість навколо велетнів‑заводів.
В центральних органах преси, в постановах партійних конференцій ми десятки разів читали про колосальну вагу українізації пролетаріяту. Додамо – особливо тут, близько Дніпрельстану, де незабаром забуяє пишне заводське життя, де здіймуться перші хвилі пролетаризованого селянства… Треба пильно стежити, щоб для цих хвиль були напоготові могутні резервуари щиро пролетарської української культури, де, значить, старий випробуваний пролетаріят ні в якому разі не повинен бути вихованим на іншій національній культурі, бож на ньому якраз лежить місія культурної асиміляції свіжих робітничих лав, ще протухлих ідеологією села.
Отже, ми мали цілковиту рацію сподіватися, що в редакціях місцевої української преси знайдемо, щоправда, невеличкий (ми ж бо знаємо нашу культурну «незаможність»), але міцний гурт хороших, енергійних хлопців, що високо тримають прапор української пролетарської культури в цьому могутньому пролетарському центрі…
Глибочезне розчарування.
Десь на задвірках, протухлим стилем міщанського передмістя, серед вікон із традиційною геранню та канарками, ми побачили напис «Редакція» та вказівець‑стрілку, куди саме йти. Тільки в цьому вказівці й виявилась діловитість місця праці.
Увійшли до малесенької задушної кімнати і враз нас придавило якесь чудне вражіння цілковитої порожнечі.
Чудне тому, що кімната була малесенька, вся заставлена столами й шахвами і люди в ній були – все як слід, і все‑таки – мертвотна пустка та й годі.
Нам сказали, що редактор «Зор!», редактор «Зірки», зав. відділу преси, заст. зав. агітпропу і ще щось, і ще щось – зараз у відпустці (ще б пак, – не дивно, що ще не на цвинтарі…).
Тоді ми попросили показати нам того чи тих, хто його з редакції заступає. Нам показали на другу кімнату.
Увійшли.
Кімнатка була ще менша, але порожнеча враз відчулася ще більша. Коло столів, у глибокій моральній дрімоті безпорадної нудьги, сиділо два малоденьких хлопці типу плужан першого ступеня навчання, та ще й не з Кобеляк, а з сільської політосвіти – хати‑читальні.
Один з них протер очі, – він їх не протирав фактично, але нам це здалося до галюцинації виразно, – і запитав, чого нам, власне, треба.
І це тоді, як у Києві й в Харкові є чимало безробітних, зголоднілих молодих революційних літераторів, навіть літераторів комсомольців, навіть партійців, одірваних від робітничої маси, що справді розкладаються, підпадають міщанському песимізмові, студіюють греко‑римську культуру, б’ють зайців та качок.
Для преси Дніпропетровського, де тільки й можна здійснити мрію про зв’язок літераторів із робітничою масою, де нема неминучого дурману столиці, її нервозної метушні, неврастенії, що її натурально, враз підхоплює з природи нервова вдача молодого письменника, – є дуже багато передумов для ширшого розвитку.
Є повна сталевої сили атмосфера заводів, прекрасних велетнів‑заводів, що своїм сірчаним димом так чудесно вбивають найдрібніші, найтриваліші бацилі розкладу, зневір’я.
У редакції дніпропетровських журналів нам не пощастило вмістити свої вражіння й тому доводиться продовжувати їх далі, хоч для себе, вже не сподіваючись на щасливий випадок. Петро Пустовійт злиться, а я силкуюсь його заспокоїти.
В редакції ми, звичайно, не могли довідатись, ні як пройти Дніпрові пороги, ні як підійти, щоб найкраще побачити заводи.
І по те й по друге нам порадили піти в Краєвий музей, до археолога проф. Яворницького. Ми так і зробили.
Після його лекції ми з чисто «дамською» поверховністю перебігли залі, наповнезі вщерть реліквіями славної козаччини, поспішаючи скоріше до трамваю № 2, що має повезти нас через славетнішу для нас Чечелівку до заводів Леніна та Петровського з їхніми двадцятьма тисячами робітників.

Розвінчана романтика

Метою нашої подорожі, звичайно, був Дніпрельстан. Це Мекка всіх туристів та будівників, що подорожують по Україні. З місцевої газетки ми довідалися, що між Дніпропетровським та Кичкасом є автобусне сполучення.
Автобуси ходять кілька разів на день, але вони йдуть обхідною дорогою і всі пороги лишаються десь осторонь.
Не оглянувши порогів, вражіння від Дніпрельстану не буде повне; крім цього, романтика Запорізької Січі, романтика козацьких боїв та переходів, що вже змалку отруює наш мозок, не дозволяла нам скористуватись з сучасних засобів сполучення.
Щоб одержати певну пораду щодо нашої подорожі, ми звернулись до музею. У музеї нас прийняв дуже симпатичний, вже старенький, але ще жвавий і надхненнобадьорий дідок, проф. Яворницький.
Цей сивенький дідусь дав нам дуже багато порад, прочитавши нам цілу лекцію. Але ми, не зважаючи на свою молодість, не відважились подорожувати так, як ще й тепер подорожує цей веселий дідок, що на нього й століття, здається, не впливають.
Він нам радив ночувати на Гадючому острові, де так багато гадюк, що кусають мандрівників, і де такий гарний пісочок, за словами професора, що на ньому можна спати, укрившись цим самим пісочком, і цілу ніч спостерігати, як пересувається в зоряних просторах Віз і як бліднішає Чумацька Дорога. На жаль, ми звикли до міської культури. Так і не спробували надати в розпорядження гадюк Добового острова наших голих ніг, а сузір’ям так і не довелось милуватися на наші прекрасні зеленкуваті очі.
Дивні люди ці археологи! Вони з однаковим захопленням оповідають про Петра, Катерину, зруйнування Січі, про пороги й запорожців. Їм однаково, чи говорити про скитського списа, про мамутові бивні, чи про Анну Іоанівну, чи про Дніпрельстан. Все це для них – лише речі археології. Можливо, що й сучасність вони розглядають з археологічного погляду.
І чи не через це всі влади й всі ватажки ставляться до них терпимо? В музеї ми бачили під склом, як археологічний експонат, – од ви б ніколи не повірили, – ми бачили мандата батька Махна, що має охороняти музей од його власних анархічних поглядів та переконань. Коли ми перечитали цей мандат, ми ще більше переконалися в чудесній силі археології і тепер ще з більшою пошаною ставимось до цієї науки та до її представників.
Пороги.
Пороги перетинають Дніпро, пороги спиняли греків і заважали торгівлі, пороги й тепер заважають нам, виходцям міської культури, спокійно їхати на пароплаві до Чорного моря і оглядати в бінокль мальовничі береги Дніпра.
Нам довелося скинути черевички, цю зайву покришку, що є лише в’язниця для наших красунь, білих і шляхетних ніг. Але коли наші красуні пройшлися верству розпаленим гарячим, як вогонь, пісочком, вони заплакали і попросилися назад до своїх шкіряних в’язниць.
І так ми пішки вирішили пройти всі пороги. Це, звичайно, був героїчний вчинок, але на це геройство нас підштовхувала наша розбурхана уява. Нам ввижалися велетенські водоспади, розмірами в семиповерховий будинок, рев води, що нагадує канонаду останньої імперіялістичної війни. І на цих страшних порогах ми вже бачили запорожців у легких чайках, блиск весел; наші вуха вже ловили відривки козацьких пісень.
Уявіть собі: до чого мрія може бути облудлива! До чого романтика нашої історії може впливати на мозок і всі почуття!
Оддаля ми побачили село. Це була Лоцманська Каменка. На березі ріки вже в самій Кам’янці ми натрапили на великого човна. Виявилося, що це вуфківська експедиція їде фотографувати пороги, щоб зафіксувати їх для історії на плівку, для всього того громадянства, що читатиме історію України і що вже не зможе на власні очі побачити порогів і звільнитися від тієї облудливої романтики, що ще досі розпалювала наш мозок.
Самої експедиції на човні не було.
Лоцман гр. Гаркуша, що мав провести цю експедицію до самого Кичкаса, запросив нас до хати.
Гарна дружина лоцмана, кинувши свого наймолодшого запорожця на сіно в прохолодній хаті, тепер старанно, до сьомого поту, крутила смачне морозиво; мати лоцмана жарила рибу величезними півпудовими шматками; сестри лоцмана бігли, як навіжені, до льоху по лід та до хати по сіль; сам лоцман ходив по дворі і все підходив до сулії з «риковкою», щоб охолонула для дорогих гостей.
Самої експедиції і тут не було.
Тоді ми запитали лоцмана, яка з його сестер виходить заміж і коли має бути весілля.
Ми дуже шкодували, що не захопили з собою фотографічного апарату і тепер не зможемо зафіксувати для історії деякі малюнки з нового побуту.
Лоцман був трохи вражений з нашого запитання. Він нас старанно переконував, що сестер він заміж не видає і що, коли ми парубки, то вакансія, безперечно, за нами. А морозиво і все це інше робиться для вуфківської експедиції, бо ви ж сами знаєте, що їхати порогами небезпечно, а перед смертю слід добре попоїсти та погуляти.
Лоцман з сумом у голосі також заявив, що на його сестер нема ніякої надії, бо анахтемська експедиція дуже запаслива і везе з собою двох дам, що мають її розважати під час подорожі.
Ця остання заява нас остаточно обурила. Це ж профанація порогів… Це ж святотатство… Що сказав би запорозький орден лицарів, який і духу жіночого не виносив? Це ж перекручування історії…
Тоді ми сіли й написали таку записку до експедиції:
«Бажаємо вам смачно їсти морозиво і мати поспіх у ваших дам».
Пішки ми пройшли лише шість порогів, на верстви це становить 40 верстов. Алеж тут простір міряється не верствами, а гаками і засобами сполучення. Коли ви їдете автобусом, то вам скажуть, що буде верстов десять з гаком; коли їдете човном, то скажуть, що буде верстов тридцять з гаком; а коли йдете пішки, то буде верстов шістдесят з гаком; справді ж буде лише сорок верстов, міряючи звичайно точнішими інструментами, ніж автобуси, човни та ноги.
Коли ми пройшли перші шість порогів, то вся романтика, що століттями була закладена в нашу кров та голови, вивіялась до щенту. Ніяких водоспадів. Ніяких семиповерхових скель.
Є ще й досі такі чудаки, що об’їздять пороги в автобусі так верстов за 10 од кожного порога, а потім пишуть у газетках, що лоцмани тремтять і моляться, коли проїздять пороги. Ви тим чудакам не вірте, бо навіть підлітки й дівчата купаються на порогах і ловлять рибу.
Найцікавіші пороги – це Лоханський та Ненаситець. У Лоханського порога надзвичайно мальовнича забора. Шматки дивовижних скель лежать у воді і вода струмками дзюркоче між ними. На Ненаситці дійсно є водоспади, але водоспади невеличкі, на зріст людини.
Пороги не ревуть, а лише шумлять. Од них лунає шум, як од вітру в лісі. Трохи гуркоче лише Ненаситець. Вражіння від цього гуркоту таке, що ніби вулицею їде сотня ваговозів, навантажених камінням.
Ми не будемо перераховувати всіх історичних місцевостей та назв. Про них можна довідатися в підручниках історії. Нічого видатного чи романтичного в цих пам’ятниках нема.
Звичайнісінькі собі насипи піску – це фортеці, а далі каміння й кулясті могили. Доводилося лише дивуватись, як легко піддатись на романтичну облуду прочитаної белетристики.
Останніх три пороги: Будинський, Лишній та Гадючий ми проїхали човном (каюком) так званим «козацьким ходом», цебто найнебезпечнішими місцями. Впливала лише надзвичайна швидкість їзди. Щождо хвиль, водоспадів, каміння, то вони здавалися лише якимись тумбами, до яких уже так звик прохожий на наших вулицях, які він обходить зовсім машинально, навіть не помічаючи.
Тепер ми заздрили на вуфківську експедицію, що запаслася морозивом і прекрасними дамами, до того всі пороги були звичайні і зовсім не романтичні.
Цікаво, з чим приїде додому експедиція, коли морозиво не заморозить її надхнення, а прекрасні дами не зачарують її своїми характерницькими очима?

Розмова про аліменти

Останню ніч перед Кичкасом ми ночували в селі. Село Вовничі широко розляглося на кручах, що під ними грізно лютував сердитий поріг, б’ючись об сіре каміння й сірі скелі, що загородили дорогу вод, – поріг Вовнизький, або Грізний.
Дуже рано, ще коли парувала над порогом вода, ми спустились кам’яними скелями до ріки, нижче порогу. Тут, голосно ляскаючи своїми днищами об воду, стояло на причалі два каюки.
Лоцмани, ще молоді хлопці, швидко вичерпали зайву воду з меншого каюка, помили його трохи і ми всі розсілися на своїх місцях, Один з лоцманів сів на кермо, а другий на весла.
З таким мотором, що мав одну силу кремезного парубка, ми попливли на широкі води Дніпра роздратовані камінням, заборою та порогами. Каючок важко сидів у воді, і настирливі хвилі хлюпали в нього.
На повороті ріки з‑за рогу острова нам, мандрівникам у ранкову далечінь, одкрилась раптом легендарна й чарівна картина.
Серед скель острова у воді Дніпра стояв вороний гордий кінь; його чорна шкіра, змочена водою, аж мигтіла в промінні ранкового сонця. Гола дівчина, засмажена сонцем, але біла як сніг, у порівнянні з шкірою коня, навколішках стояла на його спині й мила його. Вони обидва стояли до нас задом і цей ракурс ніби було взято з картини голяндської школи. Здоровенний, чорний зад коня і білий, не менший зад дівчини породжували в уяві легенду про амазонок.
Ми тихо й зачаровано пропливли повз них і, нарешті, не витримавши, голосно закричали. Дівчина помітила нас і з сміхом пірнула з коня у воду. А кінь, як закоханий лицар, стояв поруч і лише тремтів та пирхав.
Зруйновані білі палаци поміщиків та історичні скелі пропливали повз нас, а ми стояли посеред ріки, ріка текла назад до своїх джерел.
– От так дівчина! – ще під вражінням баченого чмокнув язиком лоцман, що стояв на кермі.
– Настя з нашого села не гірша! – відгукнувся другий лоцман.
– Оце, мабуть, хлопці бігають! – зауважив Пустовійт, що сидів, обережно тримаючись за дошки каюка, щоб не перекинутись у воду.
– Хо, тепер побігаєш! – сказав кермовий. – От Іван уже цій Настусі, разом з Панасом П’ятенком, аліменти платять.
– Платите? – спитали ми весляра.
– Платю! – весело відповів той.
На цих словах нас швидко підхопив Гадючий поріг і поніс на скелі, на хвилі, на бурхливу течію ріки.
Ми міцніше вхопилися за трухляві дошки каюка і затримали подих. Поріг наче виплюнув нас у широке, спокійне плесо ріки і ми знову попливли, підпираючись веслами об воду, щоб хоч трохи наздогнати час.
– І що його робити, – зідхнув кермовий, – коли не аліменти, то жінці аборт роби. Все одно з біди не вилізеш. От у вас у місті багато різних засобів є.
– Хо‑ха‑ха‑ха! – дружно розсміялись ми.
Пустовійт порадив кілька засобів, але всі вони чомусь не подобались нашим лоцманам.
Так, пливучи рікою, під блакитним соняшним небом, ми розмовляли про аліменти, згадуючи блискучу голу амазонку й чорний блискучий зад вороного коня.

Електричні копальні

Було годин 10 ранку, коли ми підпливли до височезного насипу. Навколо було дуже тихо. Велике стадо корів мирно відпочивало на березі ріки. Сонце немилосердно смажило руді спини корів, і в повітрі плавав розтоплений цукор. Спека й тиша були неймовірні. Десь за насипом залізниці знаходилась німецька колонія Бентань та Кичкас. Наші лоцмани не хотіли нас везти до самої пристані, щоб не робити зайвого гака, а тому нам довелось підійматись на залізничний насип. Важко було повірити, що такий насип зробили людські руки.
Це була величезна гора, що з нею зрівнялись би лише хмарочоси Нью‑Йорку. Ми потіли й відпочивали кілька разів, поки вилізли до самої колії.
Тиша, що була навколо, раптом увірвалась. Грім вибухів роздер її на шматки, і луна розкидала її по всьому Дніпрі. Вибухи щоразу ставали інтенсивніші й напруженіші. Вони глушили й забивали подих.
Це по той бік залізничного насипу відбувався генеральний бій. Бій був немилосердний і жорстокий. То був бій людини з природою. Люди рвали набоями гранітові скелі, і сивий дим з камінням летів у повітря.
Коли ми перейшли залізничний насип, нам здалося, що ми перепливли океан і потрапили до Америки. А це перед нами не наш український Кичкас, а яка‑небудь золота копальня з Клондайку.
Німецька колонія Бентань розкинулася перед нами, пишаючись своїми череп’яними червоними покрівлями. Не звертаючи уваги на грім вибухів, вуличками бігали діти, хазяйки готували обід, а на подвір’ях гули молотарки, здіймаючи золоту куряву.
Над колонією звисла хмара диму од вибухів і пилюки.
Коли ж ми підійшли ближче до центру Кичкасу і побачили американських інженерів у сомбреро, у високих черевиках, у штанях пляшками, ми остаточно переконались, що це перед нами справжні, коли не золоті, то електричні копальні.
Після порогів і плюскоту Дніпра, після дикої природи, що оточувала нас кілька днів, ми були вражені тим рухом, що відчувався тут на Дніпрельстані.
Ось високо на горі, куди не дістануть хвилі Дніпра, будують величезний театр. Там високо стукотять молотки, гуркоче бляха, із тріском падають дошки. Люди, як птиці, стрибають високо у повітрі на покрівлі театру і наповнюють простір рухом і гучною працею.
Далі праворуч перед нами повстає високий будинок, увесь у риштуванні, в бантинах і дошках. Це закінчують будувати Дніпрельстанове управління. Далі, на правому і лівому боці Дніпра тисячі людей копають землю, тисячі коней і возів, здіймаючи неймовірну куряву, довгими нескінченними ланцюгами возять ґрунт. Гудки паровозів тривожно й настирливо вриваються в цей гамір вибухів, стуку й торохкотіння тракторів.
Пароплави, катери й човни розрізають води Дніпра, везучи на баржах каміння, пісок або ліс.
Вулицями Кичкасу гуркотять ваговози, автобуси й великі трактори, запряжені у вагони на гумових шинах.
До деталей приглядатися не можна, бо тоді остаточно губишся в цьому вирові праці й руху. Нархарчівські їдальні, касарні, базар, амбуляторія, пошта – все це оточено юрбами робітників, галасом і стуком. Тут у всьому почувається могутня хода соціялізму, могутній рух уперед. Тут здійснюється електрична мрія нової України. В цих копальнях здобувають електрику.
Дніпрельстан зворухнув увесь південь України: тут тільки й чути розмови про нього. Розмови короткі й напружені. Безліч спліток, нарікань переплітаються із справжнім захопленням.
Місцеві запорозькі газетки віддають найбільше уваги Дніпрельстанові. Особливо гостро стежать вони за зловживаннями й за проявами бюрократизму та протекціонізму.
В газетці «Червоне Запоріжжя» ми прочитали в одному із звітів сміливі слова якогось робітника, що гостро виступав проти протекціонізму. Він заявив, що Дніпрельстан – це великий океан, що в нього вливається брудна засмічена річка протекціонізму.
В цьому відношенні на Дніпрельстані справді не все гаразд. Старі специ, що працюють на Дніпрельстані, ніяк не можуть і тут позбутися своїх старовинних звичок, але око робітника гостро стежить за ними, і всі їхні махінації рано чи пізно викривають.
Нас трохи вразив ще один момент – це відсутність культурної роботи. Зовсім не говорячи про будь‑яку українізацію, працює тут, за даними старшого інспектора Дніпрельстану, 60 % українців, тут не можна знайти української газети, а тим більше української книжки.
Ми вважаємо, що це є хиба, яку наш Держвидав та політосвіта повинні виправити.
Не зважаючи на те, що тут більшість робітників українці, всі написи тут російською мовою. Ми старанно шукали тут слова Дніпрельстан, що всім подобається своєю звучністю, але ніде його не знайшли.
Це є лише прикра зовнішність, бо Дніпрельстан є в глибинах тієї робітничої маси, що так напружено здобуває електричну енергію.
Зовнішність завше, звичайно, залежить од культурної верхівки. Верхівка на Дніпрельстані складається з інженерів та спеців.
Нам довелося познайомитися з кількома з них.
Перша наша сутичка з ними була в питанні про українізацію. Треба було б чути всім, як ці вигодувані на українських хлібах люди міркують про українізацію.
Українізація – це насильство. Українські селяни всі говорять російською зіпсованою мовою, українська мова – це вигадка. І, нарешті, старший інспектор Дніпрельстану, інженер Ковгун, заявив, що українців привезли з Галичини.
Тоді ми заявили, що коли далі так логічно міркувати, то можна дійти висновку, що мавпу вигадали німці.
З другого боку, коли іде розмова про Дніпрельстан, ця публіка стає надзвичайно шовіністичною.
Вони всі обурливо заявляють: «Ми запорожці, наші предки звідси, ми українці, а нас звільняють з Дніпрельстану і виписують людей з Москви. Москва все захопила в свої руки і не дає нам ходу…»
«От вам і верхівка… І добре роблять, що звільняють отаких спеців, – подумали ми, – бо тоді дійсно всі родичі „запорожців” мали б навантаження, а Дніпрельстан не посувався б ні на крок».
Такі розмови призводять до того, що навколо Дніпрельстану утворюється неприємна атмосфера спліток. Ми добре розкусили цю публіку і всі ці розмови не зіпсували нам настрою, не зменшили нашого вражіння від великих радянських будов.
Хай, на думку інженерів, українців привезли з Галичини, але на Дніпрельстані їх 60 %; хай запорозькі специ нарікають на Москву, але на Дніпрельстані працюють відомі вчені інженери й навіть американці, але Дніпрельстан буде.
Робітникам Дніпрельстану потрібна хороша преса, їм потрібна книжка її культурна розвага.
Тоді може й специ довідаються, що українців не привезли з Галичини, а мавпу вигадали не німці.
А селянство й робітництво, що напружено б’ється з природою, що провадить регулярно жорстоку війну з нею, мусить мати культурний відпочинок.

XXV
Екскаватор

Перші дні в Кичкасі проминули для Теодора Гая та Петра Пустовійта як експрес, що вражає своїм блискавичним рухом, мигтінням та гуркотом.
Теодор Гай та Петро Пустовійт деякий час відчували себе героями американського фільму, що в ньому дія відбувається на золотнищах у Каліфорнії за тих часі, коли лише починалася золота пропасниця. І справді, вони бачили, як перед ними зростало нове місто, що одягнене в намети й дерев’яні бараки, але рухливе, бундючне, гомінке.
На шляхах, які курили пилюкою, вже скрізь стояли ще жовті, допіру поставлені стовпи, що мали бриніти від туго натягнутих дротів. У сірому поросі, м’якому, як пух, в деяких місцях уже гадюками звивався дріт. Але все це були лише допоміжні засоби в добуванні головної електричної енергії.
Скрізь, де що не робилось, все нагадувало про основну мету роботи цього ділового руху, що збудив заснулі степи й сіре каміння, вилизане водою Дніпра. У всьому почувалась електрична пропасниця. Вона була в руках і ході людей, у їзді вантажних автомобілів, у криках паровозів і гудінні пароплавів і, нарешті, в глушних вибухах, коли, шукаючи електрики, зривали скелі.
Приголомшені рухом і розмірами робіт Гай та Пустовійт кілька днів безпорадно крутилися в цьому вирові праці, не знаходячи для себе місця. Вони ночували під небом разом з валками робітників, що сунули з усіх кінців України. Численна кількість робітників братерських народностей – росіян, білорусів – перемішалася з нашими українськими селянами, що поприїздили з своїми кіньми й возами. Українські селяни, маючи коні й вози, а також кваліфіковані робітники одержували роботу в першу чергу. Гай та Пустовійт, як кваліфіковані робітники, мало турбувалися своєю долею. Вони були переконані, що робота для них знайдеться і до того ж цікава, яка дасть і заробіток і певне задоволення. Вони не хапалися й не поспішали стати на роботу. Вони хотіли спочатку трошки звикнути до цього руху, увійти в цю бурхливу ритміку праці, заразитися нею. Деякі кошти, що були в Пустовійта й Гая, дозволяли їм цю розкіш. Величезний приплив робітників збільшив ціни на харчі, і рано чи пізно, але Гай та Пустовійт мусіли б залишити своє становище туристів. Вони зареєструвалися в конторі Дніпрельстану і незабаром одержали роботу на новому екскаваторі, що працював на виїмках каміння.
Вийшло так, що вони вдвох стали працювати на одному екскаваторі: Теодор Гай за машиніста, а Пустовійт за кранового. Робота була нова для них і дивовижна своєю продукційністю та велетенськістю.
Тепер вони вже не ночували під небом, а жили в бараках, як солдати, що воюють машинами землю й небо. У вільні від праці години вони гуляли містечком і знаходили нові, цікаві для себе місця.
Скрізь, куди не посунься, віяло старовиною, легендою про запорожців та казками про Січ. Острів Хортиця, як живий свідок минулого, ще тримав на собі рани від руйнації Січі. Але ці рани були вже дуже непомітні, вони виліковувалися, бо історія повертала своє колесо найрадикальнішим способом, що не тільки виліковував, але й мстився за попередні знущання. Тут було над чим подумати й на що подивитись не тільки Гаєві, але й численним екскурсіям з усіх кінців України.
Пустовійт незабаром знайшов собі в Кичкасі Маргариту, що садила на козацьких землях мудру картопельку, а насправді була красуня німкеня, героїня Фавста. Одразу після роботи Пустовійт десь пропадав, наче на цей час продавав душу чортові лише за солодкі поцілунки прекрасної Маргарити. Гаєві тепер доводилося блукати самому. Він з подвійною охотою блукав серед сірих скель, старанно розглядаючи їх, ніби сподіваючись, що ось‑ось він знайде яку‑небудь річ, що належала колись самому Вишневецькому. Скільки він не блукав, але нікого й нічого не знаходив. Годі він пригадував професора Яворницького, що був прочитав їм цілу лекцію, і дивувався, як це він міг назбирати стільки старовинних речей.
Відшукувати старовинні речі, це все одно, що відшукувати трюфелі, – лише особливим нюхом, інтуїцією можна догадатися про місце, де лежать скарби. Лише випадковим щасливцям допомагала чарівна папороть, і то лише в казках наших дідів.
Одної з неділь Теодор Гай, щоб краще познайомитися з населенням Кичкасу, вирішив пообідати не в робітничій їдальні, де він обідав щодня, а в ресторані. В ресторані було дорожче, але Гаєві було цікаво придивитися, хто буває там.
Пустовійт, зваблений прекрасною Маргаритою, остаточно зрадив Гая і бачився тепер з ним лише на роботі. Гай сам пішов до ресторану, що був розташований у гарній дерев’яній повітці у садку, оздоблений пальмами та іншими зеленими рослинами, що мали натякати на вищий шик далеких столичних міст.
Гай купив газету і зручно розсівся за далеким столиком, читаючи закордонні інформації та розглядаючи відвідувачів. Нічого особливого він тут не знайшов. У ресторані обідали службовці та інженери з своїми жінками. Було й кілька робітників, які, як і Гай, зайшли сюди лише для того, щоб задовольнити свою цікавість та прагнення до нових місць. Оглянувши відвідувачів, Гай заглибився в газету, чекаючи, поки підійде до нього кельнер, щоб замовити собі їжу.
– Вам що? – несподівано пролунав коло нього напрочуд знайомий жіночий голос.
Гай одірвався від газети і подивився на кельнерку, що підійшла до його столика. Перед ним стояла, як жива, Оксана Совз, якої він уже не бачив кілька років. Од такої несподіванки Гай мовчки дивився на неї, силкуючись щось сказати. Вона ж дивилась кудись убік ресторану, не дивлячись на нього і очевидно чекаючи, щоб він швидше замовив собі обід.
– Оксано! Невже ви не впізнаєте мене? – нарешті промовив Гай, відкладаючи газету.
Вона раптом глянула на нього і в очах їй спалахнув хитрий вогник, якого Гай в неї ще ніколи не спостерігав.
– Я одразу впізнала вас, Теодоре Андрійовичу, – трохи холодно відповіла вона, – але мені було цікаво, чи впізнаєте ви мене!..
– Я вас одразу впізнав теж!.. Але сідайте, Оксано, поговоримо!
– Ні я не можу!.. Незручно!.. Я ж кельнеркою тут… Буде поганий приклад, коли кельнерки почнуть сідати разом з одвідувачами. Я й так зможу поговорити з вами…
– Як ви потрапили так далеко? – запитав Гай. – Це стає навіть цікавим… Шляхи багатьох людей сходяться на Дніпрельстані… Ви знаєте Пустовійта? Він теж тут…
– Ну, про мене говорити не довго!.. Ви ж сами знаєте, скільки лиха тоді наробили поляки. Тоді ж убили їх обох, і вашого батька і Совза. Ви десь зникли… і оце я вас бачу вперше з того часу… Я гадала, що й вас уже ніколи не побачу, коли б не знайомі, що розповіли, як ви живете разом з Марією Терещук…
Гай од неприємного нагадування здвигнув плечима. Оксана, спостерігши це, непомітно усміхнулась.
– А я?.. Зі мною й досі нічого особливого не сталось… Спочатку було жити дуже важко, поки я не віддала дітей Совза його родичам, а потім зажила собі вільним птахом… Ну, кажіть, що вам принести, я ще поговорю з вами.
Гай вибрав обід і вона легко побігла до інших столиків. Гай слідкував за її постаттю, що зникала десь, то знову з’являлася серед відвідувачів, і міркував про те, що Оксана Совз дуже змінилася. Тепер це була жінка дуже самостійна, в якій сполучалось впертість чоловіка і жіночі властивості з усіма своїми окрасами… Іноді треба дуже багато чого, а іноді просто дрібниць, щоб змінити ввесь характер людини. Оксана Совз тепер була так приваблива, що Гай, забувши про газету, ввесь час стежив за Оксаною і нетерпляче чекав, коли вона зникала в кухні.
Її постать, на яку він не звертав жадної уваги, тепер бентежила й турбувала його. Він дивився на Оксану і його починала охоплювати середньовічна романтика. Йому повставали в уяві малюнки з Декамерону, гарячий літній вітер приносив йому якісь дражливі пахощі і він відчував, що починає горіти зсередини. Він дивився на Оксану Совз і вже починав відчувати вибуховий холодок її тіла. Долоні його рук відчували такі торкання, ніби він оце тепер пестить леопардову шкуру. Гай стис руки в кулаки і затримав подих.
Оксана принесла йому тарілку супу і, спершись однією рукою на столик, троху збоку подивилась на нього. Вона вловила в погляді Гая щось таке, що примусило її трошечки почервоніти й сліпучо блиснути очима.
– Нам тут розмовляти, звичайно не дуже зручно… Я ввечері вільна і ми зможемо поговорити. Приходьте годині о сьомій до пристані, ми якось проведемо цей вечір…
І вона, не чекаючи відповіді, відійшла від нього, ніби була переконана, що він не відмовиться й обов’язково прийде. Вона не помилялась.
Гаєві надзвичайно подобалась така самостійність у кожної жінки. Він у цьому бачив підвалини нового суспільства, підвалини нових стосунків між людьми і підвалини майбутнього життя людськости. Хіба не жінка сприяє утворенню нового побуту, нових традицій? Гай був певний того, що коли б жінка була забезпечена працею в такій мірі, як чоловік, не було б проституції, не було б старої сім’ї, не було б тієї гнилизни, що підточує людськість.
Коли б уряд видав декрета, що забороняв би чоловікам обіймати посади з легкою працею, це був би величезний крок уперед. Смішно, коли в їдальнях подають тарілки кремезні чоловіки, яким лише волам хвости крутити; смішно, коли такі ж чоловіки в канцеляріях виконують роботу, що її зробила б не тільки жінка, а й дитина. Є безліч фахів, що личать лише жінкам, а їх загарбали чоловіки, залишивши жінці право на власне тіло. Коли б уряд заборонив чоловікам обіймати такі посади і на цих посадах працювали б жінки, надзвичайно просто й радикально змінився б увесь наш побут.
Увечері Гай з Оксаною гуляли берегом Дніпра. Денна спека потроху пом’якшувалася холодком Дніпра. Було дуже приємно розмовляти тихо і слухати, як рипить під ногами пісок, як плюскає вода, денебудь далеко гуде пароплав або потяг.
Трохи втомлені ходьбою, бо вони зайшли досить далеко, аж до залізничного насипу, Гай з Оксаною присіли на попаленій сонцем траві і дивились на зеленкуватий кичкаський міст, що гарно й сміливо сарною стрибнув з одного берега ріки на другий і так повис у повітрі, витримуючи на собі тягар багатотонних потягів, не спираючись ні на які підпори.
Високі чортополохи оточили Гая й Оксану густою зеленою сіткою і їхні червоні квіти солодко пахли медом. Оксана й Гай розмовляли про різні життєві події, що їм довелося пережити. Їхня розмова щоразу ставала інтимніша.
Гай, розмовляючи з Оксаною, непомітно для неї і для себе, ніжно пестив рукою її коліно, іноді випадково забираючись вище панчохи. Од Оксани пахло якимись солонкуватими пахощами, що змішувались з солодкістю чортополохів і туманили голову Гаєві.
Оксана зовсім лягла на траву горілиць і випадковий подув вітру трохи сміливо відкинув її спідницю, відкривши в одному місці невеличкий шматочок тіла, як шукач золота випадково відкриває блискучий самородок. Гай сидів, схилившись над Оксаною, і вони говорили про різні речі, що оточували їх. Така розмова все звужувала стіни з чортополохів, залізничного насипу, ріки й неба, вона дозволяла іноді необережно притиснутись плечем або грудьми один до одного.
– Оксано, що це за ґудзика я знайшов на вашій сукні?..
– Ах, залиште, Тоде!..
– Ось ще…
– Тоде, я що сказала?
– Яка ви хороша, Оксано, у вас дуже гарні ноги!.. Але ж тут трохи незручно сидіти: я сів на якогось камінчика…
– Пустіть, не пустуйте, Тоде!..
– Оксано, ви мені дуже подобаєтесь! Я…
– Ай, що ви робите, Тоде?
– Нічого, нічого… Оксано! Ти така прекрасна, Оксано!
– Ну, навіщо це? Навіщо? Ай, Тоде, який ви…
– Тоде!..
– Тоде…
– Ну!..
– Ти божевільний…
– Я тебе кохаю…
– О, кохаю…
– кохаю…
– охаю
– хаю…
– аю…
– ю…

Тру‑ра‑ра‑ту‑та‑та…
Бум…
Бум‑бум… Грох… ах… ах… грр…
Гу‑у‑у…
Цумба‑жох… цумба‑жох…
Гех…
Гез…
Гай замріявся коло машини, прислухаючись до напружених звуків праці, що оточувала його. Після таких солодких і запашних вечорів і ночей знову вставав гарячий день, наповнений вибухами скель, ударами кайла, молотків і чохканням різноманітних машин.
Під ногами Гая дрижала підлога, навколо Гая дрижали стіни екскаватора, який живою істотою гриз каміння й ґрунт, навантажуючи ним швидкі вагонетки.
Величезна лопата екскаватора нагадувала пащу химерного чудовиська. Ця паща крицевими зубами вгризалась в подерте динамітом каміння, набирала його кілька десятків пудів і потім з дзенькотом і гуркотом випльовувала в чергову вагонетку. Один Пустовійт сидів коло кранів і важелів, і лопата, як покірний кінь, слухалась кожного його руху.
Екскаватор допомагав людям копати ґрунт, допомагав добувати електрику.
Людський розум понавиходив собі на допомогу безліч дивовижних машин і кожна найпростіша машина була міцніша будь‑якої людини.
Гай виглянув з вагону екскаватора, щоб подихати свіжим повітрям, і вже дивився на електричні копальні, що розкинулися перед ним у гуркоті й русі гарячого дня.
Увесь рух, що його оточував, і вся праця мала сконденсуватись у сліпуче електричне проміння.
У легких випарах ріки вже мрією вставав освітлений електричними сонцями, заколисаний ритмом турбін і падінням води, відбитий у блискучих плесах, осяяний іскрами домен –
– Дніпрельстан.

Квітень 1928. 
Київ. 

Міс Адрієна
Роман

I

Звідси було видно затуманену смугу моря. Там на ній поволі зникав пароплав, що недавно вийшов із порту. Безмежні кола повітря робили велике місто звичайним селищем. Франц Каркаш спинився тут під навалою просторів. Він подивився на далекий пароплав з нестерпним бажанням бути на ньому. Неоформлені почуття одно по одному товпились до порога свідомості, поки не сконденсувались у жагучу реальність. Франц Каркаш трансформувався.
З рудим, як вогонь, буйним волоссям, гладкий, здоровий, з обличчям Франца Каркаша, піаніст грав на роялі. Блискучий чорний інструмент підстрибував, як м’ячик, під його руками. Симфонія просторів розсувала обрії. Франц Каркаш грав з надхненням, яке буває лише уві сні.
У просторій лабораторії, що нечутно дзвеніла гнутим склом різноманітних реторт і колб, стояв учений. У нього була пряма спина і довгі ногі, та обличчя в нього було обличчя Франца Каркаша. Схиливши голову трохи на бік, він розглядав у пробірці якусь рідину, що мала ощасливити людство, а поруч синім вогником горіла спиртовка, що на ній поволі згорів і цей образ.
Інженер Франц Каркаш будував великий міст. Цей міст синів над Ла‑Маншем велетенською райдугою. Франц Каркаш стояв, дивлячись на витвір своєї фантазії, поки вона не розтанула в тумані.
То була лише мрія.
На затуманеній смузі моря пароплав, що вийшов із порту, танув як тане свічка. Лише недогарок труби і товстий повалений стовп диму ще висіли над морем.
Тепер Франца Каркаша охопило бажання таке реальне, що він відчув його, як відчувають напад малярії.
У темному глибокому вибої, де від ліхтаря поблискував антрацит, Франц Каркаш, зігнувши голу й блискучу від поту спину, врізався в вугілля врубовим механізмом. І коли крапля поту сповзала йому по щоці до губів, він злизував її язиком, від чого обличчя його ставало чимраз задоволеніше.
Потім раптово сліпучий день розплився спекою над жовтими, як шкірка помаранчі, ланами. Високу стиглу пшеницю хвилював вітер і вона безупинно вклонялась сонцю. Франц Каркаш у солом’яному брилі звичайною косою валив колосся набік і обличчя його було радісне.
Та ось він вибіг на палубу пароплава з відром та шматком клоччя в руках і старанно став натирати мідні поручні, поки вони не поясніли, як ясніє ранок. Поруч плюскало море і Франц Каркаш безжурно насвистував.
На затуманеній смузі моря вже не було нічого. Була біляста смуга і прозорий туман. Пароплав зник.
Тоді Франца Каркаша охопили лють і одчай. Він підняв руки вгору і, розмахуючи кулаками, закричав, загрожуючи небові й місту:
– Роботи! Я хочу роботи! Ви чуєте, я хочу лише роботи!
Цей вибух незадоволеного бажання зовсім знесилив його. Він знову відчув голод і втому. Лишалось вертатись додому, і він мимоволі побрів тими вулицями, що були знайомі йому, як власні черевики, стерті об ці остогидлі тротуари.

II

Вулиці котили гамірливе життя. Тротуарами йшли люди, бруком їхали авто, наповнюючи безтурботністю і бензиновим запахом переламаний будівлями краєвид. Франц Каркаш безпорадно брів у той бік, куди його ніс натовп. Він скривив обличчя, мимоволі поправляючи пасок. Йому хотілося їсти.
Як велика куля збитої білої піни, з ковбасні викотилась гладка людина, подивилась на вітрину, в якій надзвичайно ввічливим рухом обпатране й веселе порося запрошувало до крамниці, і знову зникла в дверях, лишаючи по собі невловиме відчуття снігового обвалу.
Франц Каркаш незабаром порівнявся з вітриною. Тоді його мимоволі потягло до неї і він не спинився доти, поки його обличчя щільно не притиснулось до холодного скла. Так він стояв досить довго, нічого не відчуваючи, крім голоду, не відчуваючи гомінкої вулиці в себе за спиною. Кишені його пальта розкрили свою порожнечу, як голодні роти удавів, як порожні бочки, що чекають на небесну манну. Та це була марна надія.
Повз вітрину пливли тисячі ніг. То були ноги в лакованих черевиках, що на них хвилястими струмочками збігала найшляхетніша матерія, то були ноги дівчат у блискучих шовкових панчохах, що на них ледве помітна стрілка була дороговказом, яким ніхто ніколи не користався. То були ноги чоловічі й жіночі, худі й товсті, неспокійні й солідні, які, здавалось, були створені для того, щоб лежати під широким бюрком.
З діри під вітриною, де сиділа розважлива дівчинка, яка могла донесхочу спостерігати всі розміри ніг і відтінки панчіх, виліз кощавий, миршавий кіт. Йому щось дуже було не довподоби. Груба чоловіча нога зачепила його й він відскочив на бік, сильно знервований і ображений. Його хвіст, що нагадував криву палицю, різко засіпався, як сіпається око в нервової людини. Негайно ж за ним із діри вилізла й дівчинка. Її руки тонкі, як мотузки, теліпалися вздовж брудної спіднички. А коли вона схопила кота й притиснула його до своїх сухеньких грудей, в цих руках виявилося стільки ніжності й сили, що кіт опинився в такому полоні, з якого втікати не можна; та не стане й охоти.
Вулицею між натовпом ішов чоловік. Його зовнішній вигляд – пальто, черевики, кепі – цілком були тотожні з такими ж речами Франца Каркаша. Це був би його двійник, коли б він мав таке саме обличчя. Але обличчя в чоловіка було зовсім одмінне. Його обличчя не було понуре, як у голодного Франца. Очі його блищали й він часто оглядався. Це був нам ще зовсім невідомий Леон Мустак. На перший погляд могло здатися, що цей чоловік просто гуляє, уважно розглядаючи на вулиці кожну дрібницю, ніби він її ніколи не бачив. Але, придивившись, можна було помітити, що він старанно працював. Його рука ніби випадково потрапляла в кишені перехожих, ніби випадково обмацувала речі, що їх вони несли, або ненароком пестила щілини дверей крамниць, і тоді звідусіль стирчали хвостики білого паперу.
На деякій відстані за ним поспішав другий чоловічок, жовтий і ввічливий, з оксамитовим ім’ям – Самюель Плюш. Але, як він не квапився, йому ніяк не щастило наздогнати першого. То він натикався на якого‑небудь перехожого й тоді мусів ввічливо скидати капелюха, що відбирало кілька секунд; то його затирав натовп, як затирає кригою пароплав, і тоді він маневрував, щоб знайти вільний прохід, і коли швидко виривався з такого проходу, то несподівано потрапляв в обійми якої‑небудь огрядної дами, яка не дуже то охоче притискала його до своїх грудей.
Тим часом Леон Мустак швидко просувався до того місця, де стояв Франц Каркаш, притиснувшись обличчям до скла вітрини, в якій весело посміхалось смажене порося.
Нарешті він порівнявся з Францем і встромив у роззявлену пельку його кишені цілий жмут паперу.
– Найдешевша вечеря для безробітного!
Франц Каркаш лише здригнувся від цих слів чоловіка, що негайно ж зник у натовпі, але від вітрини не одірвався. Його кишені байдуже поставились до цієї непоживої страви й не проковтнули її. Жмут паперу виростав білою айстрою з його пальта.
Майже несподівано натовп на тротуарі збився докупи. Автомобілі спинились, утворивши дві довгих валки вздовж тротуарів, відкривши рівний, вільний прохід посередині. Вулиця завмерла. Годі навіть було й думати просунутись наперед. Самюель Плюш, виявивши раптом несподівану упертість і силу, зробив був жалюгідну спробу проштовхатись, але його затюкали й здавили ще дужче.
Тоді в кінці вулиці з’явилося кілька автомобілів, що проїхали вільним проходом. Вони їхали врочисто й повагом, ніби везли молоко у відкритих кришталевих вазах. Але в них лише сиділи люди в блискучих циліндрах, що нагадували димарі, і вигляд у цих людей був такий, ніби вони все життя підтримують своїми головами ці атласні димарі, щоб вони не впали, бо тоді може скоїтися чорт зна що.
Проте, це їхав уряд цілої країни, від якого залежала доля Франца Каркаша з порожніми, як бочки, кишенями, і снігова білосніжна куля, що торгувала ковбасами за вітриною з веселим смаженим поросям, і кощавий миршавий кіт, що його притискала до грудей дівчинка з тоненькими руками.
Поки врочисто й поволі на автомобілях провозили цей авантурницький синкліт, що зветься урядом великої країни, на вулиці в натовпі скоїлось безліч подій. Затиснутий натовпом, як кригою корабель, Самюель Плюш уже втратив будь‑яку надію наздогнати Леона, хоч нелюдськими зусиллями ще просувався вперед. Леон Мустак десь зовсім зник, очевидно, скінчивши свою дивну роботу, а Франц Каркаш відійшов нарешті від вітрини й байдуже спостерігав урочисту процесію. Дівчинка тримала здивованого кота, притиснувшись до стіни будинку.
В цей час товстий, як грабовий кругляк, бульдог, що його тримала на довгій мотузці моложава шістдесятилітня красуня, позіхнувши, відвернув свою морду з вищереними зубами від урочистого видовища й несподівано побачив кота, справжнього живого кота, з такою плебейською фізіономією і таким довгим хвостом, які мимоволі образили шановного сера бульдога. Він пригадав свого господаря містера Білдінга й огидного негра Джо Флавера і веселу сценку, коли містер Білдінг розквасив обличчя огидному негрові Джо Флаверу, лише за те, що він насмілився перейти йому дорогу. Цей спогад сильно вплинув на пса. Бульдог затрусився від люті й поволі натяг мотузку, відійшовши від своєї моложавої шістдесятилітньої господарки.
Незабаром і кіт помітив бульдога. Їхні погляди зустрілись, як дві блискавки, що мали знищити одна одну. Поволі обох охопила така лють, така непоборна зненависть, від якої один із них неодмінно мусів загинути. Вона клекотіла, як окріп, і обварювала обох смертельних ворогів. Один рух, одна мить – і вони мусили зчепитись в кривавій бійці.
Тим часом уже проходило останнє авто. Натовп поворухнувся. Поблизу, нарешті винирнув переслідувач і майже біля себе помітив знайому спину, з пальта якої буйно росла паперова айстра. Та він не здогадався, що це був лише двійник. Самюель Плюш кинувся вперед, простягнувши руку, щоб схопити за знайоме пальто, коли Франц Каркаш зробив крок, щоб іти далі.
Рука його лише встигла схопити жмут паперу, що стирчав з кишені Франца, як скоїлось щось неймовірне. Це нагадувало беззвучний вибух нововинайденої бомби. Бульдог кинувся на кощавого кота, що вистрибнув з рук дівчинки. Цей блискавичний вибух зненависті збив з ніг Самюеля Плюша й він упав на бульдога, розсипавши папір, що розлетівся білими метеликами в натовпі. Та це було не все. Шістдесятилітня моложава товстуха звалилася з ніг, як підрубане столітнє дерево, коли бульдог потяг за мотузку з силою ракетного автомобіля. Все закрутилось у шаленому темпі.
Вулиця знову заметушилась. Довгі конвеєрні стрічки автомобілів попливли в протилежні кінці. Лавина перехожих посунула знову, обминаючи дивовижний клубок, який ворушився на тротуарі і в якому можна було лише розглядіти вищерені зуби бульдога, зім’ятий капелюх, пару ніг і довгий настобурчений хвіст кота.
Коли Самюель Плюш підвівся і надяг на голову зім’ятого капелюха, навколо вже не було нічого, що нагадувало б паперові метелики, які він так поквапливо ловив. Не було ні знайомої спини Леона Мустака, що її він переслідував, ні бездонних кишень Франца Каркаша.
Плюш оглянувся й побачив сумирного бульдога, що тихенько позіхав коло шістдесятилітньої моложавої красуні, яка зібганим папірцем чистила на рукаві якусь неприємну плямку.
Він підійшов до неї, зовсім неввічливо вихопив зібганий папірець і попростував вулицею, не зважаючи на подвійне обурення бульдога й господині. Це був єдиний його трофей з цієї страшної колотнечі. Він обережно його розгорнув і побачив чорні друковані літери, що поволі вповзали в його куцу свідомість.
«Товариші! Робітники заводу „Хеймніцер і Лайлітери”», що поволі вповзали в його куцу свідомість.
Та Самюєля Плюша штовхали перехожі й він мусів відкласти читання.
Шістдесятилітня моложава красуня підійшла до перукарні, де у вітрині кучерява болонка з томними чорними очима зі справжнього скла розчісувала гребінцем свою бебі‑копф. Потім товстуха ввійшла до перукарні й бульдог негайно стрибнув на крісло й зручно усівся на ньому, милуючись на свій потворний профіль у величезному дзеркалі. Молодий красунь перукар з обличчям Рудольфа Валентіно, ввічливо посміхаючись, підійшов до нього з сліпучо‑білим простирадлом в руках.
– Джентельмен буде бритися? Чи тільки зачіску?
Бульдог позіхнув. Йому ставало скучно.
Коло вітрини ковбасні тепер стояла дівчинка з кощавим котом на руках і брудним пальцем показувала йому на апетитну шинку, що червоною заграбою виблискувала з вітрини. Кіт сумно посміхнувся й облизав сухим від спраги язиком колючі вуса.

III

Голуби одразу злітали з голубника, рвучись живими клубками в блакитне повітря. Вони здіймались високо і звідти падали вниз перевертаючись через голову.
Назустріч їм знизу летіло робітниче селище, маленькі котеджі якого впирались у брудні і високі мури робітничих будинків, – безрадісних одноманітних казарм. Осторонь падали димарі заводу, що на ньому непомітно було жодного руху. В центрі маленького дворика коло котеджу був голубник, а поруч нього стояв з довгою жердиною в руках старий Андріяш Вале, який, здавалось, диригував з допомогою жердини з ганчіркою на кінці цим пташиним оркестром.
У дідугана Андріяша Вале був солідний вигляд кваліфікованого майстра, хоч справді він і досі був звичайний електрозварник машинобудівного заводу. Його обличчя було по дитячому безжурне, коли він спостерігав карколомні виверти голубів у високій блакиті, і по батьківськи задоволене, коли якийсь із них сідав йому на плече.
Вулицею повз дворик пройшли два мандрівні жебраки‑музиканти. Вони були молоді, а їхній, колись гарний одяг, уже втратив свої свіжі кольори. Чоловік ніс дорожний патефон, а жінка – серпанковий шарф, кінець якого летів за нею. На деякій відстані за ними йшла дівчинка з кощавим котом і двоє безжурних хлоп’ят, що їхні обличчя були повні передчуттям близької насолоди.
Старий Вале диригував пташиним оркестром у повітрі і ніякі музиканти й співці його не хвилювали. Тому він навіть не помітив процесії, що пройшла повз його дворик. Голуби були єдиною втіхою для Андріяша Вале і він віддавався їй цілком вільними хвилинами.
Він навіть не помітив, як до парканчика підійшов Франц Каркаш, що стомлено сперся на нього і деякий час мовчки дивився на розваги старого Вале. Лише коли всі голуби попадали з неба, і своєю рухливістю оживили дашок голубника, здійнявши заклопотаний туркіт, – Вале помітив Франца. Не кидаючи жердини, Вале підійшов до нього.
– Нема? Де ж вона в чорта візьметься, коли й свої забороняють робити! Франц Каркаш, ти марно стоптуєш свої черевики!
Франц підвів голову й поглядом загнаної тварини подивився на старого.
– Коли б ти тільки знав, Андріяше! Я сьогодні оббігав ціле місто!
Андріяша Вале охоплювало обурення, він навіть одігнав голуба, що спробував сісти йому на плече.
– Почати страйк без спілки! Ці комуністи багато вже хочуть! Вимагати надбавки під час кризи й оголошувати «дикий» страйк, – без санкції спілки!
Вале зовсім рознервувався і його завжди спокійні рухи стали різкими.
– Який же це страйк без спілки? Хай собі страйкують, а я працювати буду! От що, Франце, ти ж безпартійний, виходь завтра на роботу разом зі мною!
Франц скривився від цієї пропозиції, але в очах його блиснула надія, як вечірнє сонце поблискує в шибках на далеких і високих поверхах.
– Але вони вважатимуть нас за штрейкбрехерів! Спробував дуже кволо він заперечити.
Андріяш Вале спалахнув.
– Хай тільки спробують! Страйк без спілки – з нього нічого не вийде. Не хочу я, щоб мене старого звільняли з роботи. Потім знову біржа, знову ходи, шукай! Ні, завтра ми підемо працювати разом!
І заспокоївшись на цій думці, Андріяш Вале став пестити обличчям голуба, що вже давно сидів у нього на плечі, реагуючи помахами крил на його попереднє: обурення й різкі рухи.
– А як Жакеліна, Франце?

IV

М’який жіночий голос виводив веселої пісеньки, до нього прилучався чоловічий тенорок і хрипко акомпанував патефончик, захлинаючись на тих місцях, де платівка була навіки стерта музичним захопленням.

«Мій любий хлопчику,
Нам весело удвох на Міссісіпі»
У вузькому дворі, що нагадував глибоку кам’яну криницю, поруч стояли мандрівні музиканти. Ще молодий музикант тримав у руках капелюха і дивився вгору, де на залізних сходах з’являлись зацікавлені мешканці робітничого будинку. Серпанковий шарф звисав на шиї гарної співачки, одкривши цілий сніп її золотого волосся. Коло ніг на землі стояв відкритий патефончик і платівка ритмічно кружляла, оповідаючи про веселе життя коханців на Міссісіпі. Круг жебраків стояли зачаровані дітлахи і кощавий кіт радо почував себе в обіймах дівчинки, що правою рукою гладила йому шию.
Індустрія доводила свою перемогу над кустарями шарманки. Техніка панувала, як панує капітал. Останнє досягнення механізованої музики, кричало металевою пелькою про веселе життя.
Як весело цим голодним дітям зростати в умовах неперевершеної европейської культури! Бачите! Вони слухають з цікавістю повчальну географічну історію про двох коханців на Міссісіпі. Яке досягнення! Замордовані роботою й недоїданням робітники й робітниці можуть послухати справжній патефон, що сам забрів до них у подвір’я. Жебракам нічого себе утрудняти й крутити ручку шарманки, патефон самозаводний і самограючий.

«О, люба Адрієно,
Ти, як висока щогла
Радіоантени…»

А вгорі над вікнами на антеннах з верьовок сушиться випране лахміття. Бліді на обличчі жінки й діти прислухаються до райської музики, що її створили в механічних майстернях запрацьовані руки їхніх чоловіків.
Коло лутки вікна стояла замріяна Жакеліна Лябур. Вона дивилася на подвір’я, і музиканти здавалися їй приземкуватими пігмеями. Мелодію, яка долітала знизу, вона сприймала, як чуже весілля, що викликає лише мрійливе бажання бути щасливим і собі.
Її еластична жіноча постать і гарне обличчя були змарнілі не від фізичної, а від душевної недуги. Поруч у колисці спала її хвора дитина і єдина пляшечка з довгим рецептом на голому дерев’яному столику була як монумент, збудований на честь людського страждання.
Поруч у кімнаті тепер жив Франц Каркаш – приятель її померлого чоловіка Матіяша, якого залило водою, коли вони удвох з Каркашем працювали на будуванні греблі.

«Нам весело удвох на Міссісіпі…»

Тепер погляд Жакеліни може спинитися лише на портреті дужого молодика, що висить самітньо на стінці, в чорній жалобі. Це її померлий чоловік Матіяш.
У колисці спить хвора дитина, на столі зметена остання кріхітка їжі, на порожній етажерці лежить розкритий порожній гаманець, а на голому столику монумент людського страждання – пляшка з довгим рецептом.
Жакеліна раптом одійшла від вікна. Вона когось помітила, й обличчя її трохи пожвавішало.
На подвір’я, повертаючись додому, увійшов Франц Каркаш. Він підвів голову й подивився вгору, де майнула біла блузка Жакеліни. Патефон співав:

«О, люба Адрієно…»

Обличчя Франца Каркаша спалахнуло на мить радістю. Потім воно потьмарилось, і він схилив голову.
В колисці лежала хвора дитина. Миле обличчя Жакеліни було заплакане. Кишені Каркаша розкривали свою порожнечу, як голодні роти удавів. Франц Каркаш мовчки ввійшов до кімнати. Не скидаючи пальта, він важко сів на табурет коло столу й опустив голову на руки. Перед ним стояла пляшка з довгим рецептом, яка одразу привернула всю його увагу.
Жакеліна стояла спершись об стінку й тривожно стежила за ним. Нарешті він витяг з кишені листівку й розправив її на столі.
– Завтра я матиму роботу, Жакеліно! – сказав він.
Обличчя її спалахнуло радістю, і вона підійшла до Франца й зняла з нього капелюха, ніжною рукою поправивши йому волосся.
На столі лежала листівка, що завзято кричала в убогість кімнати.
«Товариші! Робітники заводу „Хеймнщер і Лайна” оголосили страйк. Ми добиваємось…»
Обличчя Жакеліни потьмарилось, й Франц Каркаш тривожно поглянув на неї.
Тепер було видно його енергійне обличчя дужої людини. Слабість і вимушене безвілля зникли, на ньому жевріла лихоманкова жадоба щастя, – та це було лише передчуття роботи.
– Я піду працювати разом з Андріяшем Вале. Він говорить, що страйк «дикий», і спілка не давала санкції. Та мені байдуже до червоних і жовтих, я мушу працювати!
Жакеліна подивилась на портрет в жалобі, потім на Франца, й вибрала живого. Та їй знову охопила тривога.
– Вони скажуть, що ти штрейкбрехер Франце! І…
– Не бійся, Жакеліно, у мене кулаки ще міцні! У них є, мабуть, багато їжі, що вони страйкують, а я мушу працювати, бо…
І він подивився на колиску, де поворухнулась хвора дитина, а потім на пляшку з рецептом, що стирчала перед самим його обличчям.

V

Андріяш Вале завернув за ріг і вийшов на вулицю, де містився ресторанчик «Веселе джерело». Він спинився, здивований незвичайним виглядом цього знайомого йому місця. До дверей ресторанчика товпилась довга черга знайомих йому робітників заводу. Тут було тісно й рухливо. На другому боці вулиці іноді проходив поліцай, боючись зупинитись, щоб не привернути до себе увагу робітників.
Андріяш Вале незабаром спинив одного юнака, що швидко йшов, майже біг, від ресторанчика йому назустріч.
– Стій Петре! У тебе на костюмі пух!
Юнак спинився, здивований з зауваження, але впізнавши старого Вале, привітно посміхнувся.
– Здрастуйте, діду Вале! Але хіба зараз мені до пуху!
І юнак подивився собі на ліве плече, на яке показував Андріяш, і на якому ніякого пуху не було. Проте він мимоволі провів рукою, щоб скинути пушинку.
– У тебе, Петре, на костюмі пух од моїх голубів, шибенику! Це як тавро, що відзначає злочинця!
Юнак нетерпляче рушив уперед, але Андріяш загородив йому дорогу.
– Мені зараз ніколи, діду Вале! Ми мусимо організувати пікети коло заводу. І то не пух, а лише сива волосинка!
І юнак, обійшовши Андріяша, побіг далі, посміхаючись, що так ловко вислизнув з рук старугана.
– Сива волосинка! – забурчав Вале. – Я тобі покажу волосинку!..
І він сердито пішов у напрямку до ресторанчика, незадоволено оглядаючись на юнака, поки той не зник йому з очей.
Страйковий комітет, що працював під керівництвом революційної опозиції та компартії, обрав собі на штабквартиру маленький ресторанчик «Веселе джерело» в робітничому кварталі. У «Веселому джерелі» звичайно засідав комосередок заводу. Нова обстанова трохи змінила попередній вигляд приміщення. В кімнаті й коридорі розставили столи для реєстрації. Вазони з квітами опинились під стінами і ресторанчик набрав ділового вигляду.
Страйкарів, що бажали реєструватись в страйкомі, набралось стільки, що хвіст черги витягся, з ресторану на вулицю.
За столиком сидів Леон Мустак і реєстрував страйкарів.
Андріяш Вале ближче підійшов до черги й чогось завагався.
– Ставай, ставай, Андріяше, для тебе ми вже тут приготували місцинку!
Загомоніли в черзі, побачивши всім добре знаному постать старого робітника.
– Достоїтесь поки вас не повикидають з роботи! – пробурчав Андріяш і пішов уперед, щоб протиснутись всередину.
– Куди поспішаєш, Вале. Ставай у чергу!
– Пустіть його! Йому ніколи! Він гадає, що страйк закінчиться завтра і він не встигне поганяти своїх голубів!..
– Я не страйкую, – мені завтра на роботу! – пробубонів Вале, протискуючись уперед.
– Ого! Ти що Вале? Тут штрейкбрехерів не реєструють!..
Та Вале проліз уже всередину й підійшов до столика Леона Мустака. Тай, не одриваючись від паперу, запитав:
– Прізвище?
Але не почувши відповіді від Вале, який тим часом набирав грізного вигляду, підвів голову.
– А, це ти, Вале?!
І став записувати його.
– Що ти там пишеш? – нарешті заговорив Андріяш. – Я прийшов, щоб провчити ваших хлопців! Хіба це діло, щоб уночі забиратися до голубника? Пух, пух моїх голубів на ваших костюмах!..
Леон Мустак хотів заперечити, але Вале не дав йому говорити.
– Вони думали, що я сплю. Та я впізнав Петра і цього шибеника Симона! Хай спробують вони тепер викрутитись! – І він показав на юнака, що сидів, схилившись над писанням за другим столиком.
– А слона ти не примітив! – сказав Леон Мустак.
Я був разом з ними, але нас твої голуби не цікавили… Ти тільки послухай, Вале!..
Минулої ночі, коли вже поснули у своїх дівчат поліцаї, і лише фашистські патрулі охороняли свої розліплені плакати, Леон Мустак з Петром і Симоном та ще з кількома комсомольцями вийшли, щоб розклеїти страйкові відозви.
Щоб не дати фашистам знищити ці відозви, вони винайшли дошкульний спосіб. На кожний фашистський плакат вони наліпили свою відозву. Коли б фашисти захотіли зірвати цю відозву, вони мусіли б зірвати всі свої плакати, які були більші й коштували значно дорожче.
Темними провулками посувався Леон Мустак з комсомольцями, виставивши сторожу по одному чоловікові спереду й позаду основної групи, що розклеювала відозви.
Робота була небезпечна, бо щохвилини могли наскочити патрулі фашистів з палицями, револьверами і побити робітників, які були озброєні лише пачками відозв.
Робота йшла успішно і група вже закінчувала клеїти останні відозви, як з під їзду одного з будинків вискочило кілька фашистів і напали на групу Леона Мустака. Фашистів було небагато, й робітники прийняли бій.
Одразу ж пішли в хід кулаки. Порожньою напівтемною вулицею залунали крики й прокляття. Класова зненависть кинула один на одного робітників і фашистів. Тіла людей захитались у завзятому змаганні й покотились клубками по бруку. Удари посипались з обох боків. Двоє фашистів одразу звалились на брук, а потім, підвівшись, почали тікати. Фашисти не розрахували своїх сил. Вони виходили переможцями лише тоді, коли втричі перевищували кількістю робітників.
Уже бійка стихала, й побиті фашисти почали відступати швидким темпом, як із завулку з’явився на допомогу фашистський патруль разом з поліцаями. Кілька пострілів спалахнули в повітрі, збудивши мешканців будинків. Почали відкриватися вікна, і сонні обличчя обивателів вистромились на вулицю.
Леонові Мустаку разом з товаришами довелось тікати перелазами й прохідними дворами, за ними слідом, як гончі пси, гнались фашисти, наповнюючи подвір’я галасом і пострілами револьверів.
Тікаючи від переслідувачів, Леон Мустак та комсомольці Петро й Симон, зовсім не знаючи того, потрапили в подвір’я Андріяша Вале.
Тут було зовсім темно й вони з розгону наткнулись на Андріяшів голубник і потурбували його голубів. Андріяш Вале, який мав звичку виходити вночі на подвір’я й перевіряти чи не забралась кішка до голубника, побачив Симона й Петра і погнався за ними з палицею, гадаючи, що це злодії.
– Ось і вся історія! – сказав Мустак. Нам, Вале, твої голуби непотрібні і ти марно присікався до хлопців! Подивися, яку гулю набив собі Симон об твій голубник!..
Вале подивився на Симона, що підвів своє обличчя від писання. Велика гуля коло ока на лобі зробила обличчя Симона дуже комічним, і коли він посміхнувся до Вале, його обличчя скривилось в таку смішну гримасу, що робітники, які були в кімнаті, мимоволі розреготались.
Андріяш Вале був обеззброєний. Він топтався на місці й ніяково щось бурмотів собі під ніс.
– Тепер, Вале, я запишу тебе в пікет! Завтра будеш охороняти завод від штрейкбрехерів! – сказав Леон.
Та Андріяш Вале знову набрав сердитого вигляду.
– Я вже старий, щоб займатись подібними справами! І з баламутами, що без спілки починають страйк, я не страйкую. Ходімте Лемке, Чопок, Форстер! Цей страйк до добра не доведе!..
І Андріяш Вале вийшов, забираючи з собою кількох робітників, бо був популярний серед робітництва і його знали, як чесну передову людину. Завербувати його це означало завербувати разом з ним великі маси робітництва й над цим треба ще було попрацювати.
– Нічого! Він ще буде наш! – сказав Леон Мустак і став реєструвати чергового страйкаря.

VI

Ранок лише починав народжуватись у золотих і рум’яних муках, як пікетчики, і між ними Леон, Петро й Симон, підійшли до заводу. Штрейкбрехери – дуже ранні й лякливі птахи, тому вони завжди стараються пройти на завод ще поночі, щоб їх ніхто не бачив, і не зважили страйкарі.
Цілу ніч коло заводу вартують поліцаї. Ранок освітлює їхні мовчазні постаті церберів, що охороняють усі входи. Завод охороняють, ніби це місто насолоди для вибраних, ніби це рай, куди заборонено входити грішникам. Та це лише видимість: туди пустили б усіх, хто побажав би пролити свій власний піт, туди навіть загнали б батогами, коли б ще були раби, яких би не боялась буржуазія. Та справді охорона стоїть, щоб допомагати штрейкбрехерам, щоб захистити їх від справедливого обурення людей, які підійняли цю своєрідну революцію проти визискування.
Пікетчики розгортають свої плакати і міцними групами стають коло всіх воріт проти поліцаїв, що охороняють входи.
Гасла й заклики на плакатах дратують поліцаїв, як пікадори дратують биків шматками червоної матерії. Поліцаї насторожено стоять на своїх місцях і нахиляють голови, для розгону, але спокійна впертість пікетчиків стримує їхні пристрасті.
Леон Мустак обходить пікети й нарешті сам стає коло головних воріт. Ворота вже відкриті широко, ніби зараз крізь них має пройти цілий похід, але крім поліцаїв і пікетчиків, що ніби приготувалися для врочистої зустрічі, ще нікого не видно.
Коли ось на протилежному боці вулиці з’являються двоє робітників у чорних кашкетах і блузах з клунками бутербродів у руках та з флягами кофе через плече. Це йдуть на роботу.
Лави пікетчиків і поліцаїв одразу насторожуються.
– Додому! Гайда додому! – раптом вириваються застережливі крики з лав пікетчиків.
Робітники, що йшли на роботу, зупиняються. З лав поліцаїв вискакує старшина і півнем метушиться перед Леоном.
– Я вас прошу не затримувати тих, хто хоче працювати!
– Гайда додому, Лебе, Гайда, Круль, краще буде! – летять попередження пікетчиків, що впізнали своїх товаришів.
Робітники ще мнуться кілька секунд, потім одразу повертають і йдуть назад. Старшина поліцаїв незадоволено теж одходить від Леона. Знову тиша й порядок з обох боків, ніби дві армії готуються до гарячої бійки.
Незабаром з’являються двоє старуганів.
– Куди? – перетинають дорогу пікетчики.
Старугани дістають з кишень посвідчення, що спілка дозволила робітникам, які мають 65 років, не страйкувати.
– І ви користуєтесь із цього? Хіба ви не розумієте, що це штрейкбрехерство? З вами і з хлопчаками‑учнями завод виконає термінові замовлення, а це пошкодить страйкарям! – переконують їх пікетчики.
Та старугани мовчки ховають свої посвідчення і один по одному проходять у ворота. Обличчя поліцаїв прояснюються – це їхня перемога.
Але ось цілий гурт робітників і молодих хлопців‑учнів наближається до заводу. Старий Андріяш Вале йде разом із Францем Каркашем. Настрій у лавах пікетчиків коло заводу напружується.
Група робітників іде, не зупиняючись, прямо до воріт. Це все нові люди, що їх уже встигла навербувати адміністрація. Обличчя пікетчикам незнайомі.
– Назад! Назад! – лунають вигуки з лав. – Ви зраджуєте своїх братів. Ви зриваєте страйк!
– Сором, Вале! – кричить Леон. – Ти ганьбиш свою сивину! Додому, Франце, чи ти записався в штрейкбрехери?!
Але всі вони мовчки проходять у ворота. Лише молоді хлопці, учні, збилися в гурток і вагаються пройти.
– Товаришу пікетчик! – звертається один із них до Леона.
– Що таке?..
– Ти знаєш, ми, учні, не страйкуємо! Цебто ми страйкуємо. Ми ухвалили страйкувати! Та батьки нас повиганяли з дому на роботу. Але, товаришу пікетчик, я так думаю, коли пікет нас не пустить на завод, то що ж ми можемо зробити? – Не пустили і все! – Хлопець посміхається, радіючи з своєї вигадки.
– Ну, гаразд, не пустимо, – сміється Леон.
Хлопець збирає своїх товаришів учнів і йде з ними до воріт.
– Куди, хлопці?
Учні мовчать.
– Нічого вам тут робити, гайда додому! – говорить Леон. Тим часом пікетчики стають щільною стіною проти воріт.
– Ну що ж поробиш! – говорить хитрий учень до своїх товаришів. – Не будемо ж ми битися з дорослими. Гайда, додому, хлопці!..
– Що? – підскакує поліцейський старшина. – Ми не дозволимо тероризувати молодь! На місця! – Командує він учням.
Поліцаї схоплюються з місць і кидаються з палицями на пікетчиків. Починається бійка, і вхід до заводу одразу стає вільним.
Побачивши, що хитрощі не вдалися, учень кричить своїм товаришам.
– Все одно додому, хлопці! Адже ми не хочемо бути штрейкбрехерами!
– Що? Ах ти, сопляк! – кидається вперед поліцай.
До воріт біжать нові поліцаї. Одні луплять палицями пікетчиків, інші заганяють учнів у ворота. Галас і колотнеча.
– Бандити! Убивці!
Ворота закривають.

VII

Жакеліна прийшла додому надвечір. Цілий день вона мила тарілки в одному ресторані, де їй дали цю одноденну роботу, бо цього дня було чиєсь весілля й посудомийки не могли впоратися з роботою.
Жакеліна похитувалась від утоми. Їй перед очима й досі виростали гори тарілок, брудних і огидних від недоїдків. Їй руки й досі трохи тремтіли від роботи, що нагадувала роботу фокусника в цирку, коли він жонглює тарілками. Тарілки летіли в воду, розсипались, як колони Помпеї від вибуху Везувія, балансували в повітрі й знову виростали в колони білосніжної класичної чистоти.
Проте вдома це миготіння в очах трохи розвіялось. Дівчинка з кощавим котом, яку звали Мартою і мати якої була праля, відійшла від колиски з дитиною й поступилася місцем перед Жакеліною.
Жакеліна вихопила дитину з колиски й притиснула до грудей. Дитина була кволенька й вимагала старанного догляду. Марта й тепер могла розважити її лише лясканням пальців і чмоканням язика.
Не зважаючи на втому, Жакеліна була в хорошому настрої. Вона заробила трохи грошей і принесла їжі й молока дитині. Франц Каркаш був на роботі і мав сьогодні теж щось принести. Це все підбадьорювало її.
Крім того, вона була молода й гарна жінка і ставитись байдуже до свого співмешканця не могла. Тому вона посадила дитину й Марту до молока, а сама пішла плюскатись у холодній воді та чепуритись, щоб знищити всі сліди втоми.
Франц Каркаш застав її такою, якою він любив її бачити. І не зважаючи на те, що з ним на заводі сталася велика неприємність, в її, присутності він одразу повеселішав.
Він взяв на руки й трохи поносив сина свого друга Матіяша Лябур, весь час відчуваючи на собі погляди Жакеліни, що в них уже спалахувала надія на краще життя, на те маленьке щастя, яким мусять жити всі живі.
Франц Каркаш навіть заспівав веселої пісеньки, щоб трохи розважити кволу дитину.
– Да! – сказав він, передаючи дитину Марті. – Ось увесь мій сьогоднішній здобуток!
І він поклав на стіл кілька мізерних монеток.
– Комуністи роблять правильно, що розпочали страйк: це не завод, а тюрма!
Жакеліна збентежено глянула на Франца і на його здобуток, та побачивши, що настрій його незмінний, заспокоїлась.
– З тобою щось трапилось, Франце?
– Нічого особливого! Не будь страйку й не будь я штрейкбрехером, я й цього б не приніс додому! – І він майже цинічно розсміявся. – Проте, я бачу, ти щасливіша за мене!
І він сів поруч неї до столу, де вона могла запропонувати йому трохи поїсти.
Жакеліна заговорила, і він побачив її в ролі циркової фокусниці. Вона тримала велику тарілку на підборідді і ще дві витирала рушником. Ціла куча їх падала в корито з водою, і тут же вони вилітали одна по одній і виростали к колону класичної білосніжної чистоти.
Нагорі піаніст скажено тарабанив об клавіші роялю. Рух тарілок набирав ще більшого темпу. Гості нагорі танцювали фокс, і Жакеліна металася в тому ж ритмі, тільки в руках у неї блищали все нові й нові тарілки.
– Але, що трапилося з тобою? У тебе була важка робота? – запитала вона Франца.
– Ніяка робота мене не лякає! – відповів Франц. – Та це не завод, а тюрма! Робота здалась мені легкою, як ніколи, але справа не в цьому. Я фарбував машини… Машини, що їх виготував завод на радянське замовлення зі значним запізненням.
І Жакеліна побачила Франца з механічним опорскувачем в руках. Фарба лягала рівно на відповідні частини машини. Франц, який не працював уже довгий час, захоплений. Він працює ретельно й уважно. Він чує навколо себе ритм машин і рук, і це п’янить його. Франц, співає. Його спів зливається з шумом опорскувача. Франц працює завзято і чітко.
– Тут не бульвар! Співати не можна! Штраф!..
І ошелешений Франц бачить перед собою майстра, що витягає книжечку і записує штраф. Ритм спадає. Колеса машини обертаються мляво. Опорскувач захлинається.
Та ось знову вигук, що струшує Франца. На нього дивляться олив’яні очі інженера.
– Коли ви не хочете працювати швидше й краще, можете одержати свої документи і милуватися на завод зовні!..
Як це ввічливо й точно сказано! Франц деякий час навіть не добирає змісту.
– Я вам зменшую плату! Ви працюєте зовсім мляво! Замовлення термінове.
І Франц знову набирає темпу. Ось він навіть починає насвистувати, але сам ловить себе на цьому і злякано замовкає. Він оглядається і бачить кілька пар церберських очей, що стежать за кожним його рухом.
– Навіть до вбиральні вийти не можна, щоб за тобою не стежили! – говорить Франц Жакеліні.
Опорскувач в руках Франца сичить, як тисяча гадюк. Франц умліває від темпу, та фарба лягає рівно, машина починає виблискувати, як цяцька.
Ось знову реве голос над самим вухом Франца:
– Вас наймали фарбувати машини, а не підлоги! Штраф!
Франц знову бачить книжку в огидних волосатих руках і помічає кілька краплинок фарби на підлозі. Але заперечувати він не може, – опорскувач в його руках керує його думками і вчинками.
– Не будь страйку й штрейкбрехерства, я нічого не приніс би додому! Та в касі побоялись вирахувати на штрафи усе. Дещо дали, щоб завтра знову заохотити до роботи! – говорить Франц Жакеліні.
– Може, б ти кинув це? Пошукав іншої роботи?
– Це безнадійна річ, Жакеліно! Хай собі червоні страйкують, я якось пристосуюсь до цієї тюрми і буду працювати!
І його рука ніжно лягла на руку Жакеліни.

VIII

Перше оголошення з’явилося вчора в усіх вечірніх газетах. «Компанія» набирала на роботу нових робітників. Охотників знайшлося дуже багато, бо в країні було велике безробіття. Страйкові пікети всіма силами боролися проти «Компанії» й поліції.
Сьогодні вранці вони затягли до страйкового комітету вже багато штрейкбрехерів, щоб з ними поговорити, та в комітеті не було нікого з головних керівників, була лише комсомольська молодь.
Один із пікетчиків, що привів сюди робітників, звернувся до Петра, який був у комітеті і вже довгий час розмовляв з робітниками.
– З ними просто біда! Вони прийшли на завод, прочитавши оголошення. Ми їх перехопили й умовляємо, але вони нас зовсім не розуміють! Ти добре говориш, Петре, спробуй ти побалакати з ними!
Петро одмахнувся від пікетчика. У «Веселому джерелі» з самого ранку була напружена атмосфера. Петро вже давно надірвав горло, силкуючись довести штрейкбрехерам їх погану поведінку.
– Страйк розгортається далі! Він тільки тепер набуває справжнього характеру, – кричав він у натовп робітників. – «Компанія» заявляє, що всі страйкарі звільнені, та ми не визнаємо звільнення! Ми не згодимось на таке звільнення проти всіх правил!..
Один із штрейкбрехерів, що стояв обіпершись на колону, переглянувшись із своїми товаришами, відповів:
– Все це ні до чого! Ми прийшли сюди не в страйковий комітет, а на завод! Ми хочемо працювати!..
Двадцять‑тридцять чоловіка, погоджуючись, захитали головами.
– Ну, та киньте опинатися, нам пора!
– Не дозволяйте себе обдурювати! Зараз «Компанія» вас візьме, а як тільки страйк закінчиться, вона вас вижене!
Хвилювався Петро, але штрейкбрехери слухали байдуже і холодно.
– Ну що ж, ми раді попрацювати, поки нас не виженуть, – ми люди маленькі! – заявив Андріяш Вале, що стояв збоку.
– Ми прийшли рано, щоб стати на роботу. Коли ми ще забаримось, нас зовсім не візьмуть – знову крикнув робітник, що стояв біля колони.
Увійшов пікетчик, привівши ще кількох чоловік.
– Ось іще парочка! З’ясуйте їм, в чому справа!
І він негайно ж вийшов.
– Товариші, подумайте, яку боротьбу ми витримали, і що буде з нами, коли ви станете на роботу.
Петро запаленими від утоми очима пильно дивився на чоловіка біля колони, який противився більше за всіх.
– Послухай, товаришу, – сказав зголоднілий старий робітник, що стояв поруч Андріяша Вале і підняв руку, – і я не для забавки вивернув усі кишені, щоб нашкребти на трамвай. Я вже півроку без роботи! Дружина й діти з голоду зовсім висохли! Коли я зараз не одержу роботи, я простягну ноги! Більше терпіти не можна!
– Я вже рік без роботи! – закричав із задніх лав Франц Каркаш, який теж прийшов на ці збори.
– Киньте дурня строїти і дайте нам спокійно стати до роботи!
– Ми не задля розваги це робимо, а щоб не подохнути з голоду.
– Мені наплювать на все! Та ви не загрожуйте, краще відпустіть нас на роботу!
Настрій ставав усе безнадійнішим. Штрейкбрехери галасували, – вони почували свою силу. Петро скипів і закричав на весь голос:
– Так ви хочете зрадити нас, зірвати страйк?!
В цей час крізь натовп протиснувся Леон Мустак і підійшов ближче до Петра.
– Чому зрадити? – з натовпу вийшов молодий студент‑практикант, безвусий фашист, і підійшов близько до Петра. – Чому ви називаєте нас зрадниками? Яке нам взагалі діло до вас! Коли я хочу працювати на заводі, це моя добра воля, що охороняється законами, дурні ви писані! Хто страйкує, хай собі страйкує, а ми вільні робити, що хочемо. Ідіть звідси геть і не бунтуйте робітників.
Він розмахнувся й ударив Петра, скидаючи його з трибуни.
Безробітні повставали з місць. Тоді Петро кинувся вперед просто в натовп штрейкбрехерів.
– Фашистська собака!
– Він ударив фашиста кулаком в обличчя з такою силою, що той втратив рівновагу й розпластався на підлозі.
Здійнялась велика метушня. На галас прибігли страйкарі, а пікетчики тісніше оточили ресторанчик зовні.
– Почекайте!
Леон Мустак протиснувся наперед.
– Товариші, ви можете піти, коли хочете, але заспокойтесь на хвилинку, я теж хочу з вами поговорити!
– Ну, поговори там!
Вони почали заспокоюватись, гадаючи, що їх зараз відпустять. Леон говорив далі.
– Адже я знаю багатьох із вас! Це недобре, треба уникати сварок між товаришами. Адже ми всі – робітники!
– Звичайно, правильно! – відповіли присутні, які ще не зовсім заспокоїлись.
– Правильно! – підхопив Леон, подивившись у той бік, звідки лунали вигуки.
– Ми також страждаємо від страйку, що триває ось уже двадцять днів, як і ви страждаєте від довгого безробіття. Через це вже зовсім не гаразд нам сваритися.
Його проникливий лагідний тон трохи заспокоїв натовп.
– Ми брати і, звичайно, мусимо добиватись, щоб усім було добре. Але, коли ви підете на завод, то ми програємо страйк, і тоді виграють лише отакі фашистики! – і він вказав на студента, що витирав кров з носа, – постривай, скажи нам свою думку!
Студент негайно ж заховався в натовп.
– Ми, страйкарі, в такому ж стані, як і ви! Зрозумійте, товариші, що страйк розпочався лише тому, що з ливарного цеху викинули сорок шість робітників. Коли б ми всі міркували отак, як цей фашистик у чорній сорочці, нам би давно довелось сидіти з порожнім черевом під голим небом.
Леон захопився й говорив у притихлий натовп.
– Але ж і ви – робітники, і ви мусите зрозуміти, що тут чотири тисячі робітників борються не на життя, а на смерть, за сорок шість звільнених товаришів. Хіба ви не відчуваєте, яка в цьому пролетарська солідарність, яка мужність і сила.
Леон підвищив голос. Безробітні мовчки похнюпились. Петро виніс прапор парторганізації заводу.
– Товариші, підведіть голови і погляньте на наш прапор. Цей прапор – символ чотирьох тисяч страйкарів. Муки замордованих товаришів, їхня кров червоніє на ньому…
Прапор важко спустився. На полотнищі було багато плям. Кожна пляма промовляла за себе. Безробітні стояли похнюпившись.
– Товариші робітники, я хочу знати, чи зрозуміли ви мене. Ось наш червоний прапор. Хто мене не зрозумів, беріть розтопчіть його і йдіть куди хочете, чи на завод, чи ще куди…
Люди стояли і, здавалось, боялись поворухнутись.
Цього разу коло відкритих навстіж воріт заводу, крім поліцаїв, нікого не було. Пікетчики зняли свою варту. Але дуже мало людей, що виходили з «Веселого джерела», заходили в ці відкриті ворота. Цього дня штрейкбрехерів було мало.

ІХ

Коли з приміщення вийшов останній робітник, Леон Мустак помітив, що в залі залишився сам Андріяш Вале.
Він стояв, спершись на колону, і, здавалось, на когось чекав. Леон підійшов до нього.
– Що, Андріяше, знову хто‑небудь твоїх голубів потурбував? Чи ти прийшов сказати, що вирішив страйкувати разом з нами?
Вале помовчав, а потім таємниче потяг до себе Леона.
– Старий я вже з комуністами зв’язуватись! Та мені з тобою поговорити треба, Леоне! Діло серйозне!
Леон зацікавився.
– Кажи, тут ніхто не підслухає!
Вале помовчав, трохи хвилюючись.
– Ти знаєш, що на нашому заводі виготовляють дизельні мотори для Радянського союзу?
– Як же не знати?..
– Ну, так, от… Мотори дорогі, тисячі карбованців коштують. Учора покликав мене начальник цеху й наказав заварити покришку мотора. Вона десь луснула і замість того, щоб зробити нову, мені наказали її заварити; мовляв, і так злопають! Заварив я покришку і мотор тепер має вигляд «перший сорт», ніхто не здогадається про шахрайство. Ти ж знаєш, які б обачні не були радянські інженери, що прийматимуть мотори, а цього ні в якому разі не помітять…
Леон Мустак, схвильований цим повідомленням, втопив погляд у старого Вале…
– Ну? Ну?..
– Я, як подумаю, що за ці мотори радянські робітники платитимуть свої копієчки, так совісно мовчати. Я, звичайно, інженерові, що прийматиме мотори, сам нічого сказати не можу: вилітати з заводу неохота. Скажу, думаю, комуністам, вони вже що‑небудь придумають. Франц Каркаш про це теж знає.
Леон Мустак був вражений і зворушений.
– Ось який ти, діду Андріяше! Спасибі тобі! Виходить, ти розумієш, що діло Радянського союзу – це наше спільне робітниче діло. Який же номер мотора?
Вале сказав, і Леон старанно занотував у записну книжечку.
– Ну, гаразд! І під час страйку, виходить, треба мати своїх людей на заводі… Не гаразд тільки, що ви всі до страйку не приєдналися.
Леон Мустак стиснув руку Андріяшеві, і той задоволений вийшов з «Веселого джерела».

Х

Франца Каркаша й Андріяша Вале цеховий майстер покликав допомагати в здаванні моторів приймальній радянській комісії. Робітників на заводі під час страйку було дуже мало, і Франца та Андріяша покликали як надійніших.
Франца Каркаша оштрафували сьогодні стільки разів, що йому було вже до всього байдуже. Він навіть не мав надії, що «зможе покрити ці штрафи за кілька днів роботи. На заводі штрафували за найменші дрібниці й, головне, ніколи не можна було вгадати, коли тебе не оштрафують. Штрафували за спізнення на роботу, нездачу інструменту в визначений час, дрібні недохватки в роботі, миття рук, спів, свист, відвідування вбиральні, невиконання правил користування матеріалом та інструментом. Ніколи ще Франц Каркаш не потрапляв у такі умови роботи. Через це все він був злий, і його лють зростала ще від певності, що нічого він не принесе додому й сьогодні: дитина, Жакеліна і він сам будуть голодні.
Мотори приймав радянський інженер. Францу Каркашу та й іншим робітникам одразу впала в око різниця між їхніми інженерами й цим.
У цього не було самозадоволеного вигляду, й поведінка його була простіша. Він уважно розглядав мотори й часто звертався з запитаннями до робітників. Радянський інженер дуже сподобався Каркашу. Ця невимушена рівність у поводженні з робітниками свідчила, що це інженер робітничої країни і звик до робітничої сім’ї.
Коли дійшла черга до дизеля з завареною покришкою, інженер навіть став хвалити роботу. Мотор справді мав чудовий вигляд. Важко навіть було подумати, що в ньому може бути що‑небудь не гаразд.
– Да, вмієте ви робити мотори! Але і в нас у Радянському союзі вже роблять не гірше. Почекайте трохи, і ми вам покажемо ще кращі зразки роботи.
Андріяш Вале, коли почув цю похвалу на адресу мотора з завареною покришкою, зовсім розхвилювався. Очевидно, Леон Мустак не встиг попередити інженера. Це сильно стурбувало Андріяша, і він уже наважився виявити таємницю.
– Пане інженер, в цього мотора…
Але раптом зірвався, коли наткнувся на застережливий погляд цехового майстра.
– Так, в цього мотора все гаразд… я багато років працюю тут зварником, а такого ще не бачив.
– Ах, що роботи? – пошепки звернувся він до Франца Каркаша.
Франц був лютий і мовчазний.
– Наші мотори найкращі в світі! Навряд чи пощастить вам конкурувати з нашою фірмою! – сказав майстер радянському інженерові.
Францева лють набирала все більшої сили. Він бачив перед собою майстра, що крутився перед ним із штрафною книжкою, бачив Жакеліну, хвору дитину, рішучі обличчя пікетчиків коло заводу, Андріяша, який заварює тріснуту покришку,
– Треба здобути свої особливі секрети, треба мати величезні кадри робітників спеціалістів, щоб перевершити нас в роботі! – продовжував майстер.
– Треба вміти заварювати тріснуті покришки моторів і вміти обдурювати замовців! – спалахнув раптово Франц Каркаш, наче стрімголов кидаючись у воду.
Йому тепер усе було байдуже – все одно він нічим не міг допомогти Жакеліні, а підтримувати брутальних жандарів, які цілий день тільки те й робили, що штрафували робітників, він не хотів.
Радянський інженер уважно поглянув на Франца, мабуть, дивуючись з його раптового виступу і з його сміливих слів, які на щось натякали.
Двоє фабричних шпиків, що були дуже подібні на Самюеля Плюша, кинулись до Франца, щоб відтягти його геть.
– Пане… Товаришу інженере, ви подивіться уважно покришку цього мотора заварено!
І поки здивований інженер підійшов до мотора, Франц Каркаш зник, винесений із цеху двома шпиками. Коли радянський інженер повернувся, запитливо поглядаючи на майстра, Франца вже не було.
– Це наклеп, пане інженере, наша фірма бездоганна!
Проте інженер посміхнувся, витяг з кишені лупу й показав на ледве помітний слід, що його можна було відрізнити лише через неоднаковий блиск металу.

XI

Коло зачинених воріт заводу, що їх охороняв поліцай, було дуже весело, принаймні поліцаєві, який тільки те й робив, що підкручував вуса і тупо відповідав на гострі дотепи жінок.
Жінки й сестри страйкарів вирішили остаточно провчити штрейкбрехерів і відбиту в них охоту зривати страйк, заважати в героїчній боротьбі їхніх чоловіків.
Великий, барвистий натовп жінок чекав виходу штрейкбрехерів з роботи. Юрба була настроєна гостро. Кілька тачок, що стояли вряд, ніби карети, чекали на штрейкбрехерів.
Поліцаїв ніжна мова
Тільки бе, тільки му…
Так рогата ця корова
Хвалить пана і тюрму.
То, глузуючи з поліцая, наспівувала струнка робітниця з юрби жінок. Тим часом лунали загрозливі вигуки:
– Ми їм покажемо зривати страйк!
– Буржуйські лакузи! Зрадники!
– Хай тільки спробують ще вийти на роботу!
– Штрейкбрехери! Свині.
Щодалі настрій в юрбі ставав гарячіший. Навіть тупорилий поліцай почав непокоїтись і нервувати.
Раптом хвіртка в брамі заводу відчинилась, і двоє шпиків, що були подібні до Самюеля Плюша, викинули прямо на вулицю в розлючену юрбу жінок приголомшеного Франца Каркаша…
Франц зовсім очманів, і не розумів, що з ним робиться. Він і не пробував пручатись, коли десятки жіночих рук підхопили його і як мішок з піском кинули в тачку.
– Штрейкбрехер! Зрадник!
– На смітник падлюку!
– Хай знає, як зривати страйк!
Обидва шпики, взявшись у боки, голосно зареготали.
Під вигуки й лайки тачку підхопили й покотили вперед. Приголомшений Франц Каркаш лежав у ній, безпорадно теліпаючи руками й пацаючи ногами. Він нічогісінько не розумів.
Жінки підкотили тачку до рівчака, куди зсипали сміття, й під вигуки та сміх вивалили з неї Франца Каркаша.
Каркаш покотився на дно рівчака, обвалюючись у сміття та бруд. Коли він докотився до дна, він навіть не знайшов у собі сил поворухнутись – так несподіване було все, що з ним скоїлось.
Він чув крики, що долітали до нього згори, і лежав уткнувшись обличчям у жужель без будь‑яких почуттів і думок в голові.
Коли крики стихли, він підвів голову й побачив, що лежить на м’якій купі сміття та жужелі.
Деякий час він міркував, що з ним скоїлось. Потім, зрозумівши, що з ним розправились як із штрейкбрехером, знесилено підвівся на ноги, і, закриваючи обличчя руками, геть побрів, спотикаючись, з довгого рівчака.

XII

Жовті електричні груші виростали на чорних платанах парку. Вони сяяли, як чарівні плоди в казці про жар‑птицю і там, де пробивалось їхнє сяйво, листя платанів було смарагдове.
Був вечір. Звідкись із близького ресторану долітали звуки оркестра. Скрипки виводили мрійливий вальс.
На лавах вздовж алеї сиділи люди. Люди були чорні, як чорне було і їхнє буття. Це були бездомні, безробітні люди, – пролетаріат, викинутий на вулицю підприємцями.
Поліцай, що нагадував кажана, проходив алеєю і будив кого‑небудь з них.
– Тут спати не можна!
Тоді чоловік чи жінка вставала і, похитуючись, ішли до іншої лави, щоб знесилено звалитись на неї.
Франц Каркаш сидів на лаві коло фонтана. Вода плюскала, переливаючи сріблом в електричному промені, що пробивався крізь листя платана. Коли змовкали скрипки, було чути, як, плюскоче вода, але цей сумирний настрій парку не заспокоював Каркаша.
Він весь горів з одчаю, що охоплював його. Каркаш ще досі відчував, як його везуть у тачці жінки, як він котився на купу сміття, і почуття безпорадності й сорому охоплювали його. Все скінчено, він тепер зайва, нікому непотрібна людина. Він нічим не може допомогти Жакеліні та й собі самому не може дати ради. Почуття задоволення й зловтіхи охоплює його, коли він згадує обличчя майстра й шпиків, що викинули його на вулицю. Гнів і обурення охоплюють його, і він бачить себе в лавах демонстрантів, що несуть червоні прапори, він бачить себе з рушницею в руках на барикаді. Та раптом гнів змінюється на ще більший одчай. Він обводить поглядом сусідні лави і бачить на них людей, таких самих, як він, стомлених і чорних.
Він дивиться на них і читає їхні біографії, як вставні новелі в свій власний біороман.
Ось сидить бездомна інтелігентна людина. Це відомий йому винахідник Брас. Йому сорок років, але Франц Каркаш бачить його молодим студентом. Він з бідної сім’ї урядовця і його можна побачити іноді в лавах демонстрантів. Та ось Каркаш бачить молодого інженера Браса, що вдень миє пляшки, а ночами сидить у себе в мансарді і вираховує нескінченні колони цифр. Потім він бачить Брасів проєкт в руках підприємців, і бачить, як швейцар‑олімпієць виставляє Браса на вулицю. Каркаш сам зустрічається з Брасом у довгій черзі по безплатний суп‑юшку – дар благодійності діамантових дам. І ось тепер сам Каркаш і сам Брас сидять коло фонтана в парку та слухають плюскіт води й звуки вальса, бо їм нікуди піти ночувати.
Каркаш переводить погляд від Браса й спиняється на постаті жінки, що стомлено відкинулась на бильця лави. Він знає її. Це міс Адрієна. Вона народилася в цьому портовому місті, де батько її працював на електрозаводі. Спочатку вона була в дитячому балеті і всі говорили, що вона дуже талановита. Наречений її був трюковий актор, грав у кіно й лазив по високих фасадах будинків. Вона потім танцювала на димарях і ходила по тонких залізничних рейках над глибокими проваллями вулиць. На конкурсі краси Адрієна взяла перший приз, але жодної копійки не одержала. Заробили на цьому фотографи й ател’є. Потім чоловік її загинув під час карколомного трюка і Адрієна покотилась усе нижче й нижче. Тепер вона вже не гарна й рада теж дармовій тарілці супу.
Каркаш з хвилину дивився на цю жінку й мимоволі подумав про дальшу долю Жакеліни. Що чекає на неї? Що чекає на них усіх?
Ось на лаві сидить художник. Каркаш безліч разів бачив, як він малював на тротуарах картини, що зникали, як марево, як привиди, викликані фантазією. Перехожі кидали копійки і художник витрачав у повітря скарби свого творчого надхнення, бо це давало йому більше, ніж коли його картини купували спекулянти, що торгують речами розкошів. Так наживались вони, а художник ходив голодний. Тепер ніхто не наживався, але художник не мав навіть де ночувати.
Поліцай, що був подібний до нічного кажана, підійшов до Браса й узяв його за плече,
– Тут спати не можна!
Брас прибрав негайно ж звичайної пози.
Франц Каркаш підвівся з лави й безнадійно побрів уздовж алеї.

XIII

Приваби великого міста розкриваються перед, нею, як чудові краєвиди з обов’язковими проваллями, від яких крутиться голова. Нестримно вабить туди до обрію і ноги тремтять над неосяжною глибиною. Жакеліна, довідавшись про неприємну історію з Францем і не дочекавшись його, пішла до міста, щоб десь роздобути грошей, і, коли пощастить, знайти Каркаша. Вона молода й гарна жінка і це перед нею місто розкрило свої чудові провалля приваб, що їх наближають бажання й відштовхує воля.
Розкішні пастки блискучих вітрин приваблюють її, – в них сукні, черевики й різноманітний одяг, а прекрасне тіло Жакеліни прикриває убоге вбрання. Її загіпнотизовують золоті речі в ювелірних крамницях, і діаманти своїм блиском пронизують її аскетичну твердість. Та ось вітрина з вином і наїдками – і Жакеліна, одвертаючись, тікає геть.
Потім вона затримує крок і поволі входить у ритм музики, що лунає з освітленого кафе. До неї долітає веселий сміх і гомін безжурної юрби, і Жакеліна на хвильку спиняється. Та щось штовхає її й вона їде, майже біжить далі.
Вона йде край тротуару і поруч у довгих авто проїздять чоловіки й жінки. Вони для Жакеліни, як облудне марево ще неоформлених бажань. Бони здаються їй сном, що його вона бачила в дитинстві й ніколи не забувала.
Перед величезною світляною рекламою кіно стояли люди, потім вони всі рушили в чарівний вхід, за яким їх чекають хвилини візій, як курця опію чекає нірвана. Жакеліну захопив був натовп і лише її нога торкнулася заповітних сходів, як свідомість її перемогла спокусу.
Та ось ресторан, де танцюють. Оркестр гримить і пари, що умлівають від доторків, пливуть в п’янливому ритмі, приголомшені рожевою солодкістю мелодії, Коло ресторана дівчатка. Вони пудрять носи й пританцьовують у такт.
Струнко! Ось прийшов вербовщик. І дівчата під нечутну команду починають робити вправи очима, непомітним рухом ноги й томною позою готового до насолоди тіла.
Жакеліні захопило дух і вона мимоволі притиснула руку до серця. Ось тут вона може мати гроші й насолоду.
І спритна уява, побігла назад, вперед, потім знов назад, Жакеліна на одну мить заплющила очі.
Вона побачила хвору дитину, пляшечку з довгим рецептом, що була як монумент на честь людського страждання. Милу постать Франца з порожнім гаманцем в руках її раптом серію блискучих вітрин, довгий ряд автомобілів, столики кафе і тісно сплетені пари танцівників у ресторані.
Враз усе обірвалось і вона побачила саму себе коло ресторана, на тому місці, де щойно стояла. Потім вона знов побачила дитину, що лежала в колисці.
Жакеліна поворухнулась і її рука безсило впала, одірвавшись від грудей. Вона розплющила очі дуже широко, ніби в цьому полягала рішучість.
Вона вся затремтіла від близької можливості. Їй безумно захотілось кохати й безжурно сміятись від розваг, що лоскочуть почуття.
Солідний чоловік, що був бездоганно вдягнений і що в ролі вербовщика тинявся між армією привабливих жінок з нафарбованими вустами, раптом запримітив Жакеліну. Її сукня була найгірша з усіх суконь, що підтанцьовували під ритм мелодії з ресторана, але сама вона була красуня, перед якою блякла розкіш шовків і оксамитів.
Чоловік пішов прямо до неї. Вона помітила це й зробила рух, щоб утекти, але стримала себе й залишилась на місці.
Поволі, коли чоловік підходив до неї, голова в нього деформувалась. І коли він підійшов щільно, Жакеліна побачила страшний голий череп з проваленим носом і череп цей сидів на добре пошитому костюмі. Жакеліна з жахом одсахнулась і побігла геть. Од голоду вона запаморочилась. Візії опановували її.

XIV

Ніч. На вулицях ставало порожньо. Франц Каркаш брів світ за очі, сам не знаючи, куди й чого. Його рух виникав з цілковитої безнадійності й безпорадності. Франц надто багато вже бачив, щоб стати звичайним бродягою. Його м’язи вимагали роботи або мусили завмерти навіки. Франц розумів своє становище. Інженер Брас, художник, королева краси міс Адрієна і він, безробітний робітник, шукали притулку. Каркаша не вабили капіталістичні принади міста, вони лише викликали в ньому обурення й гнів. Він ішов від них, як від зачумлених джерел, що не могли задовольнити його гарячої спраги.
Порожніми вулицями він вийшов до ріки і пішов мостом. У світлі ліхтарів унизу таємниче дзюрчала вода і булькотіла твань. Франц Каркаш сперся на парапет і подивився вниз.
Вода брудна й тьмяна, повна покидьок від міста, ледве помітно коливалась, здавалося, що то ворушаться міріади бактерій.
Франц відчув, ніби вода піднялася до самого парапета, а потім відхлинула знову далеко вниз. Йому від цього почуття запаморочився світ і ноги стали легкі, ніби їх у нього зовсім не було.
Його нестримно потягла глибина і він, як зачарований, став усе нижче схилятись над парапетом. Раптом він одсахнувся назад. Йому здалося, що жінки під вигуки й регіт везуть його в тачці перекидають у цю брудну воду. Але цей спогад наповнив його рішучістю і він перекинув ногу через парапет. Ще рух, і він полетів би в прірву.
Довгий «Бюїк», що вибіг на міст, раптово загальмував і спинився коло Каркаша. Голосно загавкав бульдог, і не встиг Каркаш зсунутись далі, як містер Білдінг, що вистрибнув з «Бюїка», потяг Каркаша за комір назад.
Це все відбулося так несподівано й швидко, що шістдесятилітня красуня, господарка бульдога і дружина містера Білдінга, не встигла навіть скрикнути. Вона лише відкинулась на м’якому сідалі «Бюїка» трохи назад.
Франц Каркаш побачив перед собою рішучу постать людини, що негайно, що випустила його комір із своїх рук.
– Не поспішайте! Ріка залишиться на цьому ж місці. Ще встигнете!
І Франц відчув у своїй руці шовковий папір, який міг бути лише тим, про що він міг подумати з першого разу.
Закричала сирена, гавкнув бульдог, і «Бюїк» негайно ж зник за найближчим поворотом.
Франц Каркаш очманіло подивився йому вслід. Весь випадок його сильно знервував. Він сам собі нагадував людину, яку несподівано скупали в холодній воді.
За якоюсь нереальною інерцією, що її утворив автомобіль, Франц Каркаш мимоволі почвалав у той самий бік, де він зник. Він, похитуючись, добрів до кінця парапета, очманіло розглядаючи два папірці, що були в його руці. Це були гроші. Вони були новенькі й хрущали під пальцями.
Коло кінця парапета до Франца підійшов мостовий сторож і несподівано вихопив у нього з рук гроші.
Франц здивовано поглянув на нього. Сторож уважно оглянув папірці – вони були однакової вартості. Один папірець він встромив собі в кишеню, а другий віддав Францеві.
– Приходь сюди завтра! Так можна заробляти щовечора. Тільки пам’ятай, що половину мені…
Франц спробував був обуритись, але він був такий знесилений, що в нього нічого не вийшло. Він одштовхнув сторожа і пішов далі.
Коли він завернув за ріг провулка, до нього несподівано підбігла якась жінка. Він хотів дати їй дорогу, але раптом відчув її теплі обійми. Це була Жакеліна. Вона швидко почала йому щось говорити і він відчув, як заспокійливо її голос і вся вона впливає на нього.
– Ходім, Франце! Ходім додому! Леон Мустак каже, що то був прикрий випадок! Ти зробив велику послугу радянському інженерові, і всі комуністи дуже цінують твій вчинок.
Ці слова проливали на Франца цілющі ліки. Він відчував, як у ньому зростає бадьорість. Він раптом голосно на всю вулицю зареготав, чим навіть налякав Жакеліну.
– Вони навіть не вважають тебе за штрейкбрехера. Цілком зрозуміло, що людина іноді ніяк не може діяти інакше, ніж вона діє. Це казав Андріяш Вале!
Франц перестав сміятись і ніжно обійняв Жакеліну. Він передав їй папірець, який заробив незвичайним способом. А це сказало Жакеліні, що Франц весь час, навіть підсвідомо, думав про неї.
– Потім, Жакеліно! Потім я прийду! Тільки не зараз! Я мушу щось зробити, щось додумати, Жакеліно! Іди, іди! На тебе чекає дитина.
Жакеліна здригнулась, наче прокидаючись від сну. Вона випустила руку Фоанца і, не оглядаючись, швидко пішла вулицею.
Франц дивився на неї.

XV

Швидше! Швидше! До кінця.
Ось виринув із завулка чоловічок весь жовтий з ім’ям оксамитовим – Самюель Плюш і раптом впізнав знайому спину. Кишені в пальті розкривали свою порожнечу, як голодні роти удавів. І все ж таки це був не Леон Мустак, а той самий Франц Каркаш.
Самюель Плюш з’явився так, як він мусів з’явитись. Він ніби століття гнався за цією знайомою спиною, але з того моменту, як він почав гонитву і наздогнав переслідуваного, неначе промайнула лише одна мить.
Самюель Плюш, як леопард, стрибнув на Каркаша.
Одна мить, і він скрутив йому руки. Блискучий білий метал наручників блиснув у світлі ліхтаря.
– Ви арештовані!
Франц Каркаш байдуже подивився на Самюеля Плюша. Випростався весь, як легендарний велетень. І раптом Самюелю здалось, що наручники із звичайних білих, ниток. Лише один помах Францевих рук, і вони лускають і розпадаються. Плюш знітився під Францевим поглядом.
– Ходім!
І Франц твердо пішов поруч жовтого чоловічка.
Тепер у нього була мета.

XVI

Дні минали й миготіли, наче освітлені вікна нічного поїзда. Ніч була в камері Франца Каркаша. Його вкинули в цей кам’яний мішок і, здавалось, забули про нього. Іноді вартові приносили якусь юшку, щоб в’язень не помер з голоду.
Проте, це була школа для нього. В’язниця жила своїм схованим і таємничим життям.
Приводили й виводили нових людей.
Уночі Франца будив страшний несамовитий крик катованої людини.
Іноді він прокидався, його кидало в жар від пострілів вихлопної труби заведеного мотора. Він знав, що це розстрілюють людей і міг уже відрізнити справжній постріл, що зливався з пострілами вихлопної труби. Тепер все його турбувало. Цілими добами він прислухався до звуків у тюрмі, й цим ніби брав найактивнішу участь в її житті.
Франц навіть не здогадувався, що його заарештували замість Леона Мустака. Це була груба робота Самюеля Плюша.
За кілька діб до камери Франца разом із шматком хліба пролізла маленька записочка. Вона сильно підбадьорила його, бо він уже став думати, що про нього забули навіки.
«Тримайся, Франце! Ми про тебе не забудемо».
Більше в ній нічого не було. І хоч Франц не знав, хто писав її, але він чомусь мимоволі подумав про Леона й комуністів. Ці кілька слів сказали Францеві, що в нього є друзі і що йому варто й треба боротись.
Ще за кілька днів до Франца завітав несподіваний гість. Це був Самюель Плюш.
Франц чомусь злякався, коли побачив огидне обличчя цього миршавого чоловічка. Він уже раніш відчув фізичну силу Плюша, яка виявлялась несподівано, як стиск клешні. Крім того, Франц чомусь одразу пригадав кошмарні сцени катувань, що ввижались йому ночами, коли він чув несамовитий крик в’язнів. Проте це була лише хвилинна слабість і він одразу переміг її.
Самюель Плюш завітав, як старий гість. Він ніби зайшов по довідку, запитання його були раптові:
– Чи не знаєте ви Леона Мустака? – запитав Плюш одразу, як тільки зайшов до камери.
Франц мовчки одвернувся. Самюель Плюш терпляче чекав.
– Знаю! – повернувся Франц і сміливо глянув у це огидне обличчя. Самюель Плюш здригнувся від несподіванки.
– Ви про нього нічого не можете розказати?
– Нічого, щоб вас цікавило!
– А це ви знаєте? – І Плюш витяг з кишені і подав Францеві знайому йому листівку.
Франц уважно її перечитав і посміхнувся своїм думкам, проте він негайно ж висловив їх вголос.
– Тепер я цілком згодний з тим, що тут надруковано!
– Тепер? – запитав Плюш,
– Так, тепер! Вам мусить бути відомо, що я був штрейкбрехер!
Плюш тихенько хіхікнув.
– Штрейкбрехер із вас був чудовий, та з цього нічого не вийшло! Значить, не погоджуючись зі змістом, ви поширювали ці листівки, очевидно, за плату? Як кінорекламу? – знову хіхікнув Плюш.
– Я не поширював їх!
– Гаразд! Ми з вами ще поговоримо, – кинув Плюш і вийшов із камери, ляснувши дверима.
Знову потекли дні. Знову стріляла вихлопна труба мотоциклетки.

XVII

Жакеліна була виснажена вкрай безробіттям і голодуванням. Все‑таки, коли Каркаш був на волі, він дещо іноді діставав і хоч трохи підтримував їх усіх. Дитина зовсім розхворілась і, здавалося, уже конала на руках Жакеліни.
Лікарні безплатно не приймали хворих, а в Жакеліни вже нічого було й продати, щоб заплатити за лікування. Лишався ще один шанс – останній і ненадійний.
Жакеліна довідалась, що одна благодійна лікарня, яка існувала коштом діамантових дам, ще досі приймає хворих. Але ця лікарня приймає лише одну особу на добу, і то лише в певні дні.
Жакеліна вирішила спробувати щастя. Вона загорнула добре дитину і ще з вечора пішла до воріт лікарні.
Сірий ранок застав її біля воріт на лаві. Її постать була трагічна. Постать молодої матері над задубілою дитиною. Бона тримала в руках маленьке тільце і вже сама не знала, чи живе воно ще.
Поволі місто оживало. Проїхали торговці з зеленню на базар. Промчав автомобіль з п’яною компанією нічних гуляк, що вертались додому. Потім пройшов трамвай і загули далекі гудки заводів. Тротуарами пішли робітники й робітниці, поспішаючи на роботу.
Кілька бездомних хворих жінок незабаром прилучились до Жакеліни. На що вони сподівались, Жакеліна не знала. Адже вона була перша в черзі, а там приймали лише одну особу.
Коли сонце підбилось уже досить високо, за брамою почали ворушитись люди. Жакеліна встала і підійшла до самої брами, притискаючи дитину до грудей.
Якийсь кволий жебрак підійшов до неї і став нахабно відштовхувати її, щоб бути першим.
Та в Жакеліни звідкись узялося багато енергії. Адже вона захищала дитину. В ній прокинулась лють і милосердя зовсім не було в її погляді. Коло брами зав’язалась мовчазна боротьба, яку жадібно спостерігали жахливі обличчя людей, понівечині й спотворені голодом та хворобами.
Жакеліна однією рукою і всім тілом боролася з жебраком. Це була трагічна й жахлива боротьба. Вона розхристалась і була страшна в своїй роздратованій красі. Нахаба чіплявся за її сукню, за руки й силкувався відтягти від воріт.
Коли з того боку брами підійшов воротар і почав відчиняти хвіртку, боротьба її з жебраком стала ще напруженіша.
Та ось хвіртка відчинилась і третій бродяга, що був міцніший за Жакеліну й жебрака, швидко підійшов до них, відштовхнув їх обох і пройшов у середину. Хвіртка негайно ж зачинилась.
Жакеліна, жебрак і вся черга бездомних очманіло дивилась на зачинену браму, ніби перед ними була брама до кращого життя, яка навіки закрилася перед ними.
Жакеліна згадала про дитину й швиденько поклала її на лаву, Вона розгорнула її і відсахнулась. Дитина була мертва.
Жакеліна схопила на руки мертве тільце й, несамовито закричавши, загойдала його в своїх обіймах.
Жебраки не витримали цього одчаю і негайно закульгали геть врозтіч, ніби за ними гналися всі фурії поліційних управ.

XVIII

У «Веселому джерелі» знову все було на своєму місці. Стояв буфет з наїдками, бочонки з пивом і столики посередині з вазончиками квітів.
За одним із столиків сиділа компанія робітників. Тут були Андріяш Вале, Леон Мустак, Петро і трохи змарнілий Франц Каркаш.
Робітники вітали Франца, що звільнився з в’язниці.
Каркаш ось уже котрий раз тримав в руках відому нам і йому листівку.
«Товариші! Робітники заводу „Хеймніцер і Лайна” оголосили страйк. Ми добиваємось, щоб Компанія негайно прийняла знов на роботу 46 чоловіка, звільнених незаконно з заводу, родинам яких загрожує голодна смерть. Ми вимагаємо знищення штрафного режиму, що панує на заводі. Ми вимагаємо акуратної виплати заробітку, без жодних зменшень.
Ми закликаємо всіх наших братів‑робітників інших заводів підтримати нас у цій боротьбі проти Компанії».
– Так, ми, Каркаше, перемогли! Ми виграли страйк.
Ми виступили організовано, і нас підтримали наші жінки робітниці…
Франц Каркаш зніяковів, його й досі турбував один неприємний спогад.
– Нічого! Не червоній, Франце! Так ця організованість і допомогла нам. Крім того, термінове замовлення радянських робітників не дозволило «Компанії» зволікати страйк і вдаватись широко до поліції!
Андріяш Вале посміхнувся:
– А коли б і поліція! Ми все одно перемогли б. Після твого вчинку на заводі, Франце, я перетягнув на наш бік усіх робітників. Завод на кілька днів завмер зовсім.
Петро чокнувся кухлем з Андріяшем.
– За твоє здоров’я, діду…
Робітники загомоніли ще веселіше.
– До цих пунктів у листівці, – сказав Леон Мустак, – ми додали ще пункт про звільнення всіх заарештованих під час страйку. Отже, за твоє звільнення, Франце!
Вони сиділи й розмовляли, і у «Веселому джерелі» було весело. Награвав оркестр.
– Ти вже бачив Жакеліну? Був у лікарні?
Франц посмутнів і хитнув головою.
Він уже бачив Жакеліну і зараз пригадав її схудле обличчя серед білих стін лікарні на білій подушці в ліжку.
– Шкода, що ми не знали раніш про таке тяжке твоє становище. Ми всі були в жахливому стані. Проте для дитини ми могли б дещо зробити. Я прийшов трохи запізно.
І Леон Мустак розповів.
Він прийшов до Жакеліни, коли довідався про похорон дитини. Треба було підтримати її й розповісти про Франца Каркаша, якого не забули.
Леон підійнявся сходами до самих дверей Каркашевої кімнати, коли почув запах газу. Це його сильно стурбувало. Двері були зачинені і запах газу йшов з них. Леон почав стукати. На його крик збіглись сусіди. Зламали двері. В кімнаті було повно газу й на підлозі лежала непритомна Жакеліна.
Задзеленчав телефон і незабаром карета швидкої допомоги помчала містом. Вона мчала серединою вулиці і всі розступалися, даючи їй дорогу.
– Жакеліну ми врятували, Франце! Велика шкода, що так трапилось. Наші відвідують її щодня. Вона незабаром одужає.
Знову настрій у «Веселому джерелі» пожвавішав. Франц Каркаш підвівся.
– Я, колишній малосвідомий безробітний і навіть штрейкбрехер, присягаюсь перед вами віддати всі свої сили на боротьбу з тими, хто утопив мого друга Матіяша Лябур, хто умертвив дитину й отруїв газом Жакеліну, хто придушує робітників, катує їх у в’язницях і вночі стріляє з «мотоциклетки»!
Крики товаришів заглушили Франца!..

ХІХ

Мрії здійснюються. Ось Франц Каркаш вибіг на палубу пароплава з відром і шматком клоччя в руках старанно став натирати мідні поручні, поки вони не поясніли, як ясніє ранок. Поруч плюскало море і Франц Каркаш безжурно насвистував.
Матроська романтика моря давно відійшла в минуле. Тепер були не матроси, а палубні робітники. Такий робітник був і Франц Каркаш. Він цілими днями чистив палубу або висів у колисці й фарбував пароплавну обшивку. Це було замість романтичних вітрил і канатів. Проте Франц був задоволений.
Його послали робітники заводу супроводити на пароплаві машини для Радянського союзу. Це були ті машини, що за одну з них він виступив на заводі проти майстра, шпигів і всієї «Компанії». Люди, що співчувають Радянському союзу, робітники, що борються за спільну справу, мусили мати своїх людей на пароплаві.
Франц Каркаш мав у кубрику вже багато спільників. Його життєвий досвід і класова свідомість були найкращою його школою. До партії він прийшов переконаний життям і це переконання не можна було похитнути.
У кубрику – іноді гармошка, а частіше обережні розмови, нагорі ж, на палубі праця до втоми. Так минали дні в рейсі.
Сьогодні Франц натирав мідні поручні з більшою охотою. День був хороший і в далені вже біліла Одеса. Він часто одривався від роботи і поглядав туди, де виблискувало на сонці південне місто робітників, що вільно будують соціалізм.
Каркаш не зміг би переказати всіх почуттів, що наповнювали його.
До нього незабаром підійшли два моряки – його друзі Фабіанке й Гуль, які теж вдивлялися в далекий берег, на якому біліло місто. Тут нікого з сторонніх не було й вони могли поговорити.
– Оце Одеса! – сказав Фабіанке, і вони всі троє подивились у далечінь.
– Там більшовики! Машини, що ми привезли, їм здорово згодяться. У них же нема капіталістів! – сказав Гуль.
– Нам треба повчитись у них, як позбавитись наших підприємців! – сказав Каркаш.
Потім вони зашепотіли. Власники пароплава уже під час рейсу зменшили їм плату, і нічого з обіцяного харчування вони на пароплаві не бачили. Це вже було зроблено під час рейсу і це була звичайна хитрість, щоб більше заробити на їхніх шкурах.
– В порту, в Одесі, ми оголосимо страйк, нас підтримають робітники! – сказав Каркаш.
Проте їм важко було зараз думати про це. Вже близько була Одеса і вони, троє, широко розплющеними очима дивились на місто.

ХХ

У портовому ресторанчику, куди часто заходили чужоземні моряки, які прибували на пароплавах до Одеси з різних країн, сидів за столиком з кухлем пива Остап Назарчук, робітник судно‑ремонтного заводу ім. Марті. Він вийшов сьогодні, як він сам висловлювався, на полювання.
Справа в тому, що Назарчук був найактивніший член Модрівського осередку на заводі Марті. Він листувався з багатьма товаришами, що живуть і працюють за кордоном, вивчав мови і дуже радо підтримував міжнародний робітничий зв’язок. Знайомився він з охотниками листуватись через моря й океани саме в цьому ресторанчику. Назарчук знав, що сьогодні прибув чужоземний пароплав з машинами і що обов’язково тут мають бути чужоземні моряки. Він пив пиво і поглядав на вулицю, чекаючи чужоземних гостей. Чекати йому довелось не довго.
Незабаром до ресторанчика зайшли двоє моряків і сіли за сусідній столик. Це був Франц Каркаш і моряк, з яким він подружився, Густав Фабіанке.
Назарчук негайно ж почав діяти. Він допив своє пиво за здоров’я моряків, ті підтримали тост і розмова зав’язалась.
– Сьогодні в нашому клубі збори Модрівського осередку, чи не завітали б ви до нас? – спитав Назарчук.
Між іншим він думав, що йому доведеться переконувати й умовляти моряків саме піти до клубу, а не проводити вечір у ресторанчику або шукаючи знайомств із найкращими жінками Одеси, яка славиться ними, як і чудовою рибою скумбрією. Проте моряки були люди передові.
– Мене це дуже цікавить! – сказав Каркаш. – Ми обидва цікавимось життям радянських робітників!..
Вони допили пиво, розплатились і разом з Остапом Назарчуком вийшли з ресторану.

ХХI

У клубі було досить велелюдно. За кількома столиками грали в шахи. В одній із кімнат працював гурток ППО, в іншій аматорський оркестр вивчав новий марш і тут, крім музикантів, було багато аматорів музики. Дівчата пробували танцювати вальс, бо поки що марш звучав, як аргентінське танго. Флейта й тромбони ще не потрапляли в ритм.
В іншій кімнаті місцевий радіоаматор настроїв радіо. Воно верещало, як тисяча дияволів на торфяному. болоті. Радіоаматор був один, бо це мистецтво давало насолоду лише йому одному.
Назарчук у супроводі Каркаша та Фабіанке обійшов майже всі кімнати. Він з величезною гордістю показував своїх закордонних гостей усім присутнім у клубі. Грачі в шахи припиняли гру, у музикантів одразу виходив бравурний марш, а радіоаматор зустрічав гостей одразу цілою промовою із гучномовця.
Гурток робітниць і робітників навколо гостей поволі збільшувався, як снігова грудка.
Нарешті вони всі зайшли в одну з кімнат, де могли зручно розсістися, і Назарчук сказав.
– Знайомтеся! Це наші закордонні гості – товариші Каркаш і Фабіанке. А це члени Модрівського осередку – робітники й робітниці заводу «Марті».
Розмова почалася. Образи її пересувались і в просторі і в часі.
Робітники заводу «Марті» побачили стару Европу. Вона сиділа в парку коло фонтана в образі міс Адрієни.
І зараз же Каркаш і Фабіанке побачили перед собою двох дівчат фізкультурниць, що прийшли з гуртка ППО. Робітниці були молоді й веселі, вони ніби були символом молодої країни.
Так точилася розмова.
Потім перед слухачами з заводу «Марті» потяглися довгі черги по безплатний суп перед благодійними установами. Бездомні люди і жебраки, що лежали під мостами і в парках. І тут же вітрини крамниць з обвалами найкращих і різноманітних речей. Ресторани й автомобілі з пикатими обличчями буржуа. Кволі діти робітників у глибоких кам’яних дворах робітничих будинків виростали як квіти без сонця.
А Каркаш і Фабіанке побачили наші ясла з маленькими дітьми в колисках. Цілий виводок їх сидів на білих емалевих горщиках серед кімнати й обличчя у них були серйозні, як у людей, що роблять дуже важливу справу. Весела жвавість дитсадків і дитмайданчиків негайно ж змінилась на комфортабельну чистоту дієтичних їдалень.
Далі перед очима слухачів виросли конструктивні лінії нових робітничих житлокоопів.
Потім заговорили про умови роботи, і Каркаш розповів про жахливу систему штрафів, що її він так недавно перетерпів навіть у ролі штрейкбрехера.
І зараз же обидва гості побачили нові цехи наших заводів, нові будови й споруди станцій, елеваторів і фабрик.
В цехах висіли плакати про ударництво й соціалістичне змагання і перед кожним ударником був маленький прапорець. Вони побачили раптом і суцільні поля, що безмежно колосилися новим урожаєм. Нові колгоспні стайні з кіньми і племінними бугаями. Пташарні з хорами півнів та аудиторією балакучих курей. Побачили жвавих колгоспниць за стерном трактора і колгоспників на косовиці в полі.
Далі Фабіанке розповів про кілька епізодів з останнього страйку, й робітники заводу «Марті» побачили пікетчиків коло воріт, юрби штрейкбрехерів і бичачу тупість поліцаїв. Вони побачили бійки з фашистами. Роботу поліцейських палиць і, нарешті, тюрми з в’язнями й постріли з вихлопної труби заведеної мотоциклетки.
Потім із надр заводів і фабрик встали густі колони демонстрантів і вони грізно йшли вулицями під тінню сотень червоних прапорів.
І раптом перед слухачами промайнули обличчя комуністів і комсомольців Леона Мустака, Петра, Симона, старого Андріяша Вале.
Та ось після страйкового комітету у «Веселому джерелі» вони опинилися у темних вогких камерах з заґратованими вікнами, а коло високих стін прогулювались жандарми з карабінами за плечима.
Тоді встав і заговорив Назарчук.
– Всі ми члени МОДРівського осередку, у нас на заводі є модрівські бригади, які частину свого заробітку віддають на справу міжнародної пролетарської допомоги. В наших підшефних колгоспах є теж бригади, які засівають понадпланово цілі лани і урожай з них їде на допомогу закордонним робітникам в їх революційній боротьбі.
І перед слухачами промайнуло багато обличчів замордованих революціонерів і звільнених з в’язниці зусиллями МОДР’у.
– Я бригадир модрівської бригади! – сказав Назарчук.
І Каркаш і Фабгіанке побачили його в цеху на роботі серед робітників його бригади. Потім вони побачили бригаду колгоспників, що збирала хліб лобогрійками.
– Нам треба налагодити міцний зв’язок – сказав Каркаш.
– Ваша справа – то наша справа!
Робітники встали і оточили гостей, стискаючи їм руки й обіймаючи за плечі.