Олесь Поліщук	Her name was Magil and she called hself Lil
But everyone knew her as Nancy.
The Beatles, ‘Rocky Raccoon’, White Album (1968)	
Гра в назвиська	
Всі персонажі та обставини, що представлені в даному творі є вигаданими. Всякі співпадіння з реальними людьми  та подіями є випадковими.	

1. Док

«Під час операції «Буря в пустелі», англійські винищувачі «Торнадо» скидали спеціальні бомби на злітні смуги іракських військових аеродромів. Операція ця була досить ризикованою. Але ж і бомби були дуже ефективні. Надовго виводили злітну смугу з ладу, роблячи в ній глибокі мов колодязь ями. По дорозі, якій зараз їду розкидані саме такі ями. Обійшлось, однак, без бомб та винищувачів «Торнадо».
Док крутить темно - сіре кермо свого «Ровера-220», увертаючись від ям незрозумілої природи, що густо встеляють асфальтовану дорогу. Ця дорога, на щастя, зовсім порожня – ні назустріч ні прямо жодної машини. Чи то він вже далеко від’їхав від Києва, чи криза, що у 1993-му році майже заморозила всяку господарську діяльність тому причина, але дорогою ніхто не користувався. Що вплив Києва втрачено остаточно, Док відчув як замовкло єдине київське радіо в FM діапазоні – «радіо Рокс». Спочатку з дисплею автомобільного приймача «Блаупункт» зникли золотисті пересічені кільця – знак прийому стерео програми, а потім  разом замовкли всі шість вмонтованих у різних частинах салону гучномовці аудіо системи. Тільки на екрані сиротливо світиться золотистий напис «104 FM». От тоді, щоб відволіктись від не результативних думок, Док і почав подумки складати довгі фрази про вщент розбиту та занедбану дорогу, якою, врешті, тягся.
Людині, що керує англійським авто майже сорок років, а Док то є його назвисько, яке він отримав ще у школі. Невідомо як воно перебралось до інституту, де вчився. А може те назвисько вигадали повторно? Принаймні після інституту його так ніхто не називав. Хоча привід так його називати досить скоро з’явився – Док здобув вчений ступінь, і скрізь, крім Совєтського Союзу, має повне право приставляти до свого імені звертання «доктор».
Для свого віку Док досить худорлявий, з витягнутими кінцівками, що робить його статуру якоюсь підлітковою. Наче от тільки зараз він виріс до своїх ста вісімдесяти двох сантиметрів. Обличчя без жодної зморшки скоріш середньоморського ніж північного типу контрастує з сивим волоссям, наче хтось хотів заплутати вік людини. Його можна було б назвати красунчиком, якби мужнє обличчя давньоримської скульптури не прикрашав наче зроблений з картоплі ніс, який хтось наспіх прилаштував замість відбитого класичного. І справа не у формі того носу, а матеріалу з якого зроблений – правильний трикутний у профіль ніс мав подвійну товщину щоб не розвалитись от зараз же. Справжньою ж окрасою того обличчя є світло карі очі із зеленкуватим відблиском під красиво вигнутими бровами. Очі спокійні і уважні як у досвідченого хижака. Рухи Дока завжди були трохи уповільнені, так що якщо скласти все разом, він здається уособленням спокою. От і зараз він зручно і, наче, розслаблено вмостився за кермом, м’яко поклавши на нього свої красиві руки з довгими пальцями.
«Замість спортивного «Ровера-220» треба було купити «Лендровер Дефендер». Кажуть ці невмирущі машини і є справжніми всюдиходами».
З дитинства Док звик до того, що в його голові крутяться кілька паралельних думок. Так і зараз, одночасно з керуванням він подумки коментує стан дороги, але насправді переймається лише тою думкою, що знає куди, але не знає навіщо їде. І, головне, як врешті доїде, то на що може очікувати. На ці питання в нього не було чіткої відповіді. Але думку не погасиш. Може спроби ці не марні і відповідь таки знайдеться? А все тому, що Док не любив несподіванок, неочікуваних сюрпризів та імпровізацій – всі діяння любив прораховувати наперед, хоча ті рішення у своїй більшості ґрунтувались не на простих розрахунках, а на тонкому, часто чисто якісному аналізі. А в цій ситуації невизначеності голові Дока нічого не залишалось як продукувати численні варіанти, як все складеться коли врешті доплететься повз ями до пункту призначення.
Третє (чи четверте?) відгалуження від Харківської траси, що було так щедро перфоровано якоюсь злою силою, веде до берега Канівського водосховища. Дорога йде вздовж старої, ще, мабуть, при Сталіні висадженої лісової смуги. З іншого боку дороги тягнеться поле, поділене на невеличкі діляночки. На полі акуратними рядками щось росте, зараз на початку червня незрозуміло що. Та Док не пізнав би й у будь який інший місяць, бо мало розумівся на рослинах. Однак він втупив погляд саме у поле.
«Ровер» ледь тягнеться пустою дорогою. Десь тут, замість звичайної межі, від дороги відділяється асфальтована стежка. Не помітити ту стежку було неможливо, тому що йшла високим насипом врівень із дорогою та перпендикулярно їй. Док це знає, але у марній спробі повністю переключитись на керування, навмисно вдивляється праворуч звівши брови та примруживши зеленкуваті очі. Тим наче хоче довести самому собі, що керувати «Ровером» зараз є важливішим за гадання про те, чого його у суботній день витягли на якесь дивне зібрання.
Коли акуратна, всього двометрової ширини, доріжка врешті з’являється, він обережно заводить на неї свій темно-зелений «Ровер» і той тихенько котить поперек поля до гаю над Дніпром.
Панорама перед тонованим вітровим склом «Ровера» міняється на краще. На асфальті стежки не можна було побачити навіть тріщинки, її перспектива впирається у густу та високу траву, а над усім тим домінує чарівний березовий гай.
Вперше він потрапив сюди два роки тому с приводу ювілею закінчення інституту, що їх невеличка студентська група вирішила відсвяткувати тут, на крихітній базі відпочинку, за кілька сотень метрів від асфальтованого з’їзду. Вже тоді, в останнє літо перед крахом совєтської імперії, всі три будиночки бази відпочинку на самому березі водосховища були повністю покинуті. Їх група, включаючи й Дока, провела на самоті два чудових дні. Згадували всякі події під час їх спільного навчання, розповідали про прожите життя і, навіть, насмілювались прогнозувати своє майбутнє. А чимала кількість випитої горілки і коньяку на свіжому повітрі приводила тільки до легкого хмелю... Ці чудово проведені дні мали, однак, один фатальний наслідок -  наступного року група вирішила зібратись тут таки, в цей же час.
Як буває майже завжди, друга зустріч була більш дорогою, її довго та погано готували. Деякі, включно з Доком, не змогли взяти в ній участь. Але трагічною несподіванкою стала смерть Шелапета – банківського фахівця з Москви, столиці на той час уже сусідньої держави.  Високий, товстий, на відміну від студентських років, Шалапет був завзятим рибалкою. Приїхавши на знайоме місце, він тільки і встиг, що розгорнути на березі своє рибальське причандалля. Так його і знайшли на річному піску серед «борід» не розправленої ліски. Не витримало серце. Сам Док не був свідком цього, бо саме в той день вилітав у відрядження до Варшави. Але за день до від’їзду зустрічався із Шалапетом у Києві на банкеті з нагоди зустрічі їх групи. Тоді всі швидко напились, говорити було нема про що. Вірніше кожен говорив про щось своє, і може вперше старі інститутські друзі відчули крізь горілчаний туман наскільки вони різні, яке різне життя вони прожили і які різні долі на них чекають.
Тепер, через рік після трагічної смерті Шелапета, зовсім несподівано Доку зателефонував Боб – один з ініціаторів попередніх зустрічей групи та, одночасно, вдалий підприємець, і запросив його на зустріч знов таки до тієї ж бази відпочинку.
«Пом’янути Шалапута», як сказав Боб по телефону.
- Чому не зробити це в Києві, чому саме в цьому місці, де все оточення наводить на гнітючі асоціації. Що ми цим доведемо і кому?
- Саме довести щось і треба, - відповів Боб. - Дуже на тебе чекаємо.
Все що виторгував Док, було те, що він поїде до цієї бази сам, своєю машиною і трохи пізніше, бо, начебто, має невеличку справу суботнього ранку. Боб попросив його не затримуватись і заїхати до його офісу прихопити із собою якісь пляшки з газованою водою, які не влізли у мікроавтобус, яким поїде вся група.
Стежка біля березового гаю робить крутий віраж праворуч і вниз, а спустившись зникає у тим гаю, де до бази залишається хіба сто метрів.
Перед узвозом Док зупиняє свій набитий поліетиленовими пляшками «Ровер». Треба подивитись чи дозволить низька посадка його авто проїхати цим узвозом без ушкоджень. Якщо ні, то Док вивантажить пляшки та поїде назад. З цією думкою він відкриває двері і вже ставить ліву ногу на асфальт, коли повертає голову до заднього сидіння і каже, звертаючись до блоків пляшок, запресованих у поліетиленову плівку :
- Я на хвилинку, тільки подивлюсь на дорогу.

2. П’єр

Може для когось і є загадкою як П’єр дізнається, що цей ранок є саме суботнім ранком. Для самого П’єра це ніяка не загадка, а цілком очевидна річ. Просто в цей ранок його друг прокидається пізніше і, очевидно, нікуди не поспішає. В такий ранок, тобто в суботу, П’єр проникає до спальні друга і чекає того урочистого моменту, коли той прокинеться. Тут можна до нього підійти і душевно з ним привітатись. Однак таке треба робити тихо та делікатно, щоб не розбудити дружину друга. Звісно, що це тільки у випадку, як вона ще не прокинулась та не зайнялась своїми справами.
Але в цей суботній день (П’єр не міг помилитись) щось з другом та його жінкою не так. По-перше П’єр примудрився пропустити суботнє вранішнє вітання і застав друга та його жінку вже на кухні. Це ж як у звичайний будній день. Очевидно, що виникла якась проблема, бо під час сніданку, друг та його жінка обмінялись якимись незвичними фразами, принаймні вимовлялись далеко не повсякденними голосами. З різкого бряжчання посуду, з випитої жінкою друга нашвидку кавою (і це в суботу), а головне з неймовірно довгого мовчання, стало ясно, що нерви людей вкрай напружені. П’єр відкинув свою повсякденну делікатність і відверто зазирав у очі то другові, то його жінці, сподіваючись розібратися, що врешті трапилось. П’єр і сам час від часу розпізнавав загрози, які проходили повз сліпі очі та глухі вуха його друга. Тому він знав, як іноді буває тяжко довести свою тривогу до іншого. Терпляче він чекав розвитку подій, про всяк випадок готуючись до всіляких негараздів і вже поклявся, що особисто він, П’єр , зробить все можливе для збереження їх звичного безтурботного життя. Бо саме так він це життя собі уявляє.
Очевидно тому П’єр і не здивувався зовсім, а навіть зрадів, коли друг у відповідь на довгий і вивчаючий погляд сам подивився П’єру в очі і сказав:
- Знаєш, П’єр, на цю зустріч ти поїдеш зі мною. Думаю так буде краще. Ти ж не заперечуєш?.
Останнє питання вже до жінки. Та тільки знизала плечима, настільки була не в собі. Але П’єр зрозумів, що друг вже прийняв якесь рішення і він, П’єр, братиме участь у його виконанні. А яким голосом звернувся до жінки може означати тільки те, що настрій друга дещо поліпшився. А значить і П’єру стало спокійніше.
Далі друг поводив себе практично як завжди. Він переодягся у щось сіреньке і вивів «Ровер» з гаражу. П’єр любив спостерігати як друг закриває гаражні двері і не дарма, бо з цього видно який у нього настрій. Як друг плавним рухом, наводить брелок ключів у бік гаражних дверей та натискає на кнопку, то вкрай важливо як він буде вести себе далі.
«Ніяких ознак роздратування», -  думає собі П’єр по тому як разом з другом спостерігає за алюмінієвими смужками дверей, що сковзали донизу звідкись зі стелі. За таких обставин П’єр остаточно впевнюється, що друг почувається цілком нормально. Однак складний собачий протокол спілкування з другом вимагає не забувати так швидко недавні переживання. Тому П’єр зі своєї ініціативи лізе на заднє сидіння, одним елегантним стрибком долаючи складену спинку переднього. Друг застигає на мить, дивлячись на це, а потім схвально хитає головою.
Оптимізму у П’єра поменшало, як їх «Ровер» рушив кудись. Недовго П’єр розслаблено лежав вздовж заднього сидіння. Машина зупиняється у знайомому П’єру місці. Друг разом з іншим чоловіком, з яким П’єр теж знайомився, щось вантажать до «Роверового» багажника. Врешті кілька блоків з пляшками друг кидає на підлогу перед заднім сидінням. Ті блоки ніяк на хочуть ставати на потрібне місце і П'єр, знов не чекаючи команди пересідає у далекий  куток сидіння. Друг кидає абияк останній блок і зі злістю грюкає спинкою переднього сидіння, ставлячи її вертикально.
За всю дорогу друг не каже ні слова, включив собі радіо і воно торохкотить деякий час. Як врешті замовкає, то друг у повній тиші (бо двигуна «Ровера» майже не чути) весь час барабанить пальцями по керму, наче продовжуючи відбивати такт замовклої музики. Відверто кажучи, П’єр вже не переймається так поведінкою друга. Йому стало ясно, що на них чекає серйозна та відповідальна справа, а не звичайна суботня прогулянка.
«Ровер» раптом зупинився. Друг відчиняє двері і каже П’єру :
- Я на хвилинку, тільки подивлюсь на дорогу.
Він причиняє двері і під пильним поглядом П’єра повільно іде асфальтованою доріжкою до повороту, зриває якусь стеблинку і затискає поміж зубами. Бог знає скільки він стоїть, дивлячись у даль і гризучи торець тоненької зеленої стеблинки. Нарешті він повертає до машини, рішуче викидає погризену травичку і плюхається на сидіння. Не встиг він закрити двері, як П’єр із заднього сидіння делікатно тичеться носом у посивіле волосся за вухом свого друга. У чутливий собачий ніс, який сумував в оточенні прісного поліетилену, вдаряє запах лісу, що біля ріки. В голові П’єра наче хтось обертає глобус потрібною стороною. Ось, значить, де все відбуватиметься.  Що ж, хай буде так.
Наступної миті П’єр інстинктивно розчепивши кігті, впирається передніми лапами у оббивку сидіння, тому що «Ровер» різко пірнає узвозом до берега річки.

3. Боб

Щось сьогодні і не думає розвиднюватись. Тоненькі білі хмаринки склались у суцільну поверхню, що вистелила все видиме небо. Боб зранку замерз і чекав, що сонце його зігріє. Дарма. Скільки не дивився він на небо, скрізь окремі хмаринки надійно перекривали одна одну на зразок черепиці. Десь скрізь них світиться  тьмяне холодне сонце. І це у червні. Боб так і не зміг пристосуватись до української погоди, де спекотне по справжньому буває може протягом двох місяців. Буває, бо це не є цілком обов’язковим. Боб не любив холоду і завжди декларував це. Потай він не любив і спеку. Мучився у рідному Тбілісі, коли у страшенну спеку там треба було хоч щось робити. Тоді він мріяв про холод. І здавалось, що якби було прохолодніше, то він робив би все як слід. А розмови батьків про його лінощі недоречні, то тільки від нестерпної температури та його не дуже гарного здоров'я.
В попередні роки в цей час було значно тепліше, особливо торік, коли вмер Шелапет. Боб в цей момент дуже шкодує, що затіяв усі ці поминки. Може дійсно треба було зібратись у Києві. Десь у нього в офісі чи може у якомусь іншому менш примітному приміщенні, подалі від зайвих свідків. Врешті він і сам зараз не міг би сформулювати, чому саме тут він вирішив зібрати своїх товаришів по групі. Навіщо було знов тягти сюди весь провіант з пляшками і, головне, тягтись самим? Навіщо завдавати стільки клопоту вже насправді не таким вже молодим людям?
«Все ця інкапсуляція», – крутиться в його голові термін з об’єктно-орієнтованого програмування, який невідомо як в ту голову потрапив. Термін, що був тільки ось-ось винайдений в Америці.
«Все це заради інкапсуляції», – промовляє до себе Боб, щиро радіючи визрілому, начебто, логічному поясненню. Замість хоч якого, хоча б вульгарного доморощеного визначення інкапсуляції, в уяві він малює прозорий куб, що наповнений якоюсь густою напівпрозорою рідиною. Може це є гель для гоління або клей для шпалер. В цьому не апетитному розчині розмістились дійові особи та виконавці з числа його одногрупників:
•	свідки торішніх зборів на цій базі;
•	якась кількості винних у злочині проти нього;
•	свій таємний інформатор, з яким задумав це дійство;
•	та незалежний експерт.
Насправді цей експерт не такий вже незалежний, тому що Боб ставиться і до нього з підозрою. Рівно як він підозрює і майже всіх свідків. Тоді вони стануть винними. А на початок винних в кубі ще нема. Всі персонажі він уявляє однаковими – сірі костюми, білі сорочки з чорною краваткою, на головах капелюхи-тирольки, в руці кейс-атташе. Ці маріонетки переміщуються не посміхом вниз та вгору. Вони надійно ізольовані, не зважаючи на ефемерність обмежень – в цьому, мабуть і вважається Бобу сенс терміну «інкапсуляція». Але ж як ними керувати? Як змусити свідків відтворити тутешні події минулого року? Як винні припустяться помилки і будуть викриті? Як зараз стимулювати свого інформатора, щоб він не зрадив? І чи буде хоч якийсь толк від того експерта, чи він розвернеться та пошле всіх і Боба особисто?
Боб задає собі ці питання, хоча знає на них відповідь: йому самому треба лізти до того куба з клеєм. Звідси і його вагання. А інакше…
Боб лізе у кишеню куртки біло-зеленого спортивного костюма «Адідас», у якому мерзне цього ранку, і витягає американську сигарету. Припалює від електронної запальнички «Ронсон» і роздивляється навкруги. За некомфортною погодою і думками він якийсь час не помічав, як нечисленні його товариші накривали на стіл, що стояв посеред тінистої галявини. Сруль з Кірьяном по дурному бігають між цим столом та будиночком де була змонтована примітивна кухня – газова плита, мийка з невідомо як працюючим водогоном, стіл та старий холодильник «Україна», який зберігся протягом десятиліть тільки тому, що не мав у своїй конструкції жодної рухливої  деталі.
Боб не звертає уваги на те, що ці два непрофесійні офіціанти носять з кухні по одній тарілці, може щоб зігрітися, а може з природної їх дурі та повної відсутності розуміння, що можна скористатися старою металевою тацею, що висить на цвяху у кухні. Контрастом до тих двох дурнів є досвідчений у справах організації бенкетів на природі Ван-дер-Хайт. За звичай він одразу бере ініціативу на себе, окуповує кухню і за результат можна було не хвилюватись. Ось і зараз він щось кричить недолугим носіям тарілок. Боб не переймається тим що саме він кричить. Головне, що робота йде і врешті вони вчасно сядуть за стіл. У цьому, мабуть, і є один з секретів успіху Боба в бізнесі. Бо ніколи він не переймався деталями задля деталей, а якщо щось йому було потрібно, то працювали всі. Може його лінощі лежали в основі того принципу? Хто знає. Ось і зараз він сидить у торці вкопаного в землю довгого стола, димить сигаретою, поринулий у свої думки і між іншим спостерігає як готують сніданок.
«Конфіденційність, відчуття відірваності плюс присутність на місці події – моє рішення таки правильне». Боб нарешті піднімається, ні на кого не дивлячись іде всліпу до дальнього будиночка, яких у базі відпочинку було аж три. Дорогою пхає кимсь забуту в траві спортивну сумку і після цього зупиняється, не маючи чіткої цілі куди йти. 
- Чия це сумка? – кричить він ні до кого не звертаючись персонально.
- Сруль, ти не знаєш хто кинув сумку посеред двору? – вже строго, входячи у роль хазяїна питає він у носія тарілок.
Той зупиняється, відверто радий, що його одноманітну роботу нарешті  щось перервало.
- Не знаю, - неприродно голосно відповідає той, кого назвали Срулем. - Може лежить тут з минулого року.
Відповідь не сподобалась Бобу, Сруль майже завжди казав щось дурне, а якщо і не дурне, то принаймні щось не в тему. Боб нічого не відповідає Срулю, що так і застиг з тарілкою у руці, відкидає недопалок і їде від галявини зі столом до берега.
“Скільки метрів від галявини до берега?”. Таку задачу зненацька ставить собі Боб і дійсно міряє кроками ту відстань, ідучи паралельно паркану з металевої сітки, що відділяє територію бази від решти білого світу. Однак недорахувавши, він підходить до місця де торік знайшли мертвого Шалапета. Піщаний берег тут не обривається, а спускається до води пологим амфітеатром. Боб дивиться на пісок та воду Канівського водосховища, яке всі називають Дніпром. Вітер жене по воді маленькі іграшкові хвилі. Від того плеску та спогадів Бобу на мить стає моторошно.
«Прощавай, дорогий Шелапет», – подумки промовляє Боб, щоб відігнати забобонний страх. І одразу за асоціацією думає: «А може  дійсно то Шелапетова сумка стоїть посеред двору вже другий рік. За зовнішнім ідіотизмом, Сруль у більшості мислить цілком раціонально.»
 Боб іде вздовж берега до другого паркану, що відгороджує базу відпочинку. Він тримається на певній відстані від води, бо не хоче щоб від мокрого піску відсиріли сіро-білі адідасівські кросівки. Цей куток бази був самий відразливий. Берег тут крутий, а у воді, скільки він пам’ятає, гнило здоровенне гіллясте дерево. Мабуть колись з підмитого водою берега воно звалилось у воду. Може те дерево принесло течією. З іншого боку, яка тут течія. 
Боб раптом згадує як позаминулого року саме на цьому місці добре випивши, хором дурних голосів вся група співала під акордеон Командира більшовицьку пісню «Слався в вєках, Лєнін. Наш дорогой Ілліч». Командир тоді мабуть навмисне привіз акордеон, попрощатись з комуністичним ідіотизмом. І таки попрощались, адже більше той абсурд Боб ніколи не чув. Він запалює наступну сигарету.
Однак іноді Боб жалів за старими більшовицькими порядками, в чому ніколи не зізнався би. Заробляти легкі гроші на постійному дефіциті, і в той же час вести безкінечні балачки про тупий і незграбний соціалізм, який не здатен, між іншим, позбавитись від того ж дефіциту товарів. Хіба це не найкраща позиція. Царство загальних лінощів, де кожне діяння то вже досягнення. Так, є що втрачати. А дівчата. Такі тупі, ліниві і, за Боба оцінкою, зовсім не меркантильні. Два роки так званих ринкових перетворень зробило з  вчорашніх веселих давалок  досвідчених та корисливих хвойд.  І на цьому всі ринкові досягнення України закінчуються, бо справжнього ринку як не було так і нема.
«Треба знайти час для якоїсь жінки найближчими днями», -  нагадує собі Боб у стилі  запису до органайзера. - «Другий день зранку помічаю ерекцію».
Зайнятий такими думками, з серйозним обличчям Боб піднімається до галявини при в’їзді до бази, де стоять його новенька «БМВ-316» та мікроавтобус «Пежо Боксер», що належить його фірмі. Він по дружньому хлопає по борту автобуса  та повертає до галявини зі столом. Коло замкнулось. Крізь кущі було видно, що «хлопці» вже розсілися навколо столу. Місце у торці, де він сидів з десять хвилин тому, ніхто не зайняв.
Боб по діловому сідає на єдину табуретку – вздовж столу всі сиділи на вкопаних лавах. Дивиться на не дуже дорогий, але престижний швейцарський годинник «Тіссо». 
- Дока чекати не будемо, – так само по діловому оголошує він, не відриваючи погляду від чорного циферблату.
- Давайте, бо яєчня стигне, – вставляє заклопотаний Ван-дер-Хайт, по своєму зрозумівши для чого не треба чекати того Дока.
- І пора уже по сто грамів... – ніяково посміхається Командир Бобові, тягнучись за пляшкою лимонної горілки. Він дійсно був свого часу старостою групи і, між іншим, справлявся зі своїми обов’язками не погано. - Ніхто не заперечує?
- Ніхто не заперечує... – відповідає за всіх Боб, миттєво змайструвавши на своєму обличчі серйозну заклопотану міну. - Але давайте не забувати для чого ми тут зібрались.
- Воно якось одне одному не заважає, - пробує заперечити Кірьян, якому вже налили повну чарку горілки.
Боб піднімає свою чарку, бо Командир вже встиг налити і йому. Робить обличчя пастора на похоронах, очі наповнюються сумом з краплинкою замріяності. Тихим оксамитовим голосом він вимовляє:
- Пом’янемо нашого Щелапета. Хай земля йому буде пухом. Не будемо чокатись, панове.
Всі дружно випивають. Алюмінієві виделки знайомо застукали по грубих фаянсових тарілках.
Відносну тишу перериває Сруль :
- Ой, не їде мені лимонна горілка зранку.
Боб дивиться на нього довгим вивчаючим поглядом. 
Це не правда, що Боб керується у своїй діяльності інтуїцією. Він багато вчився, ще з дитинства. Вчив його батько – професор математики. З того навчання Боб зрозумів, що наука то справа цілком матеріальна і з неї може бути користь. Ще він добре пам’ятав як батько годинами малював на папері ілюстрації до математичних понять. І хоча він робив це щоб вбити у голову юного Боба хоч якийсь математичний світогляд, нездатна до математики дитина не відкинула, а  запозичила ту манеру все відображати геометричними фігурами на папері. Об’єднувати ті фігури стрілками, поділяти пунктирними лініями. Здавалось Боб може цими малюнками прокоментувати будь яку життєву ситуацію.
Ще  була його добра мати – викладач іноземних мов в університеті. Вона його навчила непоганій англійській бо була певна, що та мова знадобиться її сину. І не помилилась.
Але головним вчителем життя був для Боба його дідусь Вартан. Батоне Вартан був директором одного з найбільших тбіліських ринків. Сухий малорослий сивий старий вірменин залізною рукою керував своїм дуже не простим господарством,  підлеглими і всіма їх діяннями – офіційною торгівлею та підпільним цеховим бізнесом. Він знаходив спільну мову з корумпованими (інших просто не було) партійними та господарськими бонзами, бандитами всіх рангів, міліцією та прокуратурою. На нього молилися прості грузинські селяни. Він був суддею не за призначенням, а за місією, бо вирішував безліч конфліктів між людьми, навіть якщо на перший погляд доля їх його безпосередньо не стосувались.
Ще він дуже любив свого єдиного онука Бобо і сподівався, що залишить у спадок йому не тільки велике багатство, але й навчить його життю. Від дідуся Вартана важко було щось приховати, даний був йому хист бачити сутність людей. Розумів він, що маленький Боб не має тої твердості та сили волі, що привели свого часу його, маленького вірменина з гірського селища, до багатства і фактичної влади. Але бачив в улюбленого онука крім дитячого ентузіазму бути як дідусь, здатність все запам’ятовувати і, головне, відтворювати так досконало, що здається не під силу великим акторам.
Цим всіма шанований Вартан вирішив скористатися. Дід водив свого онука першокласника на всі свої зустрічі та наради. Це там Боб навчився як сидіти у голові столу та тихим голосом нав’язувати співрозмовникам свою думку. І куди дівались Бобові лінощі, коли в іншому місці, часі та зовсім не з того приводу він розігрував давно минулі сцени з дідусевого життя, граючи його роль мов свою. Це там, через акторську форму сприйняття, у Боба була вкладена думка, що люди врешті можуть все, їх треба тільки організувати як слід і цим займатись має саме Боб.
Не питайте в Боба про статути та правила менеджменту у його фірмах. В кращому разі він вам покаже це в образах,  додавши до своїх непересічних акторських дій малюнки – декорації. 
Під час трапези завжди виникає момент, коли люди вже вгамували перший голод і більше не зосереджуються так на їжі. В цей момент у більшості прокидається інтерес до навколишнього світу, хочеться щось побачити чи почути. Цю властивість скрізь експлуатують власники ресторанів, організувавши якісь шоу чи принаймні музичний супровід.
Боб дочекався цього моменту і вже відкриває рота щоб вести далі цю зустріч, коли з-за рогу будиночку, очевидно, що від в’їзду до бази, випливає темно-зелена приземкувата автівка з тонованими шибками. Це міг бути тільки Док. Як завжди невчасно. Фізіономії всіх одногрупників повертаються до машини. Хтось вигукує «О» чи щось подібне.
Боба зацікавив автомобіль, відверто не з дешевих. Схожий на «Хонду», але ні.. Ось чорно червона емблема на радіаторі. Стилізований човен. Та це ж англійський «Ровер».
Машина тим часом зупиняється точно перед кухнею. Ліві двері відчиняються, примудрившись пустити на людей за столом сонячного зайчика. Ось і Док вилазить з машини. Хто ж ще. Праві двері машини теж розкрились, але з них ніхто не вийшов. 
- Ми, звісно, на тебе чекали, але не в такій упаковці. Невже ти «Ровер» собі купив, негіднику? - Боб прямує до Дока з привітною посмішкою простягши руки.
Док не встигає зробити й кроку чи щось відповісти, як Боб вже хлопає його по плечу, одночасно зазираючи у салон з несподівано дорогою темно зеленою оббивкою . Тепер Боб добре роздивився емблеми «Ровера», що були приліплені на стояку кабіни за дверима та на ковпаках коліс. Боб не любив конкуренції своєму достатку, і коли хтось мав щось подібне до того, що мав він, це його завжди дратувало. Тепер хто завгодно з одногрупників буде порівнювати його «БМВ» з цим елітним англійським авто. Він бачив у якомусь журналі його рекламу. Модель «Ровера» була остання, не поступалась за віком його «БМВ». «Приєднуйтесь до військово-повітряних сил» – сплив в голові у Боба рекламний слоган цього «Ровера». Так, «With This Rover 220 Join the Air Force».
Уже всі покинули свої лавки та обступили машину. Всі щось говорять, тільки Док, здавалось, мовчить. Найголосніше кричить Сруль : 
- Док, золотце, назад повезеш мене на своєму авто, а то в Бобовому автобусі мені не знайшлось нормального місця і трясся всю дорогу сидячи на коробці.
Боб тим часом вже змінив свою роль гостинного хазяїна на експерта і пояснює Командиру яка в «Ровері» використовується підвіска. Одночасно подумки він кляне Сруля, що так швидко матеріалізував його побоювання.
Боб задля прикладу чіткості амортизаторів – «Це у всіх «Хондах» так зроблено» – починає всією вагою розгойдувати капот. Але не натиснув він і трьох разів, підбираючи резонанс, як здоровенний пес, що зненацька вистрибує з-за машини, тихим гарчанням змушує його відступити чи не на півтора метри.
- Це твій? – тільки і промовляє Боб до Дока остерігаючись рухатись чи навіть прямо дивитись на тварину.
- Так, це мій собака, – чи не вперше відкриває рота Док. - По суботах зазвичай я з ним гуляю і от подумав, чому б йому не побігати біля водички.
Док дратував Боба скільки вони були знайомі. Як і багато про що, Боб ніколи не зізнався б у цьому. По-перше Док не піддавався на «мобілізацію»,  так Боб для себе називає здатність людей виконувати його накази, та і взагалі знаходитись під його впливом. Всякі спроби якось впливати на Дока натикались на жорсткий спротив. Як от зараз. Качнеш його машину, як звідкись вилазить пес з дюймовими іклами напоказ.
Ще Боб не міг відбитись від думки, що він, Боб, для Дока не є чимось непізнаним. Що Док прекрасно складає Бобу ціну, врешті невисокої про нього думки. Мало того, при можливості чи необхідності Док сам зможе маніпулювати Бобом.
Був би у Боба не такий авантюрний характер, він оминав би Дока десятою дорогою. Біда була в тому, що ця небезпечна людина чимось приваблювала, більше того, притягала Боба. Може своєю незалежністю. До того ж Док був красивим хлопцем у студентські часи, а зараз став вишуканим чоловіком, зберігши стрункість і легкість. Тільки рання сивина свідчила про його вік. Нажаль, сам Боб не міг похвалитись відсутністю зайвої ваги. Як і більшість одногрупників, він сильно погладшав. Дякувати Богові, великий зріст якось зорове компенсував гладкий живіт. Але не з того переймався Боб, оцінюючи зовнішність Дока  - свого одногрупника та таємного візаві. Сивого волосся дуже не вистачало Бобу. Він з дитинства мріяв, що стане сивим мов його дідусь Вартан. Та на нещастя не він, а пройдисвіт Док має у сорокарічному віці волосся такого бажаного алюмінієвого кольору.
- Взагалі, хлопці, ви так на машину не кидайтесь, – продовжує між тим Док. - Він, – Док вказує на пса, – вважає «Ровера» своєю власністю і стереже його як закопану кістку. Допоможіть краще витягти пляшки. -  То вже до всіх. - Зараз відкрию багажник.
Через хвилину Док від багажника показує Бобу якійсь пакунок.
- Пармезан передав нам три пляшки болгарського коньяку, – Док застиг з прозорим пакетом в руці очікуючи відповіді від Боба.
«Пармезан, це ж моя людина, а коньяк куплений на мої гроші, то ти чого виставляєшся тут як стриптизерка?», – подумки обурюється Боб на Докове нахабство. І тільки зараз зрозумів, що стоїть у позі, в яку  його загнав злий пес. Схаменувшись, він бадьоро крокує до своєї табуретки, на ходу дістаючи з кишені чергову сигарету.
- Ван-дер-Хайт поставить ті пляшки на стіл, – кидає він не дивлячись на Дока, хоча Ван-дер-Хайт в цей час порається на кухні і ніяк не може того зробити.

4. Док

«Ровер» ледь шелестить гравієм під широкими данлопівськими шинами, долаючи останні метри до кухні. Док тягне важіль ручного гальма і нарешті бачить своїх одногрупників за столом на галявині. Його дивує, що людей за столом так мало. Звісно, їх група в п’ятнадцять осіб здавалась свого часу невеличкою. На нечастих, якщо не вважати на останні три роки, зборах двоє чи троє з колишніх студентів не могли прийти на зустріч. Але зараз за столом сиротами сидить хіба не половина з їх числа.
Док виходить з машини, роздивляється навкруги – чи не знаходиться частина хлопців десь в іншому місці. Хоча судячи з того, що сніданок у розпалі, навряд чи це так. То хто ж присутній? Нажаль хлопці вже почали не дуже спритно підійматись з лав, що збило першу спробу їх порахувати. Ось Боб кинувся до нього з якимсь дурним запитанням. Ну, Боб повинен бути тут. Це є цілком природнім, тому що йому щось від всіх інших треба.
Ось Командир іде назустріч щиро посміхаючись, крутить головою і щось каже собі під ніс. Часом не «ну ти даєш!»? Це раз.
Кірьян в чорній сорочці та штанях, все такий же худий тільки з лисиною на півголови. Він тільки піднявся з лавки, переступив через неї і дивиться похмуро не на нього, а на його машину. Два.
Сруль, як без нього. Він вже поруч, тисне руку і екзальтовано щось верзе про свої плани покататися. «Боже, яка в нас бідна країна!». Але так чи інакше, це є вже три.   
Юлік, маленький, з класичною лисиною товстун, завів собі пишні вуса. Він чомусь підійшов не до Дока біля дверей машини, а до багажника. Очевидно він побачив П’ера, який ховається по тої бік машини. Зараз Юлік стоїть загіпнотизований як кролик удавом, тому що напевне П’єр втупився в нього своїми вовчими очима. Тим часом Юлік четвертий учасник поминального зібрання.
Ван-дер-Хайт, або скорочено Хайт (скорочене назвисько!) непомітно якось опинився біля правого блоку фар «Ровера». Він з простуватою швейківською посмішкою дивиться на зелений капот «Ровера», часто шмигає при цьому носом. Така в нього стара звичка. Наче він слухає що каже Боб, який вже встиг привітатися з Доком і ходить навколо машини з виглядом наче хоче купити. Але Хайт тільки прикидається простаком. Два десятиліття служби в партійних (комуністичних, звісно) органах не минають безслідно. Він за звичкою стріляє очима в бік своїх товаришів. Робить він це під час свого шмигання носом, так що його спостереження є фактично таємним. З його місця він мав добре розгледіти німу сцену між Юліком і прибулим псом, але навіть не подає виду. Ось він, партійний вишкіл. Ван-дер-Хайт є п’ятим і, схоже, останнім. Фантастика, де ж інші?
Але ні. З густих кущів повільно виходить Гаррі. На ньому якийсь чи то комбінезон з курткою, чи просто якийсь робочий одяг темно - сірого кольору. На голову чомусь насунута сіра та невиразна бейсбольна шапочка. Він за звичкою, як і в молодості, закидає голову назад. Від цього здається, незважаючи на його маленький зріст, що він дивиться на все згори. Гаррі, шостий учасник, задає Доку саме доречне питання :
- Це твоя?
- Ти там в кущах був один?, – питає в свою чергу Док про своє.
- Знаєш, мені для цього компанія не потрібна. Так це твоя машина?
- Так, звісно. Я питаю бо не бачу пів-групи. Вони ще приїдуть? – без певної надії питає Док.
- Ні, що Боб тобі нічого не сказав? Це всі кого він запросив.
Док не встиг навіть відреагувати на це повідомлення, як П’єр кидається на Боба, що по дурнуватому почав трясти ніс «Ровера». Врешті на П’єра можна покластися, але береженого Бог береже. Док тихенько кличе свого пса і той зупиняється опустивши голову і загрозливо дивлячись на Боба. Той між тим, незважаючи на габарити, із спритністю жаби відскакує на два кроки назад. Всі хто стояв біля машини теж роблять крок назад. І тільки Ван-дер-Хайт залишається на місці все так таки шмигаючи носом. Одначе і він складає руки на грудях і уважно роздивляється П’єра.
Док трохи іронічно посміхається, представляє свого собаку добірному товариству.
Гаррі, що стоїть поруч в’їдливо питає, чи не вбудував Док собачу будку до багажника свого лімузина.
- В мене повний багажник газованої води, – об’являє у відповідь на те запитання Док. - Допоможіть краще витягти пляшки.
Після того, як «Ровер» звільнили від громадського вантажу, Док відводить машину на стоянку поруч з бобовою колісною власністю. П’єр, що біжить поруч з машиною, ревниво спостерігає наскільки Док це вправно робить. Док в останнє лізе до багажника, витягає звідти свою спортивну сумку – справжній «Найкі». Достає дві собачі пластикові тарілки та великий пакет собачої їжі «Педігрі». Не можна промовчати, що П’ер при цьому і бровою не веде, все так таки суворо спостерігаючи за Доком.
Влаштувався Док у дальньому будиночку, де як і позаторік весь простір був заставлений ліжками. Оскільки персон прибуло всього вісім, то це виходить по троє або двоє на будиночок. Док перевдягається у світло-сірий спортивний костюм та, за контрастом, темно-синю футболку, питає П’єра, що крутиться поруч, чи хоче той їсти. Робить це чисто формально, бо відчуває, що П’єру вже терпець уривається познайомитись з місцем куди він потрапив. Та й по годинах було ще рано. Однак він прихоплює з собою П’єрову тарілку , наповнює її водою з крану біля кухні і кричить своєму собаці :
- Ось твоя вода тут буде стояти.
 Але той вже зникає у кущах. Так і не зрозуміло, чи почув свого хазяїна.
Нарешті Док добирається до столу, зупиняється поруч з Бобом і чемно всіх вітає.
- Сідай вже, – втомлено тягне Боб на ті вітання.
Док скидає пальці вгору – хай буде по вашому - і сідає останнім на лаві. Вправно наливає собі пів гранчака привезеного коньяку, висипає на тарілку смаженої свинини з картоплею, мовчки випиває коньяк і повільно, як робив завжди, починає жувати. При цьому дивиться на Боба – продовжуй. Бо є цілком певним, що саме Боб сольно виступав перед його приїздом.

5. Боб

Твердий сир, що мав назву «Голландський», здається, зовсім не має смаку. Боб жує його чисто механічно, щоб не курити наступну сигарету. Вже випили по чарці з новоприбулим Доком, вже добрались до дна миски зі смаженою картоплею та м’ясом у запашному соусі, що Ван-дер-Хайт приготував заздалегідь. Здорові сорокарічні чоловіки прийнялись за недоїдені закуски – суху ковбасу, той самий «Голландський» сир, а хтось ловить незграбною литою з алюмінію виделкою золотисту шпротину з консервної банки.
Виступ Боба не клеїться. Колеги вже прицілюються до наступної чарки. Врешті пляшки з горілкою та коньяком ідуть по руках. Обличчя повеселішали. Док флегматично відповідає на запитання. Спочатку про машину - яка потужність, скільки коштує та де купив.
- У Польщі? Чому там?
-  А-а, - Док маше рукою з виделкою, - партнери по бізнесу.
Бобу й самому цікаво було почути, як це вчорашній науковець Док раптом став на вигляд успішним бізнесменом. Чим він може займатись? Комп'ютерами? Отими банальними «Інтелами 386», чи аж 486? Не схоже на Дока. Боб подумки лає себе, що не навів про нього довідки раніше. Врешті сама його справа, заради якої зібрались, може постраждати від такої необачності.
Боб закурює таки сигарету, останню з червоно-білої упаковки «Мальборо». 
- Ось що, шановні, – починає він. - Майже рік пройшов як тут загинув Шелапет. Ми тут, хай він мені вибачить, не тільки пом’янути його зібрались, але і розібратись що ж трапилось рік тому.
Боб струшує попіл з сигарети на землю і, розмахуючи нею перед собою, продовжує.
- Не уявляєте скільки здоров’я поклав я щоб залагодити цю справу. Помирає мій інститутський товариш, якого я запросив провести на природі кілька днів. Серед друзів, в знайомому вже місці. Звісно, я поводився не так гостинно як годиться, моя провина. Звалилась тоді на мене несподівана справа. Повинен був блискавично вирішити справу з митницею. Ти знаєш про що йдеться, - Боб киває Командиру.
Командир свого часу кинув роботу у підприємстві по налагодженню комп’ютерів і зайнявся торговими операціями чи то з Польщею чи то з Угорщиною, або з обома країнами разом. Тому з розумінням киває у відповідь та й собі тягнеться за сигаретою. Пачка, що Командир тримав на столі виявилась пустою. Боб помічає це і кричить в бік кухні:
- Рябий, принеси нам мої сигарети!
Той, що виносить сигарети мабуть і справді є рябим. Зросту Рябий досяг під два метри і має маленьку голову рептилії з вузьким лобом та невиразними оченятами. Червоно-біла пачка «Мальборо» губиться у здоровенній руці.  Обличчя, яке неможливо було запам’ятати є відверто заспаним. Очевидно Боб розбудив його і як повернеться до кухні, то знов засне. Рябий ні на кого не дивлячись, кладе сигарети поруч з Бобом та іде назад. Тим часом П’єр виглядає з кущів, що оточили галявину. Розумними очима (на заздрість Рябому) слідкує за тим дефіле, та підбігає до Дока. Той хлопає П’єра по боку і по дружньому йому всміхається.
Боб з новою сигаретою продовжує свою сповідь.
- Я тому і зібрав тільки тих з групи, які були в першому автобусі і могли бути свідками того, як помер Шелапет. Ще раз кажу, я дуже винен перед ним. Мав був взяти у нього документи, які мені передав Парамон з Москви. Шелапет підходив до мене напередодні. Казав: «давай тобі віддам все що привіз». Аж тут мене викликають. Я йому тільки встиг сказати, щоб віддав все Пармезану. Гадав він в офісі, просто вийшов на хвилинку. Коли приїхав до тих проклятих митників, а він мене там зустрічає. Пармезан, значить. Я так і присів. Хто ж кажу в офісі залишився? Там хлопці з моєї групи гуляють. А в одного ти мав взяти документи та гроші.
- Так, гроші, – Боб підвищує голос. - Бо Парамон передав мені двадцять тисяч доларів оборотної готівки. Цих грошей і документів ми у Шелапетових речах так і не знайшли.
- А де ж вони? – питає Сруль.
- Цього я і сам не знаю. З митниці ми звільнились тільки вранці. Охоронець сказав, що пізно ввечері всі хто гуляв розійшлись, а вранці поїхали двома «Латвіями» сюди. Я, не спавши ніч, погнав до цієї бази, а тут в Шелапета удар і він мертвий на піску лежить. І так це якось швидко сталось. Другий мікроавтобус з нашими ще не доїхав до бази, бо я їх, виходить, випередив.
- То значить Шелапет привіз тобі з Москви гроші і документи, прийшов з ними до твого офісу і ти їх в нього не взяв. Так? – Кірьян пробує підбити підсумки з почутого.
- Вийшло так. Я розраховував на Пармезана, а він виявляється поїхав сам туди. В митницю. Каже, хотів щоб я погуляв з хлопцями. До мене ж прийшли, я всіх запросив.
- А хто тобі, Боб, з митниці дзвонив, хіба не Пармезан? – Командир питає.
- В мене там є свій дятел, він і сповістив, що справи кепські, треба бігом гасити ревізорів, бо все втратиш.
- Значить Шелапет приніс гроші, а віддавати нема кому? Уявляю собі його стан, – це знов Командир.
- Хлопці, Шелапет страшенно відповідальний за всякі там гроші та папірці, – як про живу людину зауважує Гаррі.
 Боб відчуває, що його одногрупники «в'їхали» в тему, а значить може бути і результат. «Інкапсуляція!», - про себе констатує він причину успіху, при цьому глибоко затягуючись.
- Шелапет зупинився в готелі, може він десь там залишив все. Просто треба було одразу там подивитись. Дивились ви там? – питає Кірьян.
- Дивились, дивились. Знаєш скільки це мені коштувало?
- Чекайте, хлопці, – втручається нарешті Док. - Якщо ти, Боб, запросив тільки тих, хто приїхав разом з Шелапетом, значить вважаєш, що гроші зникли саме на цій базі. Відповідно існують ще не оприлюднені тобою докази того, що Шелапет привіз їх сюди. Інакше цей автобусний відбір кого запрошувати, а кого ні був би повною нісенітницею. Думаю, Боб, я тут не помиляюсь. Одне мене дивує. Яким чином я потрапив у цю компанію. Адже їхав я у другому автобусі, який підкинув мене до Борисполя, пам'ятаєш?. Тому цей автобус і приїхав пізно, що до аеропорту то є певний крюк. Ми ще простояли там хвилин десять. Миша Кос і Су-хань не хотіли мене відпускати без розпитої пляшки шампанського. Доречи, я пішов до вокзалу, а вони ще не поїхали.  То що ти нам ще не розповів, Боб? І яка моя роль тут? Хіба якогось спостерігача?
- Ага, - Боб кладе руку на пачку сигарет, готуючись відбивати нею подальші свої фрази, як американські судді в кіно використовують для цього спеціальний молоток. - Почну з кінця. Ти дійсно не можеш знати куди ділись гроші, що віз Шелапет. В момент, коли його хватив напад, ти як раз перед аеропортом Бориспіль пив шампанське з Су-ханем за твоє щасливе відрядження. Так що ти не до чого не причетний. Відверто кажучи, я сподівався на твою допомогу. Але як спочатку в тебе виникають такі питання про твою участь у цій справі... то краще не треба. Так що можеш хоч зараз сідати в свою англійську тачку і їхати звідси. Я тобі ще й за бензин заплачу. Я, може помилково, гадав, що ти погодишся допомогти. І не комусь там, а своїм товаришам. Більше в тебе інститутських товаришів не буде! Я хотів, як тебе запрошував, щоб був ти не спостерігачем, а допоміг розібратись що трапилось. Мені допоміг. Мені, розумієш. Тому що я витяг на собі всю цю трагічну подію. - Боб замість барабанити пачкою об стіл, вже стукає себе нею у груди.
- Дійсно, тут ти правильно все розкрутив, – Боб звертається саме до Дока. - Є в мене свідчення мого вахтера, що перед тим як сісти в автобус, Шелапет передав через нього мені, що все везе з собою на базу і щоб я не хвилювався. Тому гроші зникли десь тут.
Боб може говорив би і далі, але йому вже перехопило подих. 
 - Значить, нам треба визначитись, чи не причетний хтось з тут присутніх до зникнення грошей. Крім нас з тобою. Правильно я зрозумів тебе, Бобі? Інакше кажучи, чи не вкрав, скажемо м'яко, хтось з цих шістьох наших інститутських товаришів твою посилку з Москви? А може вона загубилась десь тут  і даремно ти підозрюєш когось із своїх старих друзів? – Док обводить всіх присутніх очами, бачить П’єра, який стоїть біля вільного торця стола, точно проти Боба.
- Вже нагулявся, бо нас відправляють до дому? – переадресовує Док Бобове послання собаці. А так, знов звертається до Боба.
- Вибач старому егоїстові, але так допомоги не просять. Що ти мені в п’ятницю плів про поминки? Те, що в нас зараз відбувається далеко поминки не нагадує. Це допит, або розслідування хто вкрав гроші. – Док знов уважно роздивляється всіх.
- Що ти пропонуєш? Зайнятись реконструкцією подій річної давнини? Де був той, де стояв цей. Хайт, звісно на кухні, в нього алібі. Врешті, Боб, розкажи чого ти сам хочеш від нас, чого очікуєш від цієї зустрічі, яка все більше здається мені мало приємною, -  все допитується Док.
- Добре, ти, мабуть, правий. Я розповім все по порядку а то негарно якось складається. Давайте тільки по чарці ще вип’ємо. У нас же, Ван-дер-Хайт, ще є якась закуска? Налий мені горілки, – це вже Командиру каже Боб. Як всі налили, то Боб встав зі своєї табуретки, тримаючи чарку в руці :
- Давайте за дружбу, я не хотів нікого образити. Сьогодні ви мої гості. Нам треба розібратись. Ну, хай мені треба врешті розібратись, що сталось рік тому. Я не все кажу тому що важко мені говорити про деякі речі. Скажеш – образяться, не скажеш теж образяться. Тому так і виходить. Ну, давайте.
Боб випиває горілку стоячи, шукає пальцем щоб таке з’їсти, зупиняється на тарілці з сиром, вхоплює тоненьку скибочку і сує до рота.
- У, смачний сир, – визнає він, сідаючи на табуретку.
- Торішня наша зустріч з самого початку не складалась, – починає Боб обіцяне без купюр пояснення. - Може те й смішно, але вже опинились у різних країнах. Ми – тут, а Дідок і той таки Шелапет у Росії. Дідок тоді так і сказав: Я до вас хохлів не поїду. Це я хохол – смішно. 
Різні гроші, інфляція. Може не така страшна як сьогодні, але вже була. Згадайте. Від цього працювати стало важче, всі перерахунки через долари. Відверто кажучи, не до зустрічей мені було на той момент. Правильно було б відмінити все. Тим більше, що того року ніхто навіть не подумав мені допомагати – все я сам і за свої гроші.
Може і я б кинув цю організаційну справу. Якось так вона зійшла б нанівець. Раз не подзвонив, інше не замовив – ось і літо пройшло. Цікаво, що ніхто не згадав би, мабуть.
Але, на нещастя, виникла у мене думка, що якщо б ми якось об’єднались у ці скрутні часи, допомогли, фактично, один одному, то була б з того всім нам користь. От у мене приміщення є і напрацьовані деякі зв’язки. А Командир, наприклад, шукає де склад знайти з холодильником. Тоді прошу до мене. Отримуєш склад без будь якої платні. Але виводиш на своїх клієнтів. Чи домовляємося про спільну реалізацію. Коротше кажучи, у певному проекті працюємо разом.
А Док, навпаки, від нас отримував би пристойну зарплату кожен місяць, тому що, наприклад, веде загальну базу даних клієнтів. Завести загальний фонд для цього. Можна було б за схемою холдінга все побудувати, або навіть зробити щось на зразок корпорації.
До речі, Шелапет як раз був першим, з ким я налагодив співпрацю. Він поставляв мені деяку інформацію зі свого банку, і, хай не часто, але робив і інші послуги. Та, ось, возив документи між Москвою та Києвом. Тому що регулярно їздив до  нас у відрядження.
Цього разу, рік тому, значить, як раз Шелапет мав їхати до Києва і просив організувати зустріч тут на базі саме в цей час. Очевидно, що вигідно це було йому і по грошах і по роботі, тому що хотів якось порибалити на вихідні замість того, щоб паритись у Києві.
Врешті так домовились з ним, що скільки людей не збереться, на рибалку сюди ми обов’язково їдемо. Якщо взагалі група не поїде, а таке деякий час цілком було можливе, то взяли б дружин або хвойд якихось... Коротше кажучи, зустріч за всякої погоди.
А тут стало вимальовуватись, що поїде душ десять з групи. Значить хвойди почекають, а ми порибалимо трошки.  Чи горілки вип’ємо. Правда, Ван-дер-Хайт?
Боб втомився говорити, вскочив і трусить до кухні. Повертається з двома пляшками води та стеком прозорих пластикових стаканів.
- Хто хоче водички? – пропонує він.
Сруль перший підбігає до води, вихоплює стакан та скручує ядучу синю головку на пляшці. Щедро газована вода вдаряє з горла у підставлений стакан.
- Налий же і мені, – з легким докором просить Боб і продовжує. - Напередодні, у п’ятницю, тільки і почали по справжньому домовлятись. Наприкінці дня все звозили до мене в офіс. А там відкрили пляшку коньяку, сіли за стіл і почалось. Ніхто ту зустріч у мене в офісі спеціально не планував – стихія чистої води. Ну, вирішив я тоді, може про наші корпоративні справи поговоримо. Так би мовити, тема для твору.
Зрозумійте, хтось мав точно прийти в той день.  Ван-дер-Хайт, наприклад. З Командиром домовлялись, не пам'ятаю, правда, навіщо. А от Юліка не чекав, точно. Тебе, Док, теж не чекав. Тим більше, знав, що ти поїдеш у відрядження, а не з нами. Як ти потрапив на ту нашу зустріч, як вмовив підвезти тебе до Борисполя я так і не знаю.
А от Шелапет повинен був подзвонити з готелю. Йому банк завжди «Москву» замовляв. Чи він привезе посилку з Москви зараз же, чи залишить у сховищі банку до понеділка. У той раз він так і хотів зробити. До речі, якщо залишив би у банку, я, може, ті гроші з банку і не витяг би.
Але ось він несподівано подзвонив і каже – з банком не склалось, везу пакунок тобі. Що я мав відповісти? – вези. Відстань між готелем та моїм офісом десять хвилин пішки. Думаю, машину не треба висилати. А тут таки дзвінок з митниці – бути терміново бо робочий день закінчується. Я тоді ще подумав, добре що не відіслав машину за Шелапетом – нічим було б їхати. 
Коротше кажучи, кинувся я їхати до проклятущих митників. Захопив для них гроші, сказав охоронцю, що як прийде Шелапет, то хай до Пармезана підійде – той все знає. А! От про що не сказав. Пошукав Пармезана у лавці і не знайшов. Подумав, що десь вийшов. Не міг він з офісу піти. От так і поїхав.
Боб наливає собі ще води, випиває може один ковток, з гримасою здивування широко розводить руки. Бульбашки грають у стаканчику.
- Досі не вкладається як сталось, але Пармезану здалось, що то звичайне непорозуміння і він швиденько його владнає. Тому поїхав ще за годину перед тим як дзвонив Шалапет. Я вже багато думав, що в цьому не так, і зрозумів, що єдиний прокол був в тому, що Пармезан не попередив мене, що їде. Може я взагалі не поїхав би, а дятла мого з митниці замкнув би на Пармезана, що вже мав бути там. Ну, там, знайди, хай подзвонить мені... Тобто сидів би на місці.
Далі у мене є тільки припущення, що насправді відбулося. Шелапет прийшов до офісу. Мене нема, охоронець йому доповідає про Пармезана, а його знайти не можна. У залі офісу сидять студентські друзі напідпитку. Що йому залишалось робити? Сісти і чекати.
- Ось чому ти все допитувався чи пив Шелапет у ту п’ятницю. А я думав ти про здоров’я його турбувався, – ділиться своїм висновком Сруль.
- Може я і питав, але, Сруль, не в тебе, бо ти вже був хороший перед моїм від’їздом. Дарма Ван-дер-Хайт ти на Сруля тоді поклався.
- Ну, а я і не сперечаюсь,  Я, до речі, теж з відрядження з Вінниці повернувся. Не їв цілий день. А ти мене до Хайта відіслав. Поки купили, поки довезли – вже вечір. Ну хміль і ударив, що тут такого. До речі, везли ми все на машині Пармезана. «Москвич» такий бежевий. Правда, Ван-дер-Хайт? – виправдовується перед всіма Сруль.
- Замовкни, Сруль, – цідить Ван-дер-Хайт, бо свідчити хоч якось проти Боба йому не хотілось, а на Сруля було начхати.
- Точно! – вигукує кмітливий Гаррі. - Думаю, що в твоїй розповіді відсутнє, Боб? Ось. Сруль підказав. Це є машина Пармезана. Точніше, це відсутня машина Пармезана. Зачекай, не перебивай!
Гаррі зазвичай говорить повільно і, десь навіть, нуднувато. Але цього разу не дає Бобу себе перебити. Хоч той уже робить якісь рухи руками.
- Чекай! Якщо людина постійно на машині їздить, то як ми дізнаємось чи є вона на місці? А дуже просто. Дивимось чи на місці його машина. Пармезан поїхав у митницю на машині. Значить на стоянці її не було. Звідси виходить, що ти знав принаймні – Пармезан з офісу поїхав.
- Більше того – це вже Кірьян. - Як ти побачив, що Пармезан у митниці, то мав би на його машині – точно Гаррі каже – відіслати його в офіс. Терміново. Тому що крім нас – студентської п’яні нікого у твоєму офісі не лишилось.
- Чому, був же охоронець, як його звати, забув, – щось пригадує, а щось ні, Командир.
- Який охоронець? – втручається нарешті Юлік, який до цього слова не сказав. - Я  в той день пити не міг, приймав ліки не сумісні з алкоголем. Як за столом стало занадто весело, вийшов в коридор і зустрівся там з Ігорем Мартиненком.  Я його знав ще зі школи. Здивувались, звісно. А він каже, що в тебе, Боб, працює. Я зайшов до його кімнати, а там ще душ п’ять хлопців і дівчат працювало. В принципі з ними всі питання можна було б вирішити.
- Ігор Мартиненко є родичем моєї дружини, він і зараз в мене працює, а того охоронця я звільнив, - дає довідку Боб з виглядом, що каже щось по суті.
- Ну хай родич дружини, але ж не теща. Чому б тобі твого родича не попросити дати раду Шелапетовій посилці? – питає Командир.
Боб на якийсь час замовкає, дивлячись на свої руки. Хотілось курити, та не хотілось одночасно після теплої газованої води. 
- Ван-дер-Хайт, зроби таку послугу, засунь хоч пару пляшок з водою до холодильника. Думаю, що місце вже там знайдеться, – несподівано для самого себе просить Боб. Наче й забув, що мерз десь годину тому.
- Да, треба воду для посуду поставити грітися, – кидає Хайт, прямуючи до кухні.
- Щодо машин і всього такого, – Боб втуплює погляд у свої руки на столі. - Ви мабуть не розумієте що таке митниця. І ти, Командир, також. Я забув як мене звати, такі гроші я міг в той день втратити. Так, з  Шелапетом я домовився і тут таки забув про цю домовленість. А Пармезан мені здорово допоміг тоді. Тому що поки я вів переговори, він поляну накрив у митниці. І поки по півлітра коньяку на брата ми не випили, проблема з моїм вантажем не вирішалась. Я не кажу про те, скільки грошей їм віддав тоді і потім.
А ви мене про Шелапета питаєте. Я забув про нього взагалі в той момент. Хай Бог мене простить. Те, що мав отримати з тих вантажів перекрило б в багато разів втрачену готівку, яку віз Шелапет... Ну що таке двадцять тисяч доларів? Для вас – так, великі гроші. Для товарного обігу то є краплина в морі. Я взагалі не згадував був про них, якби людина не загинула. 
- Чекай, Боб. Що це ти верзеш? Хто це загинув? Ти Шелапета маєш на увазі? - питає Гаррі.
Боб ствердно киває.
- В нього ж стався серцевий напад. Може просто перегрівся. Я його бачив і ввечері перед поїздкою, звісно не такими тверезими очима як Юлік. Але, думаю, він був досить в нормі. Принаймні ззовні. І в автобусі я нічого на помітив такого. Врешті свого часу вже казав тобі про це. Він спав на задньому сидінні. От і все, – знов все підмічає Гаррі.
- Гаррі, кажу ж у нас різні погляди  і ролі в житті. Ти покупець, споживач. Дай тобі двадцять тисяч баксів і ти будеш на вершині щастя, – Боб все дивиться на свої руки, що простяг на столі. - Я  ж є бізнесменом, розумієш. Діловою людиною. Я відповідаю за товар, за гроші, за людей, що зі мною працюють. Спілкуюсь з властями, з партнерами, з клієнтами як ти. Так, я заробляю, але я й плачу. Шелапет віз гроші. Дуже з ним погано вийшло. Довелось йому гроші везти на рибалку. Тут він помирає. Думаєш справу закінчено?  - Боб нарешті подивився на Гаррі. - Для тебе, так. Зірвалась рибалка. Ти сідаєш у орендовану мною «Латвію», вибач «Пежо» ще не купив тоді, і їдеш додому. На мене ж звалюється покійник і справа про його смерть. Міліція, експертиза, таке інше. Крім мороки це все ще грошей коштує.  Хтось мені допоміг з вас? Та то пусте. А суть у тому – це щодо точності висловлювання – що медики знайшли в Шелапета два опіки наче точки на тілі. Такі опіки залишає електрошок. Stan gun. Чули про такий? Значить до Шелапета застосували зброю. Враховуючи його слабке серце, від цього шоку він міг померти. От і виходить, що людину знищили за двадцять тисяч.
Сказавши все що знав, Боб почуває себе спустошеним. На руках в нього не лишилось жодного козиря, жодної інформації, завдяки якій він сподівався керувати ситуацією. Єдиною надією було те, що хтось потихеньку зізнається в крадіжці. Не привселюдно, а йому особисто. Боб з під лоба дивиться на старих інститутських друзів. Всі сидять не рухаючись, втупивши погляди у стіл. Як сам Боб хвилину назад. Ван-дер-Хайта він не бачить, той до столу не повернувся, а мабуть курить сигарету стоячи в кухонних дверях, тому що голосно видихає повітря і часто плюється.
Док, повернувшись від столу, пригощає сиром свого пса П’єра. Той з сумнівом обнюхує скибочку і не без вагання делікатно витягає її з тонких пальців свого хазяїна. Те що Док є закінченим негідником, Боб знав ще як учився з ним в одній групі.
- Пропоную розійтись, скільки можна за столом сидіти, – знов бере ініціативу на себе Боб.

6. Юлік

Батьки Юліка були шкільними вчителями. Були, бо померли один за одним як Юліку сповнилось тридцять. Від того, що Юлік вчився у школі, де вони вдвох викладали, він ніколи не відчував себе як інші учні. Всі були просто школярі, а він - учительський син.
Щоб ніхто не запідозрив його в використанні родичів, Юлік вчився тільки на відмінно. Вчився так з першого до десятого класу. Так і поступив до інституту як відмінник – за правилами тих років мав скласти тільки два іспити з математики.
Як тільки досяг він підліткового віку стало ясно, і Юліку в першу чергу, що росте він дуже некрасивим низькорослим створінням. З непропорційно великою головою, коротенькими ручками – ніжками та ще й черевом, що випирає. 
За його потворну зовнішність, але не тільки за це, однокласники у школі не помічали його впритул, він був цілком чужий та ще й вчителів син. Дівчата переросли Юліка на голову і теж цурались відразливого відмінника. Здається і він не помічав їх принад, що швидко  ставали все значущими. Так сталось, що клас, де вчився Юлік був «слабкий», а сама школа цілком ординарна. Тому відстаючі у фізичних даних, Юлік далеко відірвався у навчанні, де йому не було рівних. Серед вчителів він набув певного авторитету, його батьки постійно отримували поздоровлення від колег з таким талановитим сином. Його висували на громадську роботу і Юлік виконував її бездоганно. Одначе уникав при цьому всякої публічності. Але так і було заведено у тодішньому комсомольському житті.
Звісно Юлік страшенно мучився від своєї фізичної неповноцінності, яка рік за роком виростала в ньому паралельно з ростом авторитетом відмінника та комсомольського діяча. Але не стільки очевидна поразка у примітивних сексуальних змаганнях не давала Юліку спокійно жити. Врешті кобилясті і геть тупі його однокласниці викликали в нього швидше відразу. Не давало Юліку спокою існування альтернативних до його способів життя, що, він бачив, існують в оточуючому світі.
Юлік був навчений так, що існує єдиний для всіх шлях у житті і якщо слідувати ним, то приведе він до поставлених чітких цілей.  Адже є в чудовій країні – СССР – прості зрозумілі правила поведінки, які відрізняють будівників комунізму від жителів решти країн, де править нажива та егоїзм.
Але ж ось батьки за столом розмовляють про якогось пройдисвіта чий синок по блату поступив  до інституту та, напевне, знайде собі гарну роботу. І, виходить, ніхто його не зупинить. Та навіть він вже є свідком багатьом подібним випадкам. Він вчиться з ранку до ночі, а один балбес з його класу сам ставить собі оцінки до шкільного журналу, користуючись тим, що в класі сорок учнів і вчителі не пам’ятають кого, про що і коли питали.
Юлік все більше ненавидить тих, хто діє всупереч існуючим правилам та порядкам. Все більше він вірить у комунізм – ідеальне суспільство, що характерне в першу чергу свідомістю своїх громадян. 
Совєтський союз був для нього оплотом всього передового і беззаперечно єдиного вірного суспільного ладу, і він – відмінник та комсомольський активіст – є прикладом як можна тут проявити себе. Юлік мучився від повідомлень, що у країнах капіталу  ще щось створюють, винаходять та будують. Це суперечило його світогляду. Він відмовлявся вірити таким фактам.
«Ну то вже в останнє. Скоро наша візьме», – вмовляв себе некрасивий школярик,  комсомолець з тринадцяти років.
Але найгірші його побоювання справдились, як він так тріумфально поступив до інституту. Вже в перші дні навчання, коли вчорашні абітурієнти обмінювались враженнями від тільки-но минулих вступних іспитів, Юлік зрозумів, що багатьом вступ до інституту коштував скромної трійки, тому що йшли за численними пільговими лімітами, іншим - батькового дзвінка, та і відмінник він був не один.
Неприємно його вразив високий худий з милим обличчям Док, що здав всі вступні іспити на п’ять. При цьому будь Юліка воля, він виключив би цього вундеркінда з комсомолу та відправив би на військову службу за його вільнодумство, та відверте обожнювання західного способу життя. З такими комунізм не побудуєш. Жах був у тому, що той Док був не одинаком серед здорового комсомольського колективу як показували в совєтських фільмах. Більше того, саме Юлік мав мовчати, не смів осуджувати ту буржуазну поведінку. Ось у чому драма. Він, поборник існуючого ладу в своїй країні вимушений мовчати, а відверті мерзотники як багатенький Боб чи космополіт Док не ховаючись, не пошепки, а в повний голос лаяли свою країну. При цьому хоч мізинчиком хотіли відчувати себе причетними до Заходу : якщо музика, то звісно ж Бітлз, а космічні дослідження, то виключно «Аполлон» на Місяці.
З роками навчання в інституті, Юлік все більш розчаровувався у житті, але не у світогляді, який подумки сповідував і сьогодні. Він змирився з тим, що є люди талановитіші, щасливіші чи спритніші за нього. І ці їхні якості цілком замінюють їм його вперту працю. Як і в школі, інститутська група мало помічала його. Як вогник свічки на яскравому сонці.  
Після закінчення інституту, коли потреба зазубрювати зникла повністю, Юлік врешті зрозумів, що не здатен мислити самостійно і остаточно здався.
Так сірим невиразним інженером він і пропрацював ось уже двадцять років. В совєтські часи Боб їздив на власній машині і займав в його ж таки установі високу керівну посаду. Док захистив дисертацію, одружився на красуні і виглядав цілком щасливим безпартійним науковим керівником середньої ланки, як тоді казали. Рідкі зустрічі з одногрупниками не приносили втішних відомостей про те, що безідейні несумлінні колеги покарані, а відмінники з великої літери правлять життям.
Крах Совєтського союзу остаточно зламав Юліка. Фактично всі його ставки виявились програшні. На цьому фоні він несподівано одружився на молодій привабливій, але збоченій на прозі життя дівчині. Від того браку він став молодим, всього тільки сорокарічним батьком без певних гарантій матеріального статку.
Можна собі уявити, якими очима він дивиться зараз на виводок дорогих закордонних авто саме у тих, хто сповідував нігілізм та знущався з рідної, вже не існуючої країни. Україну Юлік розглядав виключно як уламок великого корабля, зачепившись за який сяк так можуть продовжити своє життя кілька нещасних.
Не зважаючи на приголомшуючі відомості про смерть Шелапета, Юлік і зараз перш за все мовчки ненавидів триклятого Дока, що сидить навпроти нього за столом і навіть не дивився на нього, наче Юлік був прозорим. Натомість він цілком серйозно розмовляє зі своєю здоровенною вівчаркою, що час від часу приходить до столу. Зараз пес лежить на спині та мляво відбивається передніми лапами від руки Дока, якою він навмисно повільно намагається схопити пса за світло сіре хутро на животі. Весь в азарті, пес допомагає собі і задніми лапами та синхронно відкриває та закриває свою пащу із страшними зубами.
Дивлячись зараз на Дока, Юлік відверто ревнує до його густого посивілого волосся, тонкої засмаглої руки та, навіть, до красиво виставленої ноги, взутій у "Рібок-класік". Все йому було ненависне. Яка несправедливість.
Він страшенно боявся, що його молода дружина колись зверне увагу на такого, чесно кажучи, красивого чоловіка, тверезо оцінить його зарплатню (треба зараз казати дохід) та соціальний статус. Вона не зрадить Юліку, вона просто ще в більшій мірі з презирством та відразою віддалиться від нього. Чи так це насправді, чи просто Юлікові комплекси, сам він у цьому розібратись не міг. А все тому, що Юлік підходив до всього з класових позицій, а його дружина під ті позиції не підпадала.
Інша річ їх студентська група. В ній до традиційно антирадянські настроєних елементів (це Боб і Док), останнім часом приєднались не стійкі, схильні до матеріального збагачення товариші. Хоча які вони товариші, -  «пани», «господа» та «джентльмени». З ворогами антирадянщиками простіше – ні Боб ні Док не вступали в комуністичну партію. А ось зрадники Командир чи Кірьян рахувались  комуністами, та ще й не рядовими. Тепер скуповують непотріб за кордоном і спекулюють на київських ринках. Ще не ясно Юліку, як поведе себе професійний партієць Хайт. Він мовчить. Навіть не відомо чим займається, тому що райком його закритий. Треба прямо спитати в нього: чи він ще лідер, чи зламався або зовсім записався у колабораціоністи.
Сруль то є прихвостень, люмпен, те що зветься декласований елемент. А Гаррі молодець, не  ліз у партію в совєтські часи, але зараз чесно працює на заводі в Черкасах. Так само і Су-хань. Як призначили його начальником електронно-обчислювальної машини через три роки після закінчення інституту, так він і пропрацював на цій посаді двадцять років. Теж наша людина. Шкода, що його нема зараз тут. Але ж п’є він безбожно. 
Померлий Шелапет у ті останні для себе дні теж страшенно дратував Юліка. Якщо Док чи Боб були яскравими особистостями ще в молоді роки, то безбарвний у інституті Шелапет виліз на столичній кон'юнктурі вже у зрілому віці. Просто опинився в потрібному місці в потрібний час. Останні роки працював управляючим комп’ютерним департаментом великого московського банку. Він досить несподівано отримав і великі гроші і закордонні відрядження, службовий автомобіль та симпатичну секретарку, про яку нахвалявся що кращого мінету ніхто не робить. Позбавлений природного інтелекту та виховання, Шелапет десь виглядав комічно, десь страшно... 
Юлік залишився за столом один. Док награвся зі своїм псом і десь зник. Може пішов до берега, як і інші. Юліку не хотілось вставати, тягтись за всіма. Від випитої неповної чарки бридкої горілки в нього розболілась голова. Важка їжа стоїть поперек горла. Юлік обхоплює величезну голову своїми ручками з короткими пальцями та заплющує очі. Більш за все йому хотілось би опинитись зараз вдома, почитати якусь книжку, лежачи на дивані. Але й дома Юліку не затишно: істерична дружина, хвора донька, тіснота і не просто нема грошей, а навіть натяку як їх можна дістати.
Якби така ситуація була б у всіх. А то не тільки в пройдисвітів, але й у інших є якісь джерела грошей. Взяти хоч того ж Гаррі.
І Боб ще має надію, що Юлік стане розслідувати для нього кримінальні справи з Шелапетом. Гублять дорогою тисячі доларів, яких  Юлік і в очі не бачив. Підключають один одного до електрики. Що казати? Все у класиків вже описано: капіталісти то злочинці за визначенням. Доводити їх злочин не треба.
У контрасті з такими думками, Юлік згадує, що того вечора Шелапет не пив як і Юлік. Він пояснював, що має ще дочекатись Боба для ділової розмови. Шелапет був у чудовому настрої, принаймні так Юліку здалось тоді. При ньому не було ніякого мішку, чи аташе кейса з грошима. Так як в кіно показують. Юлік не міг пригадати, щоб Шелапет взагалі щось стеріг. Він вільно ходив між підвипилих вже товаришів, питав про їх діла і при будь якій  нагоді хвалився своєю роботою і достатком.
Запам’яталась Юліку суперечка Шелапета з Доком про незалежність України. У Юліка була чітка політична позиція, що самостійно Україна існувати не може протягом історично значущого періоду. Не дивно, Шелапет теж притримувався такої позиції. Юлік  навіть тоді якось пробачив Шелапету його мілко буржуазне вихваляння, настільки аргументи, що той виклав співпадали з його.
Ну, дійсно. Як може купка націоналістів, продажних місцевих партійних функціонерів та бандитів створити державність? Ось перед очима яскраві представники – націоналіст Док, та і Командир туди ж. Хайт цілком може представляти зрадника–партійця, ніякої ідеології, чистий кар'єризм. Ну а Боб то є розквітлий спекулянт, представник тіньового бізнесу.
І цілком правий був Шелапет – створити ефективну банківську систему у провінційній республіці просто не можливо. Тому, завдавши величезні збитки від розподілу існуючого багатства, місцеві любителі втратять всі ресурси та доведуть народ України до повного зубожіння. То не час схаменутись і відновити Союз.
Врешті так воно і сталось як рік тому передбачали з Шелапетом. Інфляція, бідність, зупинені заводи, темні холодні міста повні бандитів. Прогнозований крах експерименту з незалежністю. Скільки ця формальність ще існуватиме? Рік, може два. Вже скільки разів пробували, а кінець один.
Шелапет тоді, згадує Юлік, здорово допік Доку, наводячи приклади з діяльності свого банку. Скільки від втручання некомпетентних новоявлених українських чиновників виникає різних колізій. Пропадають платіжні документи. Місцеві філії не знають кого слухати, за якими правилами жити. От і доводиться Шелапету їздити щомісяця до Києва наводити порядок. Принаймні в його комп'ютерному секторі.
Коротше кажучи, Док тоді стушувався і пристав до випивох. А Юлік з Шелапетом, ще розвивали цю тему. Продовжили вони її і як разом повертались додому не дочекавшись Боба.
А вийшло так, що Юлік повертався з туалету, йшов коридором офісу повз охоронця. І тут таки у того задзвонив телефон. Охоронець сказав кілька фраз в трубку, аж, раптом, позвав Юліка.
 - Хто з вас Шелапет? – питає. - Його шеф кличе.
- Тобто, Боб? – уточнив тоді Юлік
Ну, Боб, Боб, – погодився охоронець, тому що не знав свого великого шефа за таким назвиськом. Він передав Юліку трубку, чомусь щільно затинаючи мікрофон рукою.
Після того, як Юлік назвався, Боб виклав йому всю ситуацію: він не повернеться до офісу в найближчі години. Якщо хлопці гуляють, то хай все допивають та розходяться. А завтра о дев'ятій з ранку їдемо до бази відпочинку. Якщо не буде зранку Боба, то Хайт знає які брати з собою коробки та клунки. Збирайтесь та їдьте. А він, Боб, приїде вже згодом до бази. Нарешті Боб попросив до телефону Хайта та Шелапета.
Після розмови з Бобом Шелапет підійшов до Юліка. В цей час Хайт голосно робив об’яву щодо завтра під крики та матюки підвипилих екс-студентів. Шелапет, як пригадував Юлік, тоді лагідно посміхнувся і сказав щось наче :
- Пішли, Юліку. Прогуляємось до дому. Здається нам нема чого тут далі робити.
І дійсно, вони з Шелапетом пішки неспішно пройшли від офісу на Подолі до готелю «Москва». Шелапет мляво лаяв Боба за недисциплінованість. Непомітно у розмові з’їхали на Дока і з більшою емоційністю дійшли згоди, що той нездара, хвалько та кон’юнктурник. На тому, дійшовши до площі Жовтневої Революції (а то вигадали їй назву Майдан Незалежності) вони розійшлись – Шелапет пішов до готелю, а Юлік до кінцевої зупинки тролейбуса.
Зараз, сидячи за столом, Юлік силиться згадати чи ніс з собою щось Шелапет як повертався з Бобиного офісу. Здається в нього була невеличка сумка через плече. Чи це та синя фірмова сумка авіакомпанії «Аерофлот», яку потім шукав Хайт? Нажаль Юлік не був певний ні кольору сумки ні її розмірів, навіть її присутності тоді у Шелапета.
Тим більше він не пам’ятає подробиць, що саме грузив Шелапет до мікроавтобуса «Латвія» наступного ранку. Здалось Юліку тоді, що Шелапет виглядав того ранку дуже втомленим, з темними колами під очами. Він безперервно позітхав, так що не міг нормально з Юліком привітатись.
Натомість Юліку згадалось як вітали Дока. «Оце все, що везеш? А де ж контрабанда?». Певно, що було то продовження вчорашніх жартів і врешті того життя, яке завжди проходило повз Юліка. Він вкотре відчув себе виключенням і завчасно поліз у мікроавтобус. На задньому сидінні, припавши до вікна спав Шелапет.
- Юлік, замість так сидіти,  допоможи Хайту зібрати посуд, - Юлік із здивуванням відриває голову від рук і дивиться на Боба. Той блискавично оцінює ситуацію і пом’якшує пропозицію:
- Давай, разом швиденько віднесемо посуд до кухні.
Юлік повільно підвівся, набираючи тарілки у стек.
- Якось негарно, Боб, так казати, що я вештаюсь до твого офісу без запрошення, – звертається він до Боба, який теж ставить тарілки одну на одну.
Боб знов таки швидко реагує:
- Я мав лише на увазі, що не було в мене тоді певної справи до тебе, а так, звісно, нема про що казати... Мій дім – твій дім. Тобі ж телефонували, щоб ти прийшов? – закінчує Боб запитанням.
- Звісно, як і всім! – все ще обурюється Юлік.
- Ну я сказав, те що сказав, – Боб перефразовує відомий вислів президента Кравчука. - Врешті, Дока, мав на увазі. Ми не домовлялись, що він прийде до офісу. Більше того, я не домовлявся, що він поїде разом з вами до Борисполя наступним ранком. А тебе це, звісно, ніяк не стосується.
- Не жартуй так більше, Боб – каже Юлік та із стосом брудних тарілок прямує до кухні.

7. Командир

Після чи то пізнього сніданку, чи раннього обіду, ноги самі понесли народ до берега. Там центром тяжіння були два повалені стовбури. Один скидався на лавку, тому що на ньому було відносно зручно сидіти. Другий стовбур свого часу звалився так, що на нього було зручно обпертись стоячи.
Командир саме це і робить, за звичкою поклавши поруч пачку сигарет. В нього була така властивість, що одразу коло нього починають збиратись люди. Перший підходить Кірьян. Він теж не сідає, а заходить з іншого боку стовбура для стояння, так зручніше було розмовляти.
- Ти щось зрозумів? – питає він Командира. - Здається, Боб зовсім з глузду з’їхав.
Командир тільки трясе головою у відповідь. 
- До чого він договорився? Шелапету стало погано. В той момент біля нього нікого не було. Який шокер? Це, значить, його електрикою довбонуло? – все кидає без жодного порядку питання Кірьян.
До стовбура підходить Гаррі. Ще як іде, з єхидною усмішкою націлюється пальцем на пачку сигарет.
- Я позичу в тебе одну сигарету від Боба. Можна?
- Бери, – тільки й відповідає Командир. Був він дуже лаконічний, і в більшості мовчав.
- Все обговорюєте... – Гаррі затягається американським димом. - Дурість каже Боб. Виставляє нас ідіотами. Які двадцять тисяч? До чого тут ми? Я колись у Агати Крісті щось подібне читав. Зібрались знайомі когось пом’янути, а вийшло в них розслідування старого вбивства. Деталі я, звісно, не пам’ятаю, але читати було дуже цікаво.
- Знаєш, тут щось все ж є. Бобу дуже важко було залагодити справу зі смертю Шелапета. – Командир стулює брови, як завжди, коли вирішував серйозну задачу. - Ван-дер-Хайт щось повинен знати, тому що Боб до нього звертався по допомогу. Якби не Боба гроші, то може відкрили б кримінальну справу. А так вдалось зам’яти.
- Виходить експертиза щось виявила. Хіба то був не інфаркт? – знов питає Кірьян Командира.
- Якийсь передінфарктний стан у Шелапета вже був. Писала якось мені його дружина ще до нашої ювілейної зустрічі позаторік, що Шелапет лежить у лікарні на обстеженні. І лікарі підозрюють, що в нього слабке серце.
- Але ж від нього я таке ніколи не чув. А, ти кажеш, його дружина ... це та, як її звати? – не дуже вдало формулює запитання Кірьян.
- Та, та. Валентина! – відповідає Сруль, хоча запитання було до Командира. Перевівши погляд на нього, Сруль сам чи запитує, чи декларує: - Я візьму одну сигаретку, Ти ж не заперечуєш?
- Як звати Боба охоронця? Рябий? – Командир всміхається, від чого його обличчя раптом гарнішає. - Як закінчаться сигарети в цій пачці, ти, Сруль, гукнеш: Рябий , принеси мої сигарети!
- Обов’язково, – запевняє Сруль, підносячи вогонь до сигарети. - Валентина, то і є Шелапета інфаркт. Вірніше була...
- Да-а, - російською тягне Кірьян – Валентина таки є, а  Шелапета нема.
- Ну добре, панове, ви вірите що обставини могли так скластись, як каже Боб? – категорично запитує Гаррі, намагаючись повернути розмову в раціональне русло.
- Якби ж він казав, – відгукується Командир. – З нього видавлювати все треба. Але ж візьміть до уваги, що саме він запросив нас сюди. Він же на щось розраховує? То виклади ж чітко свою позицію.
- Саме такої позиції в Боба і нема, – ніхто не помітив, що на колоді для сидіння вже примостився Док і звідти підключається до розмови. Поруч сидить його пес і холодними розумними очима обводить всіх людей.
- Слухай, він в тебе не кусається? – зовсім по дитячому запитує Командир. – Чи тільки Боба?
- Док, добра душа, його спеціально на Боба натаскував, – як і в більшості випадків, невдало жартує Сруль.
Командир повертається спиною до колоди і опирається на неї ліктями. Був в нього хист організовувати людей. Може хтось був кращий за нього організатор, але ніхто не брався до цієї справи з такою готовністю.
- А ну розкажи, що ти зрозумів з того що Боб тут нам верзе – почав Командир з Дока.
Того ж так просто не заведеш:
- Я продовжу, з вашого дозволу. Боб не має, стверджую, чіткого уявлення про те, що сталось. Є розрізнені факти. Давайте повіримо в те, що Шелапет віз гроші до Києва і після його  смерті десь вони зникли. Це раз, – Док за західною звичкою складає ліву руку у кулак і розгинає мізинець, притримуючи його вказівним правої руки.
- Не відомо, привіз гроші Шелапет сюди, чи залишив у Києві. Очевидно, він не залишив їх у Боба в офісі. Хоча Юлік стверджує, що там було повно співробітників, а, значить, була можливість без Пармезана здати їх у фірмі Боба. Не забувайте, що Шелапет має багато друзів та колег у Києві і в нього була також можливість залишити той пакунок  у когось.  Це два.
Про це вже говорив за столом. Боб чомусь схиляється до того, що Шелапет таки привіз гроші до бази. Тому він запрошує тільки свідків смерті Шелапета. І , чомусь, мене. Не буду зараз на цьому наголошувати.
- Хто ж розбереться з цією справу, як не ти! – підбадьорює Командир. Док наче не чує цього недоречного улесливого зауваження і продовжує:
- На трупі Шелапета знайшли сліди від електрошокера. Хай так. Хоча ці сліди можуть бути вигадкою місцевих слідчих.
- Навіщо це їм? Поясни, що ти маєш на увазі? - Кірьян тепер стоїть за командиром і той посунувся, тільки Кірьян почав питати.
- Ну, Кірьяне, голодні без зарплатні... хто вони? Міліція, чи ще хтось... forensic dissection, коротше кажучи правоохоронці бачать як із смертельними наслідками розважається нова буржуазія. Чому не інкримінувати їм щось. Хай грошей дадуть. Що й вийшло.
Що таке слід від шокера? Це як опік від сірника. Уявімо, що в мене слабкі нерви і я від цього помер. І тут знаходять у мене опік на пальці. Чи є однозначним висновок, що я вмер від хвилювання саме під час опіку? А не пізніше, наприклад, від того, що мене повідомили про банкрутство? 
- Так висновок який з того? – обережно веде дискусію Командир.
- Висновок такий, що я не брав би до уваги цей шокер, навіть якщо дійсно в Шелапета був слід саме від нього. Врешті міг отримати той слід раніше. Наприклад у Москві своїй дурній. – Док не пропускав жодної можливості полаяти щось російське.
Командир з розумінням качає головою.
- Але здається мені, що електричні удари, не смертельні для пересічної людини можуть вбити хворого на інфаркт. Якось розряд збиває ритм серця і воно перестає діяти. Якщо у Шелапета був інфаркт, то шокер міг його вбити, притому вбити миттєво.
- Добре, давайте припустимо, що хтось використав шокер тут і бідолашний Шелапет від цього помер. Автоматично це припущення тягне низку інших: або це був невдалий жарт, або Щелапета дійсно хотіли вбити (з якоюсь метою) і знали, що в нього дуже слабке серце. – Док розігнув вже чотири пальці на лівій руці. Він піднімає трохи ліву руку, показуючи кількість задекларованих пунктів. П’єр уважно дивиться на ті вперті в небо пальці свого хазяїна. Він все більше заробляв репутацію забавного створіння, тому його погляду не можна було не посміхнутись.
- Залишається припустити, що хтось полював за грошима Шелапета, та забрав їх звідси, вбивши його шокером. На щастя такої людини не існує, чи майже не існує. Тому що одночасно знав про те, що у Шелапета гроші та він має хворе серце тільки Боб. І то я не певен щодо серця. Але Бобу зовсім не треба вбивати Шелапета, тому що гроші він отримає і так. Хіба що задля задоволення мати клопіт з  Шелапетом -  покійником. До того ж, наскільки зрозумів, Боба не було тут коли Шелапету стало погано.
- Так, схоже на абсурд. – Командир підводить підсумок під висновками Дока.
- Це якщо припустити, що Шелапета вбили через гроші, – промовляє Гаррі, але, здається його ніхто не чує.
- Відверто кажучи, я не розумію як складались події тут, як ви приїхали. Чому, наприклад,  Шелапет був один під час свого серцевого нападу. Чим би він не був спровокований. Доречи, це правда, що тільки як приїхав Боб, то Шелапета знайшли на березі? Може ці події треба уточнити. Такий собі скласти «тайм лайн»? – Док встає зі стовбура, інстинктивно отрушує ззаду свої сірі спортивні брюки «Рібок». - Пішли і ми обідати. Ти ж голодний, П’єр, а мовчиш.
Док тихенько, одними пальцями, плескає свого собаку по шиї і вони повільно ідуть до кухні.
- А на що розраховує Боб? Ти так і не сказав, – Командир кричить це Доку у потилицю.
На те питання двоє обертаються.  Від схожості виразу очей людини та собаки на якусь мить Командиру стає моторошно.
- Боб зібрав тут можливих свідків інциденту з Шелапетом та тих, хто міг скористатись тими грошима, та покращити свій матеріальний стан. Ти, Командире, належиш, мабуть, до двох списків. Я – до тих з погляду Боба, в кого зненацька з’явились гроші. І так далі. Можна зробити припущення, що в тих хто їхав зі мною сюди через Бориспіль, грошові справи за рік не покращились. – Док каже це буденним тоном  і продовжує свій шлях.
Назустріч йому повільно спускається Юлік. Обличчя в нього сірого кольору. Він навіть не дивиться на Дока і та парочка проходить його не помітивши.
- Це точно, – реагує на останню Докову фразу Командир. І вже до Юліка - Їди сюди, що ти такий блідий?
Юлік кладе руку на живіт, який в нього починався трохи не від плечей.
- Якось мені не пішов сніданок. – він корчить гримасу для певності.
- Я ж казав, лимонну горілку зранку пити не годиться! – Сруль вже смалить другу сигарету.
- Цікаво, кому в голову прийшло купити сюди таку дурну горілку? Ми взагалі повинні щось платити за ці наші збори? – практичний Гаррі з молоду любив повну ясність.
- Платить за все Боб, він це неодноразово казав. Дійсно, правий Док. Хоче Боб нас допитати звідки в кого гроші. Це в стилі податкової, вам не здається? – пристає врешті  на певну позицію Командир.
- Да, з ким поведешся...  – вставляє Кірьян.
- У Боба в податковій дуже серйозні зв’язки. Думаю, він при бажанні точно може знати хто скільки декларує.
- А про митницю ти чув? Там дані більш точні. По тому що провозиш, зрозуміти скільки ти коштуєш значно легше, – вдається до аналізу Кірьян.
- Тим краще, я думаю Боб тільки впевниться, що його гроші ніде не проявились.
- Док, чітко Боба розкрутив. Голова в нього працює... - Гаррі любив віддати належне гарній роботі.
- Такого б нам президента, – мрійливо та  із значенням зауважує Сруль.
- Та ні, Сруль, Док хоч і талант, а в президенти не годиться. Він тримається у тіні, на публіці йому робити нема чого. Думаю, що й сам це розуміє. А щодо голови, то ти Гаррі правий. І що трапилось тут з Шелапетом теж єдину картину треба намалювати, – Командир роздивляється всіх.
Не було для нього секретом, що Юлік терпіти не може Дока. Ще в інститутські роки, цей жирний опеньок чого тільки не пропонував зробити, щоб тому Доку нашкодити. Командир все це заземлював, бо любив того пройдисвіта Дока, дуже вже він був йому симпатичним. До деякої міри він беріг і Юліка. Тому що якщо хоч один факт зазіхання на нього був би відомий Доку, хто знає що з Юліком трапилось би. Гуманність Дока ще в інституті була дуже формальною. Для нього то була «умова існування», якась математична категорія. Насправді він не любив людей. Взагалі такі люди як Док чи Гаррі Командиру нагадували живі комп’ютери. Завжди зібрані, акуратні та розумні і зовсім без емоцій.
Так що знай Док у інституті про Юлікові підступи, то, певно, тихенько розчинив би його десь у сірчаній кислоті. 
- Може тобі, Юлік, відійти, сунути два пальця до рота? Тоді стане легше,  – пропонує Командир, з участю дивлячись на Юліка.
- Та ні, мені вже краще. Трошки розтрусився... Я не звик так їсти... Розумієш?
- Треба, Юлік, тренуватись. Купи пляшку горілки. Починай з наперстка в день...
- Краще самогон. Мутний, мов крейда розбовтана! – перебиває Сруль Кірьяна.
- Киньте дражнитись, маразматики. Бачите, людині погано, – Командир кидає з трохи удаваною суворістю. Так, не люблять Юліка практично всі.
- Слухай, Юлік, ти з Шелапетом у Боба в конторі довго розмовляв. Так розумію, що не пили ви з ним тоді зовсім. Ти щось пам’ятаєш з тих розмов? Не казав тобі Шелапет, що має щось Бобу передати? – Командир вирішує почати таки складати розклад останніх годин Шелапета.
- Так прямо не казав, але одразу заявив, що йому треба з Бобом зустрітись і він на нього чекає.
- Шелапет не виглядав знервованим, чи не здалося?
- Та ні. Він звісно Боба лаяв. Боб призначив зустріч, а сам поїхав. Про Пармезана, чи як його, коротше, про Боба помічника Шелапет сам запитав у охоронця одразу ж. Той і каже: обоє поїхали. Чому Боб стільки розводить «я не знав, він не казав»? Охоронець все знав і Бобу доповів би.
- Та по машинах все ж видно. Я ж вже казав, – втручається Гаррі.
- Тихо, Гаррі, тихо. Ми це пам’ятаємо. Але зараз давай тільки факти збирати, а не висновки. Дивись, ти своїми машинами переносиш нашу увагу з Шелапета на Боба. Про Боба ми потім поговоримо, – Командир вкотре підтверджує справедливість свого назвиська. - Давай, Юлік, що було далі в той вечір?.
- А що далі? Кажу ж, Шелапет одразу розібрався, що потрібних йому людей нема і став чекати. Він до столу не підходив. Сидів або на дивані, або виходив у коридор трохи прогулятись.
- Ну а якась сумка, чи пакунок були з ним? Ти не помітив?
- У тому і справа, що він ходив руки в кишенях і тільки посміювався з решти. Всі тоді сильно напились. Ти, Сруль, так зовсім був ніякий.
- Добре, добре, ти не відволікайся, -  цілком резонно повертає Юліка до теми Сруль.
- А я і ні... Чекайте, як же я забув! Шелапет з нудьги почав п’яниць фотографувати. Він звідкись витяг фотоапарат. Ще казав, що купив його у Мюнхені. Він взагалі весь час хвалився своїми частими відрядженнями до Німеччини... Так от, каже, буду їх шантажувати. Ну це він жартома, кажу ж, настрій у нього був дуже гарний.
- Очевидно, апарат він витяг з якоїсь сумки, – навмання констатує Командир.
- Тепер я певен – він залишив якусь сумку на підлозі , в кутку біля дивану. Звідти витяг «Нікон», здається. З величезним об’єктивом.
- Точно! І я згадав, – обличчя Гаррі якось засвітилось. – Він кричав до мене «Гаррі, скажи чі-із», а ми з Доком саме згадували ідіота з кафедри систем управління і як тільки ми вдвох примудрились захистити в нього лабораторки. Я Доку і кажу, що це прилип до мене той Шелапет з тим «чі-із». Точно, Юлік, було таке.
- Ти хоч головне пам’ятаєш? – Юлік забуває вже про хворий живіт і, навіть, дозволяє собі іронічну усмішку. – Док за той «чі-із» причепився до Шелапета, як він може. Теж багато випив. Дивно, бо назавтра йому у відрядження.
- Ти, Юлік, не відволікайся, – знов кидає Сруль.
- Від чого відволікатись? – Юлік зненацька дратується. –  Док зачепився з Шелапетом. Спочатку приписав Шелапету хамство, потім обізвав провінціалом. Гаррі тут додав про ранок чиновника...
- Картина є така – Ранок чиновника, що отримав перший хрест. Хто написав не пам’ятаю, але десь схоже на Шелапетове зазнайство. Дивись, Юлік, все пам’ятаеш, – перебиває Юліка Гаррі.
- Коротше, закінчилось тим, що Шелапет сам озлився на Дока і почав йому дорікати де таки справжні провінційні дурні сидять, а де діло робиться. Видав йому монолог хвилин на десять. Док (нема його тут?) затих як його побитий пес. Посадив його тоді Шелапет в калюжу з тією незалежністю від дурості. – Юлік забувся кому розповідає.
- Ну то Шелапет сам був дурень на рідкість, – не витримує Командир. – Але що мені на думку спало. Звик Шелапет ті гроші Бобу возити. Рутинна, так би мовити, операція. І до всяких несподіванок звик. Знаючи Боба, не в перший раз Шелапету з грошима нема куди діватись. І з тим кому гроші віддавати, а кому ні, Шелапет добре знав.
- Ну, добре. А що далі з Шелапетом? – питає Кірьян у Юліка.
- А далі він камеру свою сховав. Сиділи ми з ним на дивані. Він ліворуч... Точно, там у кутку його сумка і стояла. Ми ще про київські норови проговорили хвилин десять. Шелапет все про Дока, ніяк не міг заспокоїтись. Казав, в Москву б того Дока, він би там і двірником не зміг працювати. А тут, серед свиней...
- Ясно, Юлік, це ми зрозуміли. Давай по суті, – відрізає Командир Юліка від улюблених спогадів.
- А по суті я пішов у туалет. Там охоронцю як раз Боб телефонує...
- Це ж про яких свиней ти тут нам розповідаєш? Часом не про нас от усіх тут присутніх?
- Припини, Кірьян, ну що за балаган ти починаєш? Справа ж серйозна! – командир повертається до Кірьяна і гримасами закликає до того ж про що каже.
- Мовчу, Командире. Але більш образливої розповіді я не чув. Не допустимо говорити так про людей, серед яких живеш.
- Для тебе я скажу щось окремо, – то вже Юлік до Кірьяна починає огризатись.
- Ну бачиш Кірьян, до чого це призводить. Припини це гавкання, дуже тебе прошу. Продовжуй, Юлік.
- Так от. Врешті не має значення куди я йшов чи звідки ...
- У туалет, куди ж ще ти ходиш, у той, куди і свині, – це вже Сруль вставляє своє.
- Сруль я буду топити тих хто... – Командир дивиться на Сруля, на його незвично серйозне обличчя і замовкає не докінчивши своєї як завжди трохи перебільшеної погрози.
- Богом клянусь, якби не обставини, жодного слова твого не слухав би. Як ти, холуй, ганьбиш тих з ким вчився і країну в якій живеш, – це вже Гаррі до Юліка. – Що ти знаєш про свиней? Я знаю, бо кормлю їх щоб кінці з кінцями звести. Так з жінкою вирішили. А дочка в сльозах до мене недавно: батько, невже їх повбиваємо. Пожалій. А я сам думаю, як тварюк  тих потім їсти, коли сьогодні з ними розмовляєш. Я це до того, Юлік, що рівень свині теж треба заслужити, а ти на нього не тягнеш.
- Ну, бачиш, Командире, як до мене ставляться. А ти, Гаррі, продай свиней своєму Доку. Видно гроші в нього є і з тваринами він добре поводиться.
Як тут досягти мети? Командир поліз за сигаретою, але коробка «Мальборо» була порожня.
- Сруль, ти скурив половину з цієї пачки. В тебе самого сигарети є?
- Нема, я на Боба розраховував.
- В мене є «Прилуки», наші черкаські. Будеш такі? - Гаррі простягає потерту пачку з кількома сигаретами без фільтру.
- Буду. - Командир бере сигарету та несподівано для самого себе неголосно лається. 
- Юлік, я приховувати не стану, перед тим як ти підійшов, ми про наші діла трохи побалакали і, зваж, без всяких конфліктів. Ніхто нікого не ображав... Те що в політиці зветься толерантною поведінкою. Давай так домовимось. Ти останню, здогадуюсь, частину своїх свідчень зараз оприлюдниш і на тому закінчимо з тобою. Від себе додам, що тут в Україні, звання свині дійсно треба заслужити і ти на нього, дійсно, не тягнеш. Отже, починай.
- Ясно, Командир. Я в телеграфному стилі,  – Юлік ковтає повітря, бо знов розболівся в нього живіт. – Я застав у коридорі телефонний дзвінок Боба до охоронця. Боб просив позвати Хайта та Шелапета. Я взяв трубку. Боб сказав, що затримується. І їхати нам завтра під Хайтовим керівництвом, навіть якщо Боба не буде. Далі по черзі з Бобом розмовляли Хайт та Шелапет. Після розмови, Шелапет запропонував мені іти з ним пішки до його готелю. Вибачте, готель «Москва» називається. Ми без пригод дійшли. От і все.
- Добре, Юлік. Не смію затримувати. Ти вільний, – Командир  каже останні слова вже в спину Юліка, який підіймається до кухні.
- От вже з гною чоловічок! – вигукує Сруль. Рідкісний випадок, коли Командир був задоволений неприродно голосній фразі Сруля.

8. Док

- Ти не допомогти? – Боб стоїть на порозі кухні склавши руки, Ван-дер-Хайт миє тарілки у великому алюмінієвому тазику.
- Треба ж пса покормити, – Док тиче пальцем у сіру звірюгу, що трусить поруч з ним.
- А де хлопці?
- Там біля води на колодах примостились.
Швейцарським ножем Док розрізає пластиковий пакет «Педігрі» та насипає повну П’єрову миску. Ставить її біля іншої з водою. Виливає решту води з неї та наливає свіжу. П’єр без поспіху підходить до свого обіду, але їсти починає з апетитом.
Док таки заглядає до кухні, бере дві пляшки води та десяток пластикових стаканів. Як повертається до берега, чує як П’єр хрумтить своїм обідом.
Назустріч Доку йде засмучений з хворобливим виглядом Юлік. За звичкою, Док робить вигляд, що не помічає його.
- О, це справжня турбота про своїх товаришів. Водичка, це те що треба. Ще якби ти сигарети у Боба взяв. Не здогадався ж? – радо вітає Дока Сруль.
- Не здогадався. Більш за те. В мене з ранку лежить у кишені пачка «Данхіла». Я про неї геть забув. Старію вже, - Док розстібує тоненьку «блискавку» на кишені сірої курточки «Рібок» і витягає темно-зелену пласку європейську пачку сигарет. - Знаєте, я сам теж візьму одну. Хоч не курю майже зовсім.
Всі дружньо хапають по сигареті. Док припалює від командирської запальнички першим.
- Знаєш, тут у нас без тебе маленький конфлікт вийшов з Юліком. Ми його врешті погнали від себе, – Командир говорить не виймаючи сигарети з рота та клацаючи запальничкою, щоб прикурив наступний.
- А, уламок імперії, – Док маше рукою. - Безнадійно.
- Він казав у тебе з Шелапетом виникла якась суперечка. Рік тому, – промовляє Командир до Дока.
- Було щось. Шелапет, земля йому пухом, був людиною дуже нудною. Тут він заладив «скажи чі-із» ... Ну раз повторив, ну два... Не  можна навіть передати, чому дратував нас тоді. Та Гаррі – живий тому свідок, - Док простягає руку долонею до гори вказуючи на Гаррі. Той мовчки киває, затягуючись ароматним тютюном.
- Тут нема про що говорити, – нарешті висловлюється він.
- Щось почалось складатись, – Командир далі звітує перед Доком. - Шелапет скоріш за все був постійним поштарем між Бобом та Парамоном. Хто це такий, не знаю.
- Так Парамонов, це ж з третьої групи. Теж москвич. Що, не пам’ятаєш? Працював у КГБ. А останнім часом у нього з Бобом спільний бізнес. Ну, згадав? – якщо Сруль щось знає, його важко зупинити.
- Парамонова знаю, – непевно озивається Командир. - Ага, зрозумів... Слухай, Сруль, звісно Боб сам казав про Парамона. А ти знаєш про їх ... що вони працюють разом ще з якогось іншого джерела?
- Мені Валя про це казала, – стулює плечами Сруль. - І не один раз.
- Яка Валя? – першим реагує Кірьян.
Сруль відчуває, скоріше ніж здогадується, що щось в його відповіді не так.
- Я ж вам вже натякав, Шелапета Валентина. Вона мені розповідала, що Парамон з Бобом великі друзі і мають спільний бізнес. Партнер у них в Австрії один. Шелапет їм консультації в банку організовував.
- А що в тебе з Валентиною спільного? Вибач, якщо якісь чоловічі справи.
- Не знаю про що ти, але Валентина то подруга моєї першої жінки. А я як приходжу гуляти з дитям, то бачу її там часто. Вона мені якось і розповіла про московських друзів Боба.
- Французи кажуть шукайте жінку, але не додають при цьому, що тих жінок треба шукати через Сруля. – посміхається Док.
- На те вони й французи, – філософськи зауважує Сруль.
- До речі, ти її теж повинен пам’ятати, – звертається Кірьян до Дока.
- Я? – щиро дивується той. - Звідки можу пам'ятати, як навіть не представили нас? Так здалеку бачив, що хтось...
- Як це звідки? - в свою чергу дивується Кірьян. - Це ж твоє улюблене оповідання. Про твою залікову книжку і двох хвойд у нашій кімнаті в гуртожитку. Ти мене лякаєш. Невже забув?
- Та ні. Та сцена у мене і зараз як перед очами. Але до чого тут Валентина... Ти хочеш сказати що одна з тих і була та Ва... - дружній регіт не дає Доку договорити.
- Ну, наука, ти даєш! – Командир аж почав червоніти.
- Ну і котра ж з них була Валя? – Док хмурить брови, чим викликає новий напад сміху.
- Гола, хто ж ще! – нарешті пояснює Кірьян.
- Слухай, ти з Шелапетовою жінкою потім зустрічався, невже не пізнав її? – ще червоний Командир все допитується в Дока.
- А він, як була гола, не туди дивився. Правда ж? – не вгаває Кірьян.
Док заплющує очі. В памяті проскакують статичні чорно-білі кадри, наче фотографії. Дійсно, гола дівчина. Бліда шкіра, темне волосся нашвидкуруч стягнуте в кобилячій хвіст. Такого ж кольору волосся в низу живота. Витягнуті груди з блідими сосками, нагадують груші. Хіба це Валентина?
- Хлопці, я з дитинства погано пізнаю людей, особливо дівчат. Цілком серйозно вам кажу. То в мене така вада, – Док щиро виправдовується. - Потім, у мене й гадки не було, що це може бути та сама жінка. Та й вона мене не пізнала.
- Їм тоді було не до тебе. Вони тебе просто не помітили. – каже Кірьян, свідок цієї старої ще студентської історії.
Дійсно, ті кілька давно минулих хвилин могли б прикрасити якусь легку комедію про студентське життя. В ті далекі часи, з великими труднощами Док вибив з доцента своє «відмінно» з диференційованого заліку. Справа була у заліковій книжці. Доцент мав кудись їхати і конче було потрібно поставити залік до книжки саме зараз. Та книжка разом з іншими лежала у кімнаті гуртожитку, де жили юні Командир з Кірьяном. Док помчав туди. Восьма година вечора. На диво, він зустрів їх у коридорі перед дверима власної кімнати.
- В тебе нічого не вийде, - дружньо сказали вони Доку. - Там, в кімнаті, дві дівчини стосунки з’ясовують.
- Плювати мені на них, скажи тільки де ті книжки.
- У шафі, на полиці. – знизуючи плечима пояснили йому. 
Вже що казали одна одній ті дві дівки, які не поділили двох студентів, Дока не стосувалось. Вразило його тільки те, що одна з них була цілком гола, а друга в дешевому зимовому пальті. Вони стояли одна напроти другої, лаялись та сильно жестикулювали. Така сюрреалістична сцена не могла не знайти відгуку у художній душі Дока. Але не вплинула на тодішню його поведінку. Він чемно привітався до дівок, які його дійсно не помітили, швидко знайшов свою залікову книжку і вийшов у коридор, де його зустріли нещасні залицяльники, тепер з ніяковими посмішками. – Ну як там?
Запевнивши, що все йде нормально, Док побіг до свого улюбленого доцента. Так значить от  де  Шелапет знайшов свою дружину.
Поки товариші теревенили про щось, натхнені кумедним випадком більш як двадцятирічної давнини, Док витяг тоненького блокнотика і кулькову ручку, та заходився креслити таблицю. Цього разу він не всівся, а вмостився стоячи трохи віддалившись від інших, які чи не через кожні тридцять секунд заходились сміхом.
Але Док не втрачав контакту з ними. В зосередженій на таблиці голові, промайнула оцінка того реготу: «Чи схожий такий настрій на поминальний? Мабуть так. За рік люди звикають до всього. І все ж таки така черствість сприйняття чимось таки обумовлена».
Ситуація для Дока стала значно конкретнішою – в його голові вже склався план дій як відновити події, яким він не був свідком та знайти того чи тих, хто обікрав чи Шелапета чи Боба, швидше останнього, тому що Шелапету вже нічого не було потрібно.
«Хтось скористався обставинами», - крутилась думка. Одна залишалась проблема – той «користувач» обізнаний з усіма деталями пригод Шелапета, чи просто гроші сліпо впали йому в руки? 
Нарешті цілеспрямований Док вирішує, що все готове і звертається до Командира, який ніяково посміхається спогадам про бурхливі студентські пригоди. Ті пригоди зводились до трьох основних обставин: іспити, випивка та дівки. Іноді це збігалось, але тільки іноді. В часи їх навчання в інституті «особи жіночої статі» туди не приймались. Ситуація давно змінилась, так що це вже історія. Ще були карти, Док якось не виділив їх одразу. Дійсно, карти більш поєднували його з групою ніж дівчата.
Командир все ще ніяково посміхається розповіді Кірьяна, як до нього  у ліжко потрапила незнайома дівчина, а він цього навіть не помітив. Сруль вже не може триматись рівно на ногах і згинається від сміху. З такою посмішкою Командир і втуплюється у сторінку блокноту, що Док підніс до його очей. Звісно він зненацька нічого не розуміє.
- Дивіться, пане Командир, – Док хоч і жартівливою, але повагою пробує компенсувати оте невчасне тикання блокнотом. - Це такий приблизний розклад подій.
Док вказує тоненькою ручкою «Паркер» на щось середнє між таблицею та графіком із замальованими клітинками. Док називав це про себе діаграмою Ганта.
- Дивись, Шелапет приїхав до Києва десь близько четвертої дня. Так зараз почали приходити поїзди з Москви. Це, звісно, припущення. Конкретно, якби було справжнє слідство, можна було б дізнатись у співробітників банку, які зустрічали Шелапета на вокзалі. Але для загальної реконструкції подій, гадаю, в цьому нема потреби.
- Ти певен того, що його зустрічали? – питає Кірьян, може трохи роздратований тим, що не дали йому до кінця розповісти як у Командира допитувався хто з ним в ліжку, а той відповідав з похмілля, що хай відчепиться від нього, адже геть один він.
- Ну, тут і припущень не треба. Шелапет, тільки цим і вихвалявся, що його тут на руках носять. Гаррі свідок, не мені одному казав, як у Боба збирались тоді. Настрій у Шелапета був, здається,  піднесений, з колоніальним присмаком. Щось на зразок місії білої людини.
- Може за це його хтось шокером і тарахнув, – знов ніяково посміхається Командир, тому що того настрою ніяк не міг  позбутись.
- Формально такий мотив цілком можна включити як альтернативу Бобовим грошам, – вставляє Док. - Але як жарт, таке припущення проживе довше.
Док піднімає ручку вгору, просячи таким чином уваги всіх. Темний метал ручки відбиває бузковим кольором.
- Взагалі, я тут подумав ось про що. Це щодо грошей. Шелапет, очевидно, сам був зацікавлений у тому, щоб зустрітись саме з Бобом. Гадаю він тут таки отримував певні комісійні за свою роботу. Тому всякі спекуляції про передачу пакета співробітникам фірми, чи  навіть Пармезану, серйозно сприймати не можна.
Док за звичкою обводить очима всіх. Ще як говорив, за частим шмиганням здогадується, що до компанії приєднався і Ван-дер-Хайт. Він стоїть трохи ближче до берега, обпершись спиною до дерева.
- Хто такий Пармезан? -  риторично питає Док. - Завгосп. Завідуючий господарством. Ось він воду передав мені, ми її п’ємо зараз. Хай він у Боба довірена особа, але Щелапет з ним переговори вести не став би. Уявіть на хвилинку, що Шелапет хотів щось обговорити, ну хоч би сума комісійних його не влаштовувала. Тоді який такий Пармезан, це тільки з Бобом. Так що ще не відомо, Боб чи Шелапет був ініціатором їх безпосередньої зустрічі.
- Слухай, з тебе всякі версії так і сиплються, – у Гаррі блищать очі. - Виходить Боб міг бути з Шелапетом у конфліктних стосунках.
- Ну, Гаррі, це ти сказав. Але ж відомо, хто співпрацює, той не гарантований від конфліктів. Припустимо, що Шелапет не задоволений діловими стосунками з Бобом. Або якісь раптом відкрились інші причини. Він багато знав, і нашкодити міг не мало. Якщо вони просунулись до певних відносин, тут все може бути.
- Не може! – Боб, що вже хвилину слухав Дока, робить крок йому назустріч.
Док сприймає це заперечення, та й саму появу Боба цілком спокійно.
- Як версія, твої конфліктні стосунки з Шелапетом, цілком має право на існування.
- Скажи, навіщо я збирав вас тут, витрачав ще гроші та сили, коли все зводиться до наших з Шелапетом стосунків. Це ти, Мегре, не туди заїхав, – Боб, грає втомленого та не оціненого відповідно одинака.
- Боб, якщо виходити з таких примітивних положень, то взагалі виникає повне безглуздя. Просто повторюсь. Припустимо, що з Шелапетом не трапився приступ, так би мовити, з природних причин, а хтось допоміг йому шокером. Зробимо ще одне спрощення.  Шокер, то не цеглина і не кухонний ніж, які, як кажуть, є знаряддям під рукою. Той шокер треба дістати, тому що в магазині він не продається. А якби й продавався, то дістати його, все рівно то є якесь діяння. Так от наскільки знайти шокер є важкою задачею ми вважати не будемо.
Припустимо хтось прикладається шокером до Шелапета. У школі займався радіотехнікою, і в телевізорах тієї доби використовувались трансформатори на п'ятнадцять кіловольт. Сам я не потрапляв під ту напругу, але за багатьма чутками, такий удар є болісним, але не смертельним. У шокері, чув, напруга вища і призначений він для гарантованого виключення свідомості в людини. Принаймні цілеспрямовано діяти така людина деякий час не зможе. Але якщо це і зброя, то не смертельна, така ж як і гумові кулі. Однак існують поодинокі випадки невдалого застосування як куль так і високої напруги. Припустимо, що з Шелапетом вийшло саме це.
Виникає питання: Якщо це збіг обставин, то Шелапета просто хотіли на якийсь час знешкодити. Якщо точно знали про його хворобу та пов’язаний з нею ефект від застосування високої напруги, то дійсно хотіли вбити. Так от повторюю, виникає питання навіщо?
Після паузи Док продовжує :
- Навіщо треба щоб рибалка Шелапет знепритомнів, чи помер?
Док вказує пальцем на Боба.
- Боб зібрав нас тут, я так принаймні зрозумів, щоб з’ясувати, чи не скористався хтось шокером, щоб заволодіти грошима, які Шелапет так драматично не передав Бобові. Очевидно, що Боб ці гроші не отримав, але мова їде не тільки про їх повернення, а й про моральний бік цієї справи.
- Нарешті я почув те, що хотів. – Боб виглядає трохи розчулено. - Подібна думка занозою сиділа в мене у голові трохи не рік. По тому як ніде не змогли знайти грошей, та й про документи не забувайте. А, потім, ті позначки від шокера, вони наче вказують, що щось таки трапилось.
- Почекай, Боб, – Док знов піднімає ручку, і далі звертаючись до всіх. - Погодьтесь, ми знаходимось в області гіпотез. Якщо метою зловмисника є гроші, то навіщо йому взагалі чіпати Шелапета? Ось приблизний розклад вечора в п’ятницю. Шелапет приніс гроші, тебе, Боб, не застав. Якщо хтось знав би, що в Шелапета в сумці, чи десь ще, лежать гроші, то їх напевне той хтось міг би витягти, завдяки своїй спритності і розхлябаності Шелапета. Певен, що передача грошей була рутинною справою і він, як кажуть, розслабився. Але ж цього не сталося. Інакше 
Шелапет вже як йшов з офісу Боба підняв би галас.
Назавтра, хтось з набагато більшим ризиком чи глушить, чи, що мало вірогідно на мій погляд, вбиває Шелапета щоб загребти гроші. Значить про існування грошей він дізнався під час або після вечірки. Як і від кого?
Добре, їдемо далі. Ось цей зловмисник схопив гроші і що тепер?.
Док знов почав відгинати пальці.
- Зловмисник втік з грошима. Зовсім дурне припущення. Не дивно, що ніхто так не зробив.
Зловмисник приховує десь гроші, чекаючи на перевірку. Тому що Шелапет прийде до тями і підніме галас. Або нахабно тримає їх при собі, певний, що удар шокером виявився смертельним. Тоді далі, використовуючи паніку, спокійно везе їх геть звідси.
Дивіться як ми пристосовуємо можливий перебіг подій до положень гіпотези про шокер. Все що сказав про дії зловмисника з шокером має сенс, якщо Шелапет взагалі не розставався з грошима, тобто потяг їх до берега на рибалку. А зловмисник знав, чи дізнався про це.
Інакше замість померлого, бачили б розгубленого Шелапета в якого вкрали з під ліжка чужі гроші. Можливо це теж призвело до фатального серцевого нападу, але це вже інша гіпотеза.
Док крутить головою з боку на бік, що у всіх відомих народів, крім болгар, означає негативний результат.
- Можна, хіба що зробити попередній висновок, якщо крадіжка грошей була мотивом всієї пригоди:
Перше. Хтось наперед знав про те, що Шелапет привіз гроші і про їх суму достатню для ризику.
Друге. Він знав, що Шелапет не розставався з грошима і потяг їх з собою до бази відпочинку і, далі, до берега разом з крючками, вудками та іншим причандаллям.
Третє. Те, що був використаний шокер, вказує на певну готовність до дій, тобто про їх спланований, а не спонтанний характер.
Четверте. Ця людина повинна була заскочити Шелапета зненацька. Тобто щоб як він прийшов би до тями, не зміг вказати на нападника. Інакше ставка робилась би на навмисне вбивство. А таке маловірогідне.
- Ти казав про інші мотиви. – Командир не виходив з ролі головуючого.
- Звісно, крім грошей можна назвати якісь інші людські взаємини. Вже згадував взаємини Боб – Шелапет. Можна припустити шантаж з боку Шелапета. Боб ініціює серцевий напад у Шелапета, використовуючи шокер. Чиїми руками? Нагадаю, Боба не було. У цьому випадку, навіщо Бобу ініціювати якесь розслідування, завдяки якому ми тут зараз сидимо? Можна, звісно, припустити, що Боб насправді гроші отримав. А зараз затіяв комедію, щоб приписати комусь крадіжку цих грошей. Таким чином, були вони обертовими коштами, а стали персональним надбанням Боба. Іншими словами, знайти цапа відбувайла щоб прикрити втрату грошей.
Може Шелапет дійсно перебіг комусь дорогу. Може це пов’язано з його відношенням з дружиною. Не виключаю, що ці стосунки були на межі розлучення. 
Дурна справа.. 
Але мені здається, що все ж таки це є збігом обставин. Я маю на увазі загублені, саме загублені, а не вкрадені гроші та документи, смерть від інфаркту та слід від електричного розряду. До речі у якому місці знайдено ті сліди. Ти знаєш щось про це?
Боб на диво довго не відповідає.
- Ти таки людина з фантазією, Док. Не дай боже тобі в гестапо працювати, чи НКВД... Фахівці знайшли мітки від шокера на лівій руці, ззаду трохи вище ліктя. - Боб показує на собі, піднявши складену ліву руку вище голови. А Док відмахується від Боба:
- Хімлера та Берію давно стратили.
- Тобто, цілком можливо, що хтось міг прикластись ззаду. Те, що Док казав. Щоб не бачив хто це заподіяв, – робить висновок Командир.
- А чому ти Валю згадав, та розлучення? – питає раптом Сруль в Дока.
- Ну, це чиста абстракція. Просто зв’язок  між Шелапетом та його дружиною напевне існує. Значить тут можливий конфлікт. Я не володію якоюсь конкретною інформацією. Мене спитали – я відповів. Якісь конфліктні відношення могли виникнути спонтанно з ким завгодно. Вистачило Шелапету розуму дражнитись за день до смерті про неповноцінність України. Може він з кимсь сперечався про кількість риби у річці, чи ще про щось.
- То дійсно здогадки, але Валя дійсно хотіла розлучитись з Шелапетом. Та повернутись до Києва. Ось чому і питаю, чи чув ти про таке, – Сруль із значенням качає головою.
- Ні, звідки ж. Взагалі мав дуже мало справ з Шелапетом. А ти, Сруль, бачу, досить добре обізнаний у його справах.
- Не Шелапета, а Валентини. Вона досить багато часу проводила у Києві. В неї тут батьки. Як перейшов Шелапет з «Аерофлоту» до банку, в неї з ним були постійні конфлікти. Так що планувала вона розлучитись, можливо до Києва переїхати. Тут у неї дружок був. Моя перша якось мене вмовила залишити для неї ключі від моєї квартири. А я тоді їхав на десять днів у відрядження. Але це було ще у вісімдесят восьмому.
- Я тут не бачу безпосереднього зв’язку. Але, повторюсь, все може бути.
- От ти виходиш з того, що ніхто не знав про перевезення грошей. А Валя розповідала, що Шелапет для Боба гроші возить разом зі своєю секретаркою. Так що вона про це точно знала.
- Виходить і ти знав.
- Тільки в принципі. Конкретно мені ніхто про таке не повідомляв. Чесно кажучи, не здогадувався навіть що то за перевози такі. Моє діло маленьке.
- Ну добре, а ти в свою чергу чи не розповідав комусь? – питає Боб.
- Ні, навіщо це мені. Кажу ж не звертав на те перевезення уваги. Валя дорікала Шелапету не тим що гроші возить до Києва, а тим що секретарку...
- От ти напився тоді, може ляпнув щось типу «Знов Шелапет ти гроші привіз, а з друзями не ділися». Я тебе знаю, – Боб чіпляється до Сруля.
- Якщо ти дійсно мене знаєш, то знаєш і те, що п’яним я довго не буваю. – Сруль розводить руками, розчаровуючи Боба своєю відповіддю.
Док розуміє, що відтепер імпровізоване розслідування піде шляхом Срулевих чуток. Йому це здається не цікавим і малопродуктивним. Він підходить до Командира, бере одну з останніх сигарет «Данхіл». Просить у Командира запальничку і починає тихенько заповнювати свою таблицю, іноді запитуючи в Командира про що розповідав Юлік.
До місця, де над стовбуром поваленого дерева схилився Док тихенько підходить його вірний П’єр. Він переминається з лапи на лапу якусь хвилину, а потім піднімається на задніх лапах, поставивши передні на стовбур. Так він міг бачити що Док робить. П’єр досить довго дивиться у блокнотик, як би це робила  маленька дитина. Док терпляче чекає, коли собаці набридне дивитись на незрозумілу сторінку і він подивиться Доку у вічі. А тоді каже:
- Ось, П’єр, як все складається.
Задоволений повагою до нього, пес стає на чотири лапи та, повагавшись, іде до стоянки машин. Мабуть скучив за «Ровером». Док дивиться йому в слід і між тим думає, наскільки малоймовірним є те, що Шелапета так ніхто і не помітив до того моменту, як впав він на березі.
«Треба обов’язково визначити того, хто мав шанс витягти гроші з сумки». Ще Док подумав, що доля самої сумки є ключем до рішення.
«Просто казка Андерсена якась».

9. Сруль
 
Це шановане всіма єврейське ім’я стало його назвиськом ще в інституті. Придумав і впровадив це, звісно ж Док. Як і назвисько Боб чи Гаррі. Той Док взагалі великий майстер все вигадувати. Одного з своєї групи взагалі прозвав Безголовим тільки тому, що на початку першого курсу той протягом години разів вісім повторив як він прийде до дому та дочитає книжку «Вершник без голови». Таким чином, Док нагороджував своїх товаришів не тільки закордонними іменами.
Сруль ніколи не ображався, що таким способом перекрутили його цілком типове українське прізвище. І справа не в філософічності Сруля, а в бажанні хоч яким чином бути на виду, займати якесь значуще місце у групі. Тобто, як вже Док придумав назвисько, значить думав про мене, а це вже багато значить. Звідси його занадто голосні розмови та сміх. Взагалі якась екзальтована поведінка.
Між тим його спроби самоствердження були зайвими. Принаймні із стороннього погляду. В інститут він прийшов високим хлопцем з солом’яного кольору волоссям та виразними сірими очима. Вії мав, як це не рідко буває, на заздрість всім дівчатам. Взагалі в ті роки було в його обличчі щось лялькове.
Але і зовнішність була не головним. Сруль мав, і має зараз, чималі здібності, але найбільш вражала його фантастична пам’ять.
Здається голова в Сруля здатна вмістити всі факти з оточуючого життя. Наприклад, номери телефонів та адреси, старі та теперішні, з датами всіх змін. Його голова зберігала досьє на всіх знайомих, звичайно ж з датами народження та інших ключових (і не дуже) подій життя.
Всі ці відомості Сруль у будь який час міг видати своєму співрозмовнику. Скидається на те, що Сруль не дуже пишався такою своєю якістю – вважав, що і інші мають саме таку ж пам’ять. Міг ще студентом, наприклад, сказати тому ж Доку, посміхаючись загадково мов Джоконда :
- Сьогодні шістнадцяте квітня.
- Ну і що з того? – питав Док на те.
- Ну, два роки тому ми ходили у кіно, дивились чеський фільм «Кінець агента». Пам’ятаєш ми втекли з лекції з ТАРу?
Бідний Док, який не міг поскаржитись на пам’ять, дійсно пам’ятав, що дивився той фільм, пам’ятав де та з ким. Але протиприродно пам’ятати точну дату та розклад лекцій на той день. Не міг би пригадати, чи взагалі пропускав лекції з ТАРу, тобто теорії автоматичного регулювання. А Сруль міг сказати, що протягом року, як їм читали ТАР він пропустив чотири лекції. Це було такого та такого числа, а причини були такі ось.
Не можна сказати, що цю якість не цінили товариші по групі. Але те як Сруль користувався цим Божим даром викликало у друзів у більшості негативні відчуття - від здивування до роздратування.
Однак, у Сруля ніколи не було проблем із іспитами. Достатньо було прочитати конспект за кілька годин до початку. Одного разу він таким чином разом з Доком готувався до іспиту з теоретичної механіки. Той відверто не хотів вчити цей не потрібний йому предмет і, врешті, опинився в типовому для Сруля положенні – прийшов складати іспит нічого не знаючи. У коридорі перед аудиторією він зустрів Сруля, який тільки роздобув чудовий конспект. Справа була за малим, цей конспект треба було за пару годин встигнути прочитати і з першого ж разу запам’ятати. І Док і Сруль – читали конспект вони разом – однаково добре справились з цим завданням. Різниця була в тому, що для Дока то була екстремальна подія, про яку пам’ятає все життя. Не рідко у спогадах смакуючи те відчуття супермена, який читає і миттєво розбирається у матеріалі. А Сруль навпаки, не бачив в цьому нічого цікавого. Ну склав черговий іспит на «добре». Мабуть дадуть стипендію. В квітні купить на барахолці плаща «Болонью» – свою давню мрію.
Ще Сруль мав дуже специфічні відносини з жінками. Якось так виходило в нього, що в тих стосунках не було ніякої напруги. У товаристві жінок Сруль мінявся. Він не ліз з себе, щоб довести свою значущість, а поводився мило та спокійно. Дівчата та молоді жіночки не сприймали Сруля як такого собі кавалера і, врешті, поводили себе з ним як з подругою. Аж до того, що Сруль за звичаєм знав всі їх визначні дати від днів народження та втрати невинності до менструальних циклів. А зважаючи на його пам’ять, він дуже високо був оцінений жінками, які бачили в ньому високого класу пліткаря. При цьому Сруль не був меркантильним і радий був безкорисно поділитись своєю інформацією. Часто дівчата використовували Сруля щоб дізнатись щось про його одногрупників, до яких їх ставлення було зовсім іншим.
«Чи Боб часом не з євреїв? Ні, а дуже схожий.»
«Чи правда, що у Командира багата бабуся живе у Канаді? Не дарма бачу, одягається він у все таке незвичне.»
«А Кірьян дійсно закоханий досі у свою шкільну подругу? Важко уявити.»
«А що це за пихатий хлопець ходить іноді з тобою? Дивиться на всіх як на комах якихось. Треба ж таке нещастя, як симпатичний хлопець так завжди якийсь зарозумілий.»
Сруль неодноразово одружувався, підпадаючи під вплив чергової дівчини. Спитайте його і він дасть вам вичерпну з того інформацію. Взагалі за амурними пригодами Сруль міг би дати фору всім ловеласам. Наскільки легко він входив в довіру до жінок, настільки природним їм здавались і статеві стосунки з ним. Сруль практично ніколи не був ініціатором цих фізичних відносин. Все виходило якось само собою. Він злягався в тому числі з чиїмись нареченими та заміжніми жінками, які, всі до одної, не вважали це якимсь гріхом. Адже то був Сруль, а це не враховується. Очевидно і Сруль не вважав це чоловічою перемогою, а тільки засобом підтримати добрі стосунки з жінками. А ті, і це Сруль добре засвоїв, часто більш впливові ніж чоловіки. 
Один з не багатьох, хто грамотно і ефективно використовував Сруля був Док. Було це на перших курсах інституту, Док був киянином, а джерелом інформації часто був гуртожиток, де проживала більшість групи. Доку потрібен був агент, який завжди був обізнаний в поточній ситуації. Кращої кандидатури ніж Сруль і придумати було б важко. Але згодом, Док цілком засвоївся і як тільки він це зрозумів, особливі відносини з Срулем припинились.
Командир, людина розумна, чомусь саме Дока чи Гаррі вважав живими комп'ютерами. Насправді таким був саме Сруль, який уособлював якусь досконалу базу даних. Наче як кара за дар пам’яті, Сруль був фактично позбавлений всякої ініціативи, або синтетичного мислення. Поганенько було в нього і з аналітикою, не кажучи вже про евристичні його якості. Тільки факти.
Якщо у студента Сруля спитали б які дівчата йому подобаються, він відповів би що ті, які носять білі ажурні панчохи. Тому що він чув від дівчат, що ті панчохи зараз у моді і всі ті дівки про такі мріють, а ті що мають, то носять не знімаючи.
Спитайте про таке у Боба і він намалював би вам стрункі ноги та круглу попу, не пошкодувавши на це останнє паперової площі.
Як і у переважної більшості людей, сутність Сруля з роками не змінилась. Зовні він погладшав, постійно носив окуляри і вже не здавався лялькою. Він так і не здобув авторитета у чоловіків, хоча був вправним спеціалістом з комп’ютерного обладнання. Все так само він був своїм у жінок, тепер серед своїх кількох екс-дружин, їх розлучених та одружених подруг. З усіма він підтримував добрі стосунки і був корисний наскільки це було можливо.
Тому нічого дивного не було у тому, що Валентина – дружина Шелапета – свого часу звернулась саме до Сруля з питанням, чи не відомо йому щось про пригоди її чоловіка у Києві, куди той підозріло часто їздить у відрядження. Та ще й тягне іноді туди свою секретарку. Валентина не з тих жінок, яка промовчала б та страждала від невірного чоловіка. Як тільки підозра визріла в її голові, вона одразу перейшла до наступу на Шелапета. Той виправдовувався, бідолаха, що секретарка потрібна йому для роботи і ще вона хоче побачити Київ, тому що любить всяку старовину.
«Що може дивитись у Києві ця шльондра?», – риторично запитувала Валя в Сруля. - «Ясно що везе її сюди, подалі від мене та наших московських знайомих. Старовину вона любить. Дівці двадцять років, одна старовина для неї то мій дурний чоловік».
Сруль кивав головою, повністю з Валею погоджуючись. Знайомі вони були вже чи не двадцять років і невеличка помилка вийшла в базі даних Сруля, як він представив її подругою своєї дружини. Знайомі були з часів як він вчився на комп’ютерника, а вона на скрипальку.
Сруль був їй тоді як радник з ким зустрічатись з його одногрупників. Її фаворитом тоді був Командир, але врешті вийшла заміж за москвича Шелапета. Радником Сруль був не тільки з метромоніальних питань. Обоє, але кожен по своєму, пам’ятали як студентка музичного училища Валентина за допомогою Сруля засвоювала техніку орального сексу. Перепитувала того майже кожні двадцять секунд «А так тобі приємно?»
Сруль допоміг Валі з’ясувати, що Шелапет часто їздить до Києва, щоб виключно зустрітись з Бобом, оминаючи філію свого банку. Ця новина приголомшила Валю. Якщо Командир чи Кірьян були щось на зразок офіційних залицяльників часів навчання, з якими по черзі спала, то про Боба, і як одного вечора вона пішла по руках в його компанії, краще було б не згадувати. Хіба що про те, як вона не знайшла на ранок нічого із своєї білизни і їй подарували триста совєтських рублів – великі гроші на той час.
І от її товстий та нудний чоловік знов плутається з Бобом. Тим збоченцем. Про який бізнес згадує Сруль? Валя швидко переконала того, що Шелапет навіщає Київ виключно заради оргій. Тільки що проголошена незалежність України стала додатковим доказом, що нема йому що в Києві робити.
Скоріш Валя, ніж Сруль, виробила план як прослідкувати за Шелапетом у Києві. По перше не треба зважати на те їде Шелапет з секретаркою чи без неї. У колах до яких належить Боб, та секретарка є не більше ніж внеском до чергової оргії. Як тільки Шелапет поїде, Валя зателефонує Срулю чи Марині – першій дружині Сруля. Вона була низькоросла та помітно кривонога. Після тридцяти в неї виросли вуса. А одружився з нею Сруль ще студентом, тому що носила тоді білі ажурні панчохи. Так от, зателефонує та попередить. Шелапет завжди зупиняється в готелі «Москва», що домінує над Хрещатиком. Туди підійде Сруль, або Марина і вони прослідкують чи зустрівся Шелапет з Бобом.
Сруль скорегував план Валентини, що було для нього зовсім не типовим. Валентина з її вільним фахом цілком забувала про відмінність буденних днів від вихідних. Сруль дізнався, що після святкування ювілею групи на березі Дніпра, Боб та Шелапет як тільки дозволяла погода, їздили до цього місця на рибалку. Туди вони їздили з жінками, в тому числі і з Шелапетовою секретаркою. Наче подруга однієї з Срулевих дружин була раз на цій рибалці. Їй сподобались нудиська вдача в тій компанії та її невтомний партнер, з яким познайомилась того ж дня.
Пригадувала вона і тоненьку, «зовсім без грудей», дівчину. З її наголосу на «а», зрозуміло, що вона з Москви. Опікувався нею більше Боб. Принаймні так Валя з Срулем зрозуміли з опису оповідачки. Згадувала вона і товстого сивого москвича, який дійсно ловив рибу. Робив це поза територією, десь за парканом. Він єдиний носив цілий день плавки, а з риби, наче, майже нічого не впіймав.
Сруль вмовив Валентину вважати тільки на ті відрядження Шелапета, які припадали на вихідні і які він проводив на рибалці.
І ось рік тому Валентина зателефонувала Срулю, що її  Шелапет терміново збирається до Києва. І везе ту шльондру з собою. Казала, що терпець її увірвався. Їде до батьків зараз же, а Сруля просить дізнатись про подробиці тієї «рибалки». Як на біду, Сруля запровадили на день у відрядження. Коли ж він зателефонував до Боба у офіс, то йому дуже зраділи і запросили на вихідні до бази відпочинку. Просили допомогти з підготовкою.
Так у п’ятницю він потрапив у команду по закупам. За кермом свого старенького «Москвича» був Пармезан – вірний помічник Боба. Він оплачував всі покупки. Ван-дер-Хайт в основному вибирав що та скільки купити. Сруль, мабуть, був доданий щоб заважати двом іншим. Він безперервно нив, що тільки з вокзалу, нічого не їв цілий день, бо вінницькі жлоби навіть не здогадались пригостити його хоч обідом. Врешті його ниття дало ефект – Пармезан купив йому батончик «Марс», потім дуже дорогі два сандвіча з шинкою і на останок плитку білого шоколаду «Світоч» та літрову пляшку «Кока-коли». Останню Сруль любив дуже сильно на тій підставі, що Док завжди схвально відгукувався про цей напій.
Так вони і заявились до офісу – Хайт та Пармезан обвішані коробками та пластиковими пакетами, а Сруль з недопитою вкритою росою пляшкою.
Ніяк не можна сказати, що Сруль почав пити коньяк в офісі Боба цілком голодним. Але це не завадило йому дуже швидко сп’яніти. В такому вигляді його і застав Боб, який відчував себе римським імператором часів занепаду – тут митниця ріже без ножа, він не може зустрітись з Шелапетом, заради якого все це придумав, та ще стихійна оргія в його офісі. І Сруль був уособленням всього цього занепаду. Але за поточними справами Боб забув про унікальну здатність Срулевого організму швидко виходити із стану сп’яніння. Через кілька годин Сруль був вже цілком тверезим. Настільки, що він добре засвоїв Хайтову об’яву як їхати до бази відпочинку наступного дня. На всяк випадок він теж покричав та посвистів, щоб не відставати від інших.
Сруль добре чув, як Шелапет з Юліком домовлялись іти по домівках. Як тільки двері за ними зачинились, Сруль знайшов телефон у тихому куточку офісу Боба і зателефонував батькам Валентини. Та була вдома і Сруль доповів про всі події та переміщення Шелапета.
З почуттям виконаного обов’язку Сруль приєднався до своїх товаришів за столом, які теж збирались розходитись. Док умовляв Хайта підкинути його до аеропорту Бориспіль. Підігрітий коньяком та сентиментальними спогадами, Хайт погодився.
Важко зрозуміти, чи це була гра з боку Сруля, чи дійсно він хотів за всяку ціну бути як всі, але в стані протверезіння він розігрував як міг з себе ще п’яного. Тому він поплескав тоді Дока по плечу та заходився питати його про його візити до Польщі. Док відповідав дуже прискіпливо. Про те, що Польща дуже швидко виходить з кризи. Що там уміють керувати. А чи не бачив у дев’яностому році як селяни торгували яблуками на Маршалковській, розстеливши газету просто на тротуарі. А тепер по об’єму інвестицій Польща перша у східній Європі. Обігнала і Чехію і Угорщину.
- А ти, Сруль, бачу цікавишся особистим життям Шелапета? – раптом спитав його Док.
- Ні. Чи вірніше, не зовсім, – Сруль відкинув тоді прикидатись п’яним. - Валя, його дружина просила повідомити її. Ти її не знаєш. Так що чекає на Шелапета в готелі великий скандал. Як кажуть жінки, любовний трикутник – Шелапет, секретарка та Валентина.
Док з розумінням та певною нудьгою помотав головою.
- Мені б такі проблеми. О, вже восьма година. Наче не пізно, а треба йти. Оскільки їду з вами до Борисполя, то до завтра. Всього тобі найкращого.
Цікавило сьогодні Сруля, чому Док не згадав ту їхню розмову та те, що сталось потім. Очевидно, що за драматичних обставин, що склались, з’явились деякі речі, про які краще помовчати. Але про що саме? Тут Сруль за звичкою покладатися на інших, розраховував на Дока.
Трохи незграбно він почав провокувати його  - що тобі відомо про Валентину та її стосунки з Шелапетом? Чи знав про можливість розлучення?
- Ні, звідки ж. Взагалі мав дуже мало справ з Шелапетом. А ти, Сруль, бачу, досить добре обізнаний у його справах.   
Сруля вразило, що Док трохи не один в один повторив річної давнини своє питання про його обізнаність в справах Шелапета. І тут Сруля понесло розповідати про гроші, замість того, щоб викрити обізнаність Дока в стосунках Шелапета з його жінкою. Але ті знання не давали будь якого позитивного ефекту, а теза «Валя знала про гроші» тягла на сенсацію. Тому Сруль видає досить довгу тираду:
- От ти виходиш з того, що ніхто не знав про перевезення грошей. А Валя розповідала, що Шелапет для Боба гроші возить разом зі своєю секретаркою. Так що вона про це точно знала.
Док робить висновок, який дуже тішить Сруля :
- Виходить і ти знав.
Тепер Сруль визнаний одним з найбільш поінформованих у цій справі. Можна все заперечувати, чи робити якісь спекуляції. До речі, час нагадати Бобу про уміння пити та фактично не п’яніти:
 - Якщо ти дійсно мене знаєш, то знаєш і те, що п’яним я довго не буваю.

10. Боб

- Ти взагалі, Сруль, чоловік чи баба? – Боб не на жарт сердиться.
По-перше на Сруля з його ідіотською балаканиною жіночого перукаря з мильного серіалу. Боб любив ті серіали. Особливо латиноамериканські. Може підсвідомо, але дійство на екрані нагадувало йому вимріяний ним стиль життя – безліч тупих, нічогеньких та широкозадих дівчат верзли потік дурниць з приводу однієї якоїсь нескладної думки. От саме серед тих розмальованих дуреп і крутився за законом жанру пєдік-перукар схожий на Сруля.
Сердився Боб і на Шелапета – той втяг в їх стосунки свою балакучу та скандальну дружину. Та добре знайома і підтримує тісні стосунки з Срулем. А цей як нап’ється чи просто в раж впаде, то заради бути в центрі подій вибовтає все і про всіх. Тобто про кожного з присутніх тут можна сказати, що вони могли знати, що Шелапет повезе гроші до бази відпочинку.
Звісно, можна погодитись з Доком. Те, що гроші потрапили до бази не означає, що Шелапет повинен таскати їх з собою. Але Боб знав яким занудою був покійний, його страх перед найменшим ризиком. Скоріш за все Шелапет таки мав гроші і документи при собі.
Боб раптом згадав, як набрид йому Шелапет ще рік тому. Набридла його скнарість, жадібність та постійне скиглення з приводу його страшного ризику. Переводь, казав, ці гроші через банк. Мудак.
Що вже казати про його занудливу рибалку, оте сидіння з ранку до вечора серед смердючих черв’яків. Згадав Боб і Шелапетів мізерний улов, який він обов’язково намагався потрошити на очах у всіх інших. Боб згадав Шелапетову товсту, нудну і, одночасно, серйозну фізіономію, його брудні, в крові та кишках руки.
Від споминів, що накотились Боба відчутно сіпнуло. Що він робить? Навіщо це побудоване на піску розслідування? І дійсно, сто разів правий той Док, який відверто проштовхує думку про трагічний збіг обставин.
Так, пропали гроші. Навряд чи їх повернеш за таких обставин. Боб ніяк не був скнарою як Шелапет. Та і від Шелапета здихався. Прости, Господи, такі думки... Але життя йде далі, і рік, що минув показав, що не так вже погано йде.
Якби не його секретарка, що припала Бобу до душі, не бачити Шелапету ні легкого приробітку, ні дніпровської рибалки. Як же її звали? Алла? Ні, Аля. Як він міг забути!.. Тоненьке худе дівча, а як працює язиком. Звивистий візерунок асоціацій знов нагадав Бобу про проблему з недоречною ерекцією зранку.
- Я хотів би категорично встановити такі початкові умови,  – Боб не встигає до кінця вкотре подумати про якусь узагальнену жінку, яка потрібна для вирішення його маленької проблеми, як зненацька починає таке виголошувати твердим беззаперечним голосом. – Шелапет привіз гроші і документи сюди, до бази. Він з тим пакетом, так умовно буду його називати, не розставався. Хтось з тут присутніх знав про пакет і гроші в ньому. Можливо вже обшукав всі речі Шелапета, які він залишив у першому будиночку.
Боб встає зі стовбура та показує рукою в напрямку першої від дороги спальні. 
- Не знайшов там пакет, – продовжує Боб – і розшукав Шелапета на березі. Потім оглушив його шокером, який очевидно привіз з собою. Метою цього зловмисника було знищення Шелапета, тому що іншим шляхом заволодіти грошима він не міг.
- Тобто мова йде про навмисне вбивство? – першим реагує Кірьян.
- Саме так! Шелапета вбили, забрали гроші і це не зійде з рук. Врешті ці гроші якось повинні таки спливти. Двадцять тисяч «зелених» не така вже мала сума.
- Може мова йде про змову? – втручається Док. Він задирає голову, тому що Боб досі стоїть обличчям до будиночка, де Шелапет в останнє залишив свої речі. – Припустимо, що всі в мікроавтобусі змовились в той час, коли Шелапет мирно спав. Мабуть його скандальна дружина таки зіпсувала нещасному останню ніч на цьому світі. Принаймні Сруль про це подбав.
- Нам вряд чи вдасться це з’ясувати, – Сруль театрально зітхає. – Валентина невдовзі вийшла заміж за швейцарця, продала свою московську квартиру за вісімдесят тисяч доларів. Тепер мешкає у Берні. В неї там свій будинок. Тобі, Док, він сподобався б. Такий надсучасний.. я бачив фото..
- Слухайте, я вже казав, що початкові умови передбачають одного зловмисника. Не розхитуйте цієї версії. І досить базікати про все і ні про що! Нема ніякого значення де живе зараз Валентина, хто дрючить ту хвойду і в якому будинку. Зрозумів, Сруль? – Боб почав виходити з рівноваги, переводить важкий погляд на Дока. – Ми вже натішились твоєю фантазією. Припустимо це, припустимо те. Досить цієї казуїстики. Краще подумай що трапилось насправді. Принаймні в рамках такої версії.
Останнє речення Боб виголошує майже примирливо. Якось швидко він став видихатися.
Можливо, що саме це спровокувало Гаррі.
- Добре, це я привіз з собою шокер та приставив його до Шелапета. Потім натиснув кнопку. Шелапет затрусився і впав. Іноземні гроші, що він тримав у руці впали та розсипались, – Гаррі говорить як завжди повільно та докладно. – Я подивився, що ці папірці у нас не ходять, тому що не схожі на купоно-карбованці, та і пішов собі. Бо був певен.. – Гаррі піднімає вказівний палець угору і хитро прищулює очі, –  Шелапет невдовзі оговтається. От і вся історія, Боб. Куди гроші ділися, я не знаю. Що трапилось далі з Шелапетом теж не розумію. Версія твоя вичерпалась. Підемо вип’ємо ще по чарці. Може для цього випадку знайдеться краща горілка. І все це я розповідаю тільки для того, щоб остаточно не псувати враження від нашої поїздки сюди.
Боб досить довго сидить нерухомо та ні на кого не дивлячись. Нарешті сумно качає головою і каже, знов таки у простір.
- Здається я зрозумів тебе, Гаррі. Ти насправді хотів сказати, що все це розслідування не матиме ніяких наслідків. Воно, тобто розслідування, тобі вже набридло і чому б не зізнатися умисне і припинити всю цю комедію, що на твою думку затяглась, - Боб нарешті дивиться на Гаррі, який виглядає ззовні незворушним. – Я вже казав тобі, що маємо з тобою різні світогляди. Я багато вкладаю, щоб ще більше отримати. Тобі аби день до вечора. Та спробуй зрозуміти. Я не подарую зухвалого криміналу щодо мого партнера. Це не пройде. Якщо в мене не стане повноважень я звернусь до офіційних властей. Але і своїми силами я думаю, що зможу дати лад цій справі. Так що будемо вважати, що ти пожартував. І я вдячний тобі, бо всі зрозуміли завдяки твоїй заяві, що я в свою чергу не жартую.
- А дійсно, чи маємо ми право судити людину, якщо припустити, що хтось таки зробив таке навмисно? – Командир запитує це, дивлячись на Боба. - Що, врешті, стане результатом? На що ти розраховуєш?
- Командире, мені потрібно знати хто це, як зробив і чому. Хочу цієї людини зректись, хочу щоб і ви, мої старі друзі, викинули цю людину з свого життя. Якщо він в бізнесі, ми викинемо його назавжди з гри. Якщо це заради прямого збагачення, то на користь ті гроші йому не підуть, будьте певні. Може ця людина була у скрутному становищі, чи миттєве запаморочення, то таке теж треба врахувати. Хочу, що б гроші та документи мені повернули, а зі злодієм розібратись по справедливості. А всякі суди, тюрми... Я, відверто, про таке і не думав. Так у нас не прийнято.
Боб не уточнив що означає «у нас», хоча мав на увазі своє оточення, яке не дуже дружило з законами.

11. Гаррі

Десь Боб був правий, коли визначив спосіб життя Гаррі як «день до вечора». Хоча Гаррі народився та виріс десь у військовому містечку в Азербайджані, мав він ментальність класичного українського селянина. Поміркованість та обережність аж до самообмеження. Питання «навіщо це мені потрібно?» чи «навіщо мені з цим зв’язуватись?» у таких людей є первинними.
Чи був Гаррі амбітним хлопцем під час навчання? Ніхто з оточення не відповість категоричним «так» чи «ні». До деякої міри, у деяких обставинах амбітність його проявлялась. Врешті Гаррі був одним з найкращих студентів в групі. Але вчився він без фанатизму. При цьому Гаррі розмірковував приблизно так. Оскільки він вже записався на навчання, тобто для себе вирішив, що воно йому потрібно, то і вчитись треба добре, щоб був відповідний результат. У студентських розвагах Гаррі був невибагливий – трохи випити, трохи музики та кіно, трохи карт (бажано не на гроші), трохи жінок. До останніх він був практично байдужим.
Випробуванням для Гаррі виявилось люмпенське заводське середовище, куди він потрапив після закінчення інституту. На якийсь час він втратив контроль над собою – пиячив та плутався з заводськими хвойдами наскільки йому дозволяло його здоров’я. Але те саме селянське підґрунтя («що це у вас, куме, третій день картопля стоїть не доглянута?») не дозволило йому хоч якось серйозно захопитись оргіями. Гаррі кидає завод, переселяється у Черкаси, де на той час жили його батьки – військові пенсіонери. Гаррі знаходить скромну роботу в обчислювальному центрі якоїсь установи. Одружується з милою провінційною дівчиною, отримує скромну квартирку, як у них народжується дочка.
Протягом десятиліття Гаррі нічого не міняє в своєму житті кардинально. Не робить спроби зробити кар'єру, чи взагалі якимсь чином виділитись. І в той же час він повсякденно пильно стежить за обставинами свого такого тихого життя і контролює його.
Неуважним оточуючим життя Гаррі видається тихим та природнім.  Як міському жителю здається природнім город повний стиглих помідорів. І навряд чи він здогадується якою працею дається ця природність.   
От і зараз Гаррі мислить конкретно та послідовно. Без страху та якихось інших комплексів. Він не любив нічого ускладнювати, як це було притаманно, наприклад, Доку. Всі ці ігри розуму були йому не цікаві. Віддавав він перевагу міркуванням, що не дуже відривались від фактів.
А факти були такими. Рік тому в цьому самому місці помер Шелапет. Особисто Гаррі бачив його трохи не останнім з прибулих. Шелапет лежав на спині, тому що його повернув так Командир. Насправді він впав на правий бік, підібравши під себе ноги. Тому як поклали його на спину, ноги неприродно висіли у повітрі. Одягнений Шелапет був тільки у якогось відразливого коричневого кольору шорти. Частково вони були замочені бо Шелапет впав на краю води. В тих місцях шорти були густо обліплені піском. Так само як ноги та живіт. На спотвореному судомою обличчі застиг вираз здивування. Принаймні Гаррі так здалося. Гаррі тоді спитав Командира, що саме маніпулював з тілом Шелапета, чи певен того, що той дійсно помер. Доки Командир довго пояснював, супроводжуючи свою мову рефреном «ну не знаю», до берега підійшов Боб. Він тільки-но приїхав з митниці, де як з’ясувалось сьогодні, пив та пхав гроші корумпованому митному керівництву. Обличчя його було геть сіре. Він довго копався в правій кишені. Витяг нарешті пачку незмінного «Мальборо» і так само довго витягав сигарету. Припалити її він так і не наважився і тільки промукав не виймаючи її з рота: «От і погуляли».
Потім повернувся і як сомнамбула нетвердими кроками пішов геть від берега.
Гаррі цілком довіряв тому, що казав Боб. Логіка Гаррі була проста – навіщо Бобу оцей весь клопіт, якби дійсно в нього не пропали гроші, а Шелапет зненацька не помер зі слідами електричного розряду на руці. Схилявся Гаррі і до того, що це зробив хтось з прибулих. У дивний збіг обставин, на який натякав Док він не дуже і вірив.
Гаррі чесно вважав, що перевірити людей на непричетність є самим швидким способом позбутись проблеми. Тому Гаррі для себе почав з самого простого – переліку дійових осіб.
Ось Док. Його з нами не було. Значить він вибуває з кола підозрюваних. Що він сам казав про те, що в нього з’явились гроші і тому він теж під підозрою? В цьому весь Док – завжди перемудрить. Не було його, значить непричетний. Алібі, іншими словами.
Боб. Знов Док розводив навколо Боба всякі спекуляції. Боб є постраждала сторона та ініціатор розслідування. Правда, робить це якось по дурному. Так, Гаррі ніколи не був про Боба гарної думки.
Сам Гаррі з Шелапетом теж нічого не робив. То і самого себе можна виключити.
Хто ж зостається? Командир, Кірьян, Сруль, Юлік та Ван-дер-Хайт.
Не скільки не вагаючись, Гаррі розділив всіх по будиночках, в яких розмістились тоді. Він, Гаррі, Командир та Кірьян розмістились у дальньому. Хайт – один – там де кухня. Шелапет з Юліком пішли у найближчий до в’їзду. А от Сруль так і не кинув свої речі у якийсь з будиночків. Він хотів поселитись у тому, де кухня, але Хайт йому відмовив. Казав, що місця забиті за Бобом та ще кимсь. Зараз це не є важливим. Так Сруль, що вмить образився на весь світ, залишився біля столу, де сьогодні снідали. Командир про щось його вмовляв, але Сруль тільки кричав у відповідь. Вичитував Командир і Хайта, що той веде себе некоректно. Та Хайт тільки відмахнувся. Значить Сруль був біля столу, підсумував Гаррі.
Командир і Кірьян. Гаррі напружив пам'ять. Шкода, що Сруль не пішов з ними, а то проблем з фактами не було б. Гаррі цінив таланти оточуючих. Отже, Командир і Кірьян. Вони зайшли в будиночок першими, так що Гаррі застав вже як ті домовились де чиє ліжко. Але побачивши Гаррі почали хором пропонувати вибір йому. Гаррі ніколи на таке не зважав – йому було байдуже де він пролежить кілька годин після того, як добре вип’є і закусить. Врешті Командир з Кірьяном вийшли разом. Вони взагалі, як згадувалось Гаррі, не розставались того ранку. Гаррі залишився в кімнаті, щоб передягтись у старенькі спортивні брюки замість брюк повсякденних, у яких влітку ходив на роботу вже п’ять років. На ці поминки по Шелапету він теж їх надів.
Як вийшов на ганок, то з нього побачив всіх крім Шелапета. Хайт порався на ганку біля кухні, Сруль сидів на лавці за столом, повернувся до всіх спиною та курив. Його смугаста сумка, схожа на жіночу господарську, стояла на столі. У всьому цьому була якась демонстрація, що Гаррі не любив. Нарешті Юлік стояв біля зовнішнього крану водогону і зі своїм занудством втягнув всіх (крім, звісно, ображеного Сруля) в дискусію, чи може він запити ліки водою з цього крану. Ліки, це Гаррі запам’ятав точно, не дозволяли Юліку вживати спиртне. Юлік по черзі дивився то на Хайта то на Командира з Кірьяном, хлопаючи денцем емальованого кухля по долоні. Він не наважувався зробити ковток води аж поки всі не махнули на нього рукою. Гаррі так і не помітив, чи запив Юлік ті ліки, Ван-дер-Хайт зник всередині кухні, а Командир з нерозлучним Кірьяном подались до берега. Там через  хвилину вони і знайдуть непритомного, як їм здавалось спочатку, Шелапета. Вони покличуть Хайта, це зробив начебто Кірьян, який врешті відірвався від Командира і підбіг до галявини перед будиночками. У Хайта він питатиме про ліки, чи є вони десь на базі. Аптечка мається на увазі. Кірьян казав все це таким тоном, що Хайт мовчки збіг з ганку і попрямував до берега. Дорогою Хайт називає ім’я Юліка, згадує його вагання кількахвилинної давнини і риторично питає чи не захопив якихось серцевих засобів з собою.
Важко сказати, чому Гаррі так і залишився тоді нерухомим на ганку. Кірьян з Юліком за хвилину вибігли з коробкою в руках та теж подались до берега. Тут настала черга Сруля. Він не поспіхом піднявся з лавки, переставив навіщось свою смугасту сумку зі столу на те місце де тільки-но сидів, потім без подиву чи якихось інших емоцій подивився на Гаррі. Далі кинув йому :
- Підемо і собі подивимось, що там трапилось.
Не чекаючи Гаррі, він не поспіхом пішов до берега.
Ну і які висновки можна зробити з цих спогадів? Виходить Командир з Кірьяном, які знайшли Шелапета теж непричетні. І справа не в тому, що їх було двоє, а Боб розшукує одинака. Все відбулось занадто швидко, а бідний Шелапет видно вже деякий час лежав на березі. Якщо так, то чи можна виключити Командира з Кірьяном? Гаррі був схильний так і зробити.
Тобто залишається Ван-дер-Хайт, Сруль та Юлік.
Непоганий результат, але і прямі факти, тобто те, чому Гаррі був свідком закінчились.
Сруль є свідком всього, тому що весь час просидів на лавці. Хайт таскав та розставляв те, що привезли, він навряд чи є надійним свідком. Юлік теж.
Але хтось з цих трьох ніяк не свідок, а виконавець цього злочину.
Якщо підходити з позиції Боба, яку чомусь озвучив Док, то єдиний в кого з них з'явились «зайві» гроші це Ван-дер-Хайт. Він спробував за цей рік себе у бізнесі. Його діло начебто виявилось невдалим, але ж якісь гроші в нього він вклав. Звідки вони? З обривків розмов між Бобом та Хайтом, Гаррі зрозумів, що той розраховує на допомогу Боба. Яку допомогу Гаррі точно не збагнув – щось недочув, а в більшості просто не зрозумів про що йдеться. Але Ван-дер-Хайт весь час порався на кухні. Важко повірити, що встиг непомітно збігати до берега з шокером в руках. До речі, той шокер на що схожий?
Сруль на відміну від Хайта мав можливість встати з лави і тихенько підкрастись до Шелапета ззаду. Таку не складну картину Гаррі уявляв собі у всіх деталях. Ось Сруль навшпиньки нечутно підкрадається з пакісним виразом на обличчі до нещасного, тицяє в нього чимось на зразок пістолета і Шелапет падає непритомний. Сруль розвертається на 180 градусів і тою самою ходою не міняючи виразу обличчя повертається на своє місце. Дурнувата сумка на столі, Гаррі навіть посміхнувся, слугувала додатковою маскувальною ширмою. Варіант цілком можливий, але мотив... Де гроші?
У Юліка теж з грошима нічого на краще не змінилось. Але Гаррі ніяк не міг пригадати що Юлік робив після того як всім остогид зі своїми питаннями. Він наче розтанув у повітрі. Ось він дивиться по черзі на всіх, чекає що хтось відповість. Але Хайт зникає на кухні, Сруль взагалі не повернув голови. А що робив сам Гаррі? Зійшов з веранди, зробив кілька кроків і почув якийсь галас від берега. Не те, щоб щось голосне, але незвичне. Він знов піднявся, може щось побачить звідти. Але дерева затуляли геть все. Тут якраз повернувся Кірьян. Звернувся до Хайта. Гаррі напружує пам’ять, навіть заплющує очі. Юлік встиг зникнути з двору. Хайт направив Кірьяна до Юліка, а той вже був у своєму будиночку. Звідти і винесли коробку з ліками, аптечку, якщо вживати вірні терміни.
Юлік, до речі, був на той момент найбільш обізнаним у справах Шелапета. Якщо питати, хто знає що і як у Шелапета десь знаходилось, що він взяв з будиночка до берега, то саме Юлік тому безпосередній свідок. Адже Гаррі був певен, що Шелапет кинув свої речі саме до першого будиночка.
Отже, Ван-дер-Хайт кандидат на підозри щодо виникнення в нього грошей, Сруль – з точки зору зручності для нього без свідків виконати напад, а Юлік виявився найбільш обізнаний в тому, що Шелапет прихопив з собою, а що залишив у будиночку.
В принципі, і Ван-дер-Хайт і Юлік могли фізично оглушити Шелапета та забрати гроші. Очевидно, що Сруль повинен був би бути свідком того нападу. Якби Сруль був нормальною людиною, то не було б сумніву, що він виконував би на той момент роль сторожа при Шелапеті. Ніхто не зважився б на таке. Але Сруль тоді впав в транс, а в такому стані він не є нормальним свідком. І все ж таки Гаррі мав перепитати Сруля.
- Сруль! – Гаррі гукає до щільного натовпу, що схилився до чогось не видимого, що лежало на  стовбурі. Він тільки зараз усвідомив, що сидить осторонь всіх. – Сруль!
Замість Сруля, якого Гаррі взагалі не бачив, До нього повільно повертається Боб.
- Що Гаррі, знов хочеш зізнатися? – Боб не повертаючи угодованого корпусу викручує шию щоб подивитись на Гаррі.
- Ні, я Сруля хочу спитати.
Сруль вже встиг рукою розштовхати своїх товаришів і виставити свою біляву голову десь на рівні заду того ж таки Боба.
- Чого тобі?
- Ти сидів тоді на лавці фізіономією до берега і повинен був бачити як Шелапет до берега сходить. Може за ним хтось йшов слідом? Невже ти нічого не пам’ятаєш? Я в таке не повірю, – Гаррі повільно водить рукою в напрямок берега та в бік де, на його думку, повинна знаходитись лавка біля столу. Але як водив ще, то зрозумів, що за кущами Сруль не так вже багато міг бачити. Хотів про це сказати, але Сруль перебиває його.
- Про бачити не може бути й мови. Я, Гарріку, зняв окуляри, а без них... Чув, що хтось проходить...
Сруль помовчав, потім піднявся на повний зріст, відсторонює Боба, тому що його туша затуляє Сруля від Гаррі.
- Шелапет дійсно проходив повз мене та ляпнув щось образливе. Я зараз і повторювати не хочу. Я йому відповів і він пошкандибав до річки.
- Що він тобі сказав? – Гаррі строго дивиться на Сруля. – Зараз важливі найменші деталі.
- Ну, з Шелапетом я бачився в готелі, як прийшов туди з Валентиною. Вже після нашої п’янки. Валентина попросила мене бути свідком. Ми піднялись до його номеру, Шелапет відкрив двері... Що казати, Валентина вигнала з номера Шелапетову секретарку, а Шелапет через хвилину вигнав мене. Я стояв в коридорі з Мариною, поки вони там лаялись.
Сруль мовчить якусь хвилину, а потім додає:
- А сказав мені Шелапет тоді «Що, Сруль, місця собі не знаходиш? Це всіх стукачів така доля». А я йому відповів : «Іди, може на вудку ще собі секретарку піймаєш». При цьому Сруль недоречно посміхнувся. Так Гаррі здалось.
- Ясно, – тільки й спромігся Гаррі і похитав головою.
Замкнене коло якесь. Але проміжний список виконавців все ж залишився.
Гаррі починає шукати свої сигарети в безлічі кишень і чітка думка в його голові остаточно згасає.
Гаррі вже затиснув знайдену сигарету губами і почав шукати по кишенях сірники. Але як шукав сигарети, то на сірники не натрапляв. В яких кишенях Гаррі не шукав сигарети? Невже починати шукати з початку?

12. Боб
 
- Значить, Сруль, ти організував Вальчину облаву на Шелапета, – Боб десь в глибині був радий такому розвитку сюжету – справжня мильна опера. 
- Ну, очевидно. Вона мене заздалегідь попросила. Мене та Марину, мою першу дружину.
- Скажи, Сруль, а скільки разів ти одружувався? – питає Боб, адже з колії мильної опери зіскочити досить важко.
- Тричі, якщо не враховувати, що я зараз одружений на Яні, а вона моя друга дружина.
- Значить весь час ти слідкував за Шелапетом. При цьому встиг зголодніти, напитись, протверезити і доповісти Вальці, що Шелапет у Києві, поселився в готелі «Москва». Далі ти зустрічаєшся з нею біля готелю і ви всі йдете до Шелапета щоб впевнитись – він поселився в готелі разом з секретаркою Алею. Ну ось ви впевнились і що далі?
- Результат тобі відомий, Валя розлучилась з Шелапетом і, невдовзі, вийшла заміж за швейцарця.
- Валя не розлучалась з Шелапетом, олух. Вона наступного дня овдовіла.
- Я кажу про те як вона хотіла зробити, а не як вийшло насправді.
- А може вона передумала розлучатись. Дивіться... – Боб оглядає усіх наче запрошуючи до дискусії. – Валя і компанія знають що Шелапет їде до Києва з секретаркою, яка надає йому секс послуги. Доречи, це є цілковитою правдою. Хоча що з того? Особливо тобі, Сруліку.
Боб тицяє пальцем в Сруля, який на цей момент помітно знітився.
- Вона знає, що Шелапет везе гроші від Парамона. Знає, що везе ті гроші мені. Від тебе дізнається, що всі їдуть до річки...
Боб перериває сам себе і навіть піднімає вказівний палець лівої руки.
- О! Док фактично уводить другий мікроавтобус з поля зору, а, значить, потенційних свідків стає менше. Про це Сруль теж напевне знає. От тут і виникає план прибрати Шелапета. Справа в тому, що Шелапет на розлучення так не пішов би. Принаймні Вальці все не дісталось би. Скільки вона отримала за їх московську квартиру – вісімдесят тисяч доларів, кажеш? Багата наречена.
Боб вкотре обводить очами всіх слухачів. Помічає, що Командир викотив нижню губу, що в нього означало великий сумнів.
- Який стан здоров'я в Шелапета, Валя знала краще за всіх. Інфаркт йому був забезпечений. Думаю година лайки в готелі теж не додала Шелапету здоров'я. Залишається дати тобі, Сруль, шокер щоб ти тицьнув нещасного у зручний момент. Ще й гроші, що він віз, то є тобі премія. Тому ти й не поспішав селитись, як тут кажуть всі. Чекав, як Щелапет піде рибалити.
- Ну це ти, Боб, щось вже дуже фантазуєш про таке Вальчине рішення. Я її теж трошки знав. Свого часу. Вона на таке не здатна, – Командир вирішує трошки загальмувати Боба домисли.
- Люди міняються, Командир. Та маленька хвойда стала справжньою акулою. А Сруля вона просто підставила. Думаю, Сруль не винен в тому що скоїв, тому що діяв під її впливом. Ну яка нормальна людина піде, як він каже, свідком ловити Шелапета з секретаркою. Якийсь мікс наївності з дурістю, – Боб пішов на певні хитрощі, щоб підловити Сруля.
- Я нічого такого не робив. Що ти до мене причепився? Говориш про мене як про божевільного, – Сруль захищається, але в цілому залишається цілком спокійним.
Боб згадав раптом, як чіплявся до батька в дитинстві з думкою, що танкову броню треба робити не з заліза, а з подушок. А коли батько не звернув на це уваги, то продемонстрував йому експеримент на кухні – по черзі бив молотком по подушці та по газовій плиті. Якщо подушка залишилась цілком без ушкоджень, то плита геть позбулась емалевого покриття. Дід Вартан наступного тижня привіз нову. 
Сруль не захищався, стояв мовчки, наче його не стосувалось це обвинувачення, що й нагадало Бобу про броню з подушок.
Раптом заговорив Док:
- Скажи Боббі. А де дівся шокер, про який весь час говорять. Знайшли його?
- Ні. Той шокер, то тільки припущення.
- Припущення, кажеш. Значить ці мітки на Шелапеті це є сліди від електричного розряду і не обов'язково від шокеру?
- Розряду, шокера – це ж одне й те саме.
- Не думаю, що шокер здатен створити відмітини, не схожі на електричний розряд іншого походження.
- До чого ти все це кажеш. Хай це буде не шокер, а щось інше, але слідчі запевнили мене, що до Шелапета приклали електроди з великою напругою. 
- Може Шелапет ремонтував телевізор і включив його зі знятою задньою стінкою, або якось напруга від свічок запалення...
- В Шелапета не було машини та й телевізори він не ремонтував.
- Може він зробив собі якийсь рибальський пристрій, браконьєрський, щоб рибу глушити?
- В мене таке враження, що ти мені зуби заговорюєш. Я про Сруля висунув припущення...
Док перебиває Боба:
- Так і я про нього. Навряд чи Сруль встигнув би тицьнути Шелапета шокером, знайти гроші та документи і повернутись назад. Встигнути це зробити так, щоб ніхто не помітив його відсутність.
- От тут ти помиляєшся, – Гаррі викидає нарешті свою смердючу сигаретку  – На всяк випадок Сруль поставив велику сумку на стіл, яка була ширмою між ним і тими, хто дивився. Від кухні в першу чергу. А сам сидів, трохи не лежав, так що його майже не було видно.
- Однак Шелапет його побачив.
- Це Сруль нам таке каже.
- А це Боб нам каже. Версія його мені здається вже занадто фантастичною. Ви все таки не враховуєте моральні фактори.
- Якщо Сруль записався в свідки до Вальки, то міг піти далі.
- Чи всі свідки стають вбивцями, Боб? – Док зводить брови разом і з цікавістю дивиться на Боба. – І ще одне питання. Звідки ти знаєш, що суперечка Шелапета з дружиною в готелі тривала годину?  
Боб якщо заходив у тупик, то кардинально міняв обстановку.
- Однак версію про Сруля пропоную прийняти, – констатує він. – Підемо, Док, трохи прогуляємось.
- Підемо. Але в мене ще одне питання. Як планували ви з Шелапетом, секретарка повинна була їхати з ним до бази?
- Ні, у випадку як поїде група.
- Так що вона робила б два дні в готелі сама?
- Наївний ти, Док. До неї на той день в чергу стояли інші клієнти.
- Ясно, підемо прогуляємось. Десь П’єр ховається, бісова тварина.

13. Сруль

Комп'ютери складають з бістабільних елементів. В російськомовному середовищі для тих елементів прижився перекручений з англійської термін «тригер». Самі ж англо-американці називають цю основу всіх комп'ютерів «flip-flop». Один з таких «фліп-флопів» очевидно вмонтували в Сруля і відповідав цей елемент за його емоційний стан: екзальтоване щастя або повна розпач. Іншого не дано. Але і такий простий пристрій інколи збивався. Якось Сруль спалив комп'ютер, що займав величезний зал, коштував мільйон ефемерних совєтьських рублів, а головне був страшенно дефіцитним. Сруль примудрився поміняти фазу із заземленням, і той комп'ютер згорів вщент, хоча був формально вимкнений. Тоді його викликали на партком, задавали якісь питання, хотіли побачити його реакцію на ним зроблене, але марно – Сруль наче відключився від зовнішнього світу. Єдиний емоційний «фліп-флоп» застряв між двома дозволеними Богом для Сруля станами. Дійсно, з одного боку геростратівська відомість, з іншого – перспектива тюремного покарання.
Зараз Сруль попав у подібний стан – його звинуватили у співучасті у вбивстві. Саме його не Гарріка чи Кірьяна, а його Сруля. Ось всі на нього дивляться і навкруги наче певний вакуум. З іншого боку вбивство це гріх та й не робив насправді Сруль нічого подібного. Про це не можна мовчати. Але ж як скажеш, то доведеться зійти з яскраво освітленої арени. 
За відсутністю будь якого емоційного тла крутилась в дивній його голові одна думка: чому Док так уникає згадувань про своє знайомство з Валентиною?
Події річної давнини Сруль міг відтворити з абсолютною точністю. Так що поки він зовнішньо застиг на диво всім товаришам, в голові він дивився справжній документальний фільм.
Ось вони виходять з Доком з офісу Боба. Він, Сруль, протверезив, але й Док ні наскільки не виглядає п’яним. Вечірнє небо безхмарне, але досить прохолодно як для червня. Док вдягнутий у світло сірі брюки та легкий світло-салатовий піджак модного крою. Бузкова краватка несподівано пасує до його костюму. Сиве волосся, трохи заросле, надає йому романтичного вигляду. Він насолоджується чистим прохолодним повітрям.
- І ми повсякденно міняємо таке диво на прокурені смердючі приміщення.
Сідати в якийсь транспорт не хочеться. Срулю треба йти на зустріч з Валею, на майдан Незалежності. Якось не уговорюючись, вони разом йдуть туди пішки, фактично повторюючи маршрут, яким трохи більше півгодини йшли Шелапет з Юліком. Сруль не поспішає на зустріч – ще є час. Док теж не поспішає бо склав свою маленьку сумку для відрядження, а прогулятись пішки з Срулем, то для нього задоволення. 
Сруль мовчить, а Док промовляє довгий монолог. Він говорить про те, в який стан загнав покійний Совєтський Союз своїх нещасних підданих. Порівнює провал того Союзу з походом авантюрного месії, який завів людей в непридатне місце і кинув їх напризволяще. Довго і з багатьма прикладами Док доводить скільки сил треба покласти не для того, щоб досягти чогось, а тільки повернутись в початковий стан. А в цей час інші вже пішли далеко вперед. «Нажаль, наслідки цієї катастрофи надовго переживуть нас».
Срулю було цікаво тоді слухати Дока, але зараз, якщо і далі порівнювати його спогади з фільмом, він прискорено проганяв цю частину. Його цікавив їх прихід на майдан.
Док не пішов в підземний перехід «трубу» щоб сісти у метро, а перейшов на той бік майдану, де ще недавно стояв гранітний Ленін. Там під сходами, що ведуть до постаменту знятого пам'ятника і далі до готелю «Москва» прогулювались дві жінки. Одна висока струнка з прекрасною фігурою, це Валентина, друга низенька і клишонога, це екс пані Сруль. Валентина повільно робить крок за кроком, дивлячись на гострі носки своїх туфель, Марина якось шкутильгає, не зовсім так і поруч, при цьому смокче якусь сигаретку. Однак саме вона перша помічає двох чоловіків. Прикладає руку козирком до очей – сонце заважає їй бачити. Мабуть щось каже своїй супутниці. Та зупиняється та теж починає вглядатись. Раптом вона щось промовляє і складає долоні разом перед собою як це роблять десь в Індії чи Таїланді. Це вона побачила Дока. Здивування на її обличчі змішане з якоюсь чутливою радістю.
- Кого ж ти мені привів, – шепоче Валентина і називає Сруля його іменем, бо ніколи не вживала його назвиська.
- Скільки років, мій Доктор! – Валентина кидається до Дока в обійми, обвиває руками його шию, чорна шкіряна її сумочка бовтається за його спиною.
Док обіймає її талію обома руками і вони надовго застигають у поцілунку. Сруль тим часом обмінюється поглядами зі своєю екс. Її погляд то запитання, а у відповідь «не знаю про таке геть нічого».
Нарешті Валя та Док відриваються один від одного. Ліві руки у обох залишаються на місці, а правою Док пестить її розкішне русяве волосся біля вуха. Вона теж проводить рукою по його волоссю:
- Ти посивів весь, мій хлопчику.
- А ти не змінилась анітрішечки.
Валя з сумнівом качає головою, а він натискає жартома пальцем на кінчик її носика. Це діє на неї як кнопка «reset» на приладі. Валя робить крок назад, вже іншими очима дивиться на свого старого знайомого. Адже по такій бурхливій зустрічі іншого і не подумаєш. Вона помічає слід від помади на його обличчі і відкриває свою сумку.
- Ой, що я наробила. – каже вона вже буденним тоном.
Марині вистачає такту, а може в неї виробилась вже така звичка не заважати Валентині в такі моменти. Вона каже Срулю:
- Нам треба щось обговорити між собою.
При цьому тягне того ж Сруля метрів за сім від Валі з Доком. Звідти вони за ними відверто спостерігають.
Ось Валя витягла білий носовичок і витирає косметику з його щоки. Як зробила це, всміхнулась до нього своєю білозубою посмішкою. Повільно кладе носовичок до сумки і раптом показує щось в ній Доку. Той витягає з її сумки маленький диктофон і щось з посмішкою їй каже. Валя з серйозним обличчям це заперечує, бо мотає головою. Док далі вже не посміхається, а уважно її слухає. Врешті сунув праву руку в кишеню брюк, а погляд втупив у землю. Тобто слухати приготувався надовго. Валя навпаки все більше жестикулювала правою рукою. Ось вона виставила її горизонтально на рівні свого плеча, потім провела перед собою зверху до низу від грудей до пояса. Сруль з Мариною відразу здогадались, що описує Валя Шелапетову секретарку – малорослу та плоскогруду.
Вона ще досить довго говорила, в чомусь переконуючи свого старого товариша. Потім заговорив Док. Вказівним пальцем підтверджуючи правильність чи важливість своїх слів.
Раптом настрій парочки із загадковими для Сруля стосунками змінився. Вони почали говорити менш інтенсивно, якось так м'яко. При цьому не відпускали стиснених рук і, взагалі, намагались весь час доторкнутись один до одної (чи як правильно сказати?). 
- Дивись, Сруль, як вони разом гарно виглядають, просто як кіногерої. – Марина, яка на відміну від Валі зверталась до Сруля за назвиськом, із заздрістю дивилась на свою подругу та її знайомого. Вони дійсно виглядали дуже гармонійно – майже одного зросту, обоє стрункі, ще ї вдягнуті в одному стилі.
Але несподівано цій сцені настав кінець. Валя глянула на годинник, Док зробив те саме. Вони разом рішуче підійшли до екс-подружжя.
- Дякую за несподівану зустріч, дякую за чудовий вечір, – Док ледь вклонився Срулю. - Радий був зустрітись, – це він Марині. - Хай тобі щастить, невже ще колись зустрінемось? – він повернувся до Валі і вони в останнє взялись за руки.
Що в них за звичка така? Валя нічого не відповіла, тільки приклала красиву руку з довгими пальчиками до грудей. Сруль з Мариною теж промовчали. Всі дивились вслід Доку, який попрямував до сходів у підземний перехід.
- Ти не знаєш, є в нього машина? Він колись дуже хотів її мати… – питає Валя в Сруля, як Дока поглинув перехід. Сруль мовчки стискає плечима, за ті хвилин десять це стало його звичним жестом. Всі троє розгортаються щоб піднятись сходами до готелю…
Більше про Дока Валентина ніколи не згадувала. Виявляється і Док не хоче згадувати про неї. Хіба що «бачив без трусів» – це його сьогоднішній вислів про неї. Дещо несумісний, а може ї образливий, вважаючи на демонстровані ними стосунки.
Фільм закінчився, а Сруль все так і стоїть, спершись спиною на дерево. Він буде стояти так ще досить довго, товариші тим часом втратили до нього всякий інтерес. Вони все більше задавались питанням: що ж вони всі тут роблять?

14. Боб

Пес, про якого так переживав Док, виринає з кущів тільки що вони почали підійматись до будиночків. Бобу здається це схожим на появу з хмар винищувача «Мессершмідт», як у фільмах про війну. П'єр весь час намагається залишитись за спиною у Боба, так що вже через десяток метрів нерви в Боба стають геть виснаженими.
- Ти на горе мені притяг сюди цього собаку, – пошепки скаржиться Боб Доку. 
Вони втрьох підходять до будиночку де кинув свою сумку Док.
- Тут на веранді і влаштуємось, – Боб вказує на невеличку веранду. – В кімнаті є стільці, посидимо тихенько не на вітру.
Пригнувшись у дверях, Боб заходить до єдиної кімнати будиночка. Інтер'єр складається з чотирьох невиразних ліжок та зіставлених до купи недолугих стільців. Вільного місця майже немає.
На вбитому в стіну цвяху висить вішалка з кліпсою для штанів. По акуратно розвішаних на ній речах Боб здогадується, що це Доковий одяг. Він не соромиться уважно роздивитись етикетку на штанях – «Маркс та Спенсер».
- Ти так любиш все англійське, це в тебе як манія.
- Я просто люблю і, головне, розумію цю країну. А штани чи машина, це вже наслідки. Доречі, якщо ти візьмешся інспектувати мою сорочку, то побачиш, що вона істинно німецька. Я купив її в бутіку на Фрідріхштрассе в Берліні.
- В бутіку? А що в неї особливого такого? – Боб таки уважно роздивляється лейбли на сорочці як перед тим на штанях.
- Мабуть фасон, може бренд. Що там написано?
- Ой тут якесь довге слово, ну його. Бери стілець, пішли на веранду.
- Що ти будеш пити? Пиво чи джин з тоніком? Все холодне, – пропонує Боб Доку як витягли врешті дебелі стільці з кімнати.
- Я – джин з тоніком.
- А я - пиво.
Док, що вийшов на веранду слід за Бобом тримає у руці маленький альбом для фотографій.
- Я, відверто кажучи, на думав про таку драматичну зустріч. Ось прихопив пару кадрів мого нового будинку, – Док скривлює губи у спробі посміхнутись.
- Будинку? Зараз подивлюсь, тільки збігаю до кухні.
Боб трусить до сусіднього будиночка з кухнею, за ним ув’язується П’єр.
- Я у твого пса ворог номер один. Як Марінеско у Гітлера, – Боб на шляху до кухні пробує жартома блиснути інтелектом.
- Боже борони! Що ти кажеш? Ти не зробив П'єру ніякої шкоди, а Марінеско потопив лайнер «Вільгельм Гуслофф», якщо не помиляюсь.
- А, просто Гітлер то був добрий дядечко, як рівняти його з твоїм псом.
Настрій у Боба трохи покращав – він зараз вип’є пива, є поточний звинувачуваний, а Док стоїть із своїм альбомчиком у руці мов абітурієнт перед ректором – хай трошки покортить. Є таки причини для доброго настрою.
Боб вихоплює з холодильника дві судини відповідно із замовленням, один пластиковий стакан для Дока і йому ж малесенький пакуночок австрійських шоколадних галет. Маленький Віденській сувенір.
- А, Рябий, – Боб побачив свого охоронця, який у позі кучера сидить на ліжку. Очі втупились у підлогу. – Пізнав  когось?
- Пізнав того білявого в окулярах. Він заходив разом з жінкою. Далі коридору не йшов. При ньому ще якась курва вусата була з верескливим голосом.
- Це, Рябий, вже не новина, – Боб дивиться в малесеньке незасклене віконце на веранду де мав сидіти Док. Однак його не було видно. Мабуть знов схилився до свого собаки.
Вже ступивши крок до виходу з кухні, Боб чує монотонний голос Рябого:
- Ще сивий фрайєрок підходив до готелю, смоктався з Шелапетовою дружиною, але далі не пішов. Тут таки слиняв кудись.
- А-а-а? – Боб тримаючи в обіймах пляшку, банку та інше причандалля повертається до Рябого. –Ти певен? Рік минув.
- Я, хазяїне, на таких добру маю пам'ять. Стояв з тою жінкою, базарив може півгодини, а потім пішов.
Боб знов дивиться у маленьке вікно.
- Ану подивись. Це він?
Рябий з тихою лайкою відривається від ліжка. Зігнувшись вставляє свою голову у те таки віконце.
- Точно він. Той самий фрайерок.
- Фрайерок, кажеш. Це дуже не проста, дуже грамотна і багата людина.
- Так мені з того що? Не з нормальних же він пацанів?
Боб більше не слухає Рябого. Його думки пішли накатаною в його голові колією.
«Чи є людина того часу в моєму оточенні, з ким не злягалась та шлюха?» – питає він себе, згадуючи Валентину.
Настрій у Боба ще трошки покращав. І не від безумовних сексуальних вправ Валентини з Доком, в чому Боб не сумнівався, а від нових ідей, що виводили з глухого кута задумане ним дійство. Подумалось в цей момент Бобу, а чи не забагато Док крутився тоді поруч з усіма? 
Йому б тихо збиратись та їхати у відрядження, а він зненацька навіщає Бобів офіс. Так скучив за своїми інститутськими товаришами? Можливо, але це не в прагматичному стилі того «фраєрка», як каже Рябий.
Добре. Шелапет чекає на Боба, на знає толком що робити, а Док влаштовує з ним гучну суперечку, хоча міг би це не робити. З тих самих прагматичних міркувань.
Шелапет вертається до свого готелю, а Док за ним. Із Срулем прогулятись? Так і цього мало, він зустрічає Валентину і про щось з нею торочить. Якщо і був у Боба малесенький сумнів у тому, що Док з Валею були коханцями, то не було сумніву, що вона все розповіла про Шелапета. Значить незалежно від балакучості Сруля, Док міг про всі діла Шелапета дізнатись від Вальки. А може почув щось від Сруля та й потягся до Вальки на зустріч? Так би мовити, крок за кроком. До цього слід додати, що саме завдяки Доку друга машина на приїхала на базу одночасно з першою, де сидів Щелапет. Хоча якщо підозрювати Дока, то логічно було б щоб він та Шелапет сиділи в одному мікроавтобусі. Але ж були в різних. Може це випадково, а може навмисно. Хоча напередодні посперечались трошки, от і розійшлись по різних машинах. У Дока залізне алібі, а все інше просто збіг обставин. Будь все проклято.

15. Кірьян

«Тебе зрадили», -  мачуха Кірьяна не була дуже вигадливою як лаялась зі своїм чоловіком. Весь час і завжди, а бувало таке трохи не щодня, вона кричала ці слова Кірьяновому батьку. Ще й тицяла в нього пальцем, щоб ніхто не сумнівався кого саме зрадили. Так товста та некрасива мачуха нагадувала про те, що мати Кірьяна одного дня пішла з дому, не залишивши хоч якоїсь записки. Так і не відомо де вона ділась і що з нею сталось. Батька Кірьяна врешті визнали вдівцем, а з мачухою він так і не одружився офіційно. Як Кірьян закінчив інститут в Києві, батько помер. Подальшою долею мачухи Кірьян не цікавився.
Зате її вирок він сприймав на свій рахунок. Це його, Кірьяна, зрадила його мати. Адже він, як мати пішла, тільки перейшов у другий клас. У всіх його однокласників матері не зрадили своїх дітей, а йому не поталанило. Матір свою Кірьян уявляв чорнявою красунею, хоча погано пам'ятав риси її обличчя. Як виріс трошки, то почав закохуватись у начебто схожих на матір чорнявих дівчат. Думки щодо об’єктів кохання в нього були цілком платонічні – він писав вірші, де називав ці об’єкти займенником «Вона», обов'язково з великої літери.
У любові як на рибалці, хтось колись таки може клюнути. Чергова смуглянка з його містечка примітила худого та довгого Кірьяна і згодилась послухати присвячені їй вірші. Не підозрюючи про це, дівчина отримала вірного лицаря, з відомих причин не здатного на зраду. Але «Вона» не давала клятву вірності та і не вірила цьому середньовіччю. Кірьян поїхав вчитись до Києва з свого невеличкого авіаційного містечка під Ростовом-на-Дону. «Вона» ж вважала себе цілком вільною вибирати між багатим та впливовим сином начальника Північно-Кавказьського управління цивільної авіації, за якого сватали батьки, романтичним та бідним Кірьяном, який однак тішив її самолюбство, чи молодшим її на рік сусідським хлопцем – найкращим коханцем, який безумовно доводив її до оргазму.
Містечко на три тисячі жителів – не мегаполіс. Кірьян, як приїхав на літні канікули одразу довідався і про себе і сина і сусіда. Знов зрада.
Більше Кірьян не повертався до рідної оселі. У наступні канікули він їздив до Сибіру з будівельним загоном заробляти гроші або наймався по знайомству бортпровідником на місцеві авіарейси. Тут його чекали розчарування того ж ґатунку, тому що, наприклад, командир його студентського будівельного загону втік з половиною всіх зароблених грошей.
Чи треба ще наводити факти, щоб довести – Кірьян був з молодості схильний нікому не довіряти. Більше того, всіх підозрювати у скоєнні невірогідних вчинків. Адже він бачив своїми очима, як теплим кубанським вечором в садку за домом його чиста любов зі стогоном ковтала сперму сусіда недолітка, стоячи гола перед ним на колінах. Кірьяна трусило від усіх тих споминів – або про лайку мачухи або про дотик губ коханої дівчини вранці після підглянутих Кірьяном її сексуальних вправ.
Отже ще студентом Кірьян озлобився і скрізь шукав ворогів. Єдиний в їх студентській групі єврей був ворогом тільки тому, що він був у групі і, одночасно, був євреєм. Ніякого антисемітизму Кірьян не сповідував, але вирок виносив абсолютно чіткий : або ти у групі, або ти єврей. 
Своїх поглядів та відношення Кірьян ніколи не приховував, різав в очі правду тим, кого ненавидів у той момент. За такі свої якості він користувався певним авторитетом у колег, особливо схильних до пролетарської свідомості. Кірьян не був послідовним борцем з владою, чи комуністичною ідеологією. Навпаки, у компартії він бачив джерело стабільності та товариських стосунків. Тому начальство ставилось до Кірьяна з прихильністю, він був ідеальний керівник нижчої ланки. Винним у всьому у Кірьяна була не система чи ідеологія, а конкретний завідуючий складом або бригадир. Заводський партком якраз був тим місцем де він шукав правду. Якщо додати, що Кірьян так і не одружився і часто проводив на роботі 24 години на добу, то кращого бригадира налагоджувальників комп'ютерів важко було б знайти. Кірьян отримав від свого монтажного управління однокімнатну квартиру, куди чесно водив проституток може двічі на місяць і де рідкими вихідними писав вірші. Мабуть все це було йому необхідне. У віршах, як і в шкільні роки, фігурувала «Вона» і бідний Кірьян не давав собі звіту, що все своє дивне життя пише вірші до своєї матері.
Але зараз Кіряну не до віршів. Знов мурашки бігають у нього по спині. Це відчуття виявлених чужаків в нього виникає, бувало, кілька разів на день. Сьогодні його вже трусило від буржуйської морди Дока разом з усіма його накраденими атрибутами солодкого життя. Трусило його і від ворюги Боба, який крав скільки Кірьян його пам'ятає, але Док видно спокусився красти тільки недавно. Від цього злоба на Дока в Кірьяна була набагато сильнішою. Але і не злощасний Док був зараз в Кірьяна об'єктом ненависті. Все сходилось на тому, що Командир, старий друг, добив Шелапета як побачив в того нещасного двадцять тисяч доларів.
Кірьян на розставався з Командиром із студентських років. Вони жили в одній кімнаті в гуртожитку, пили разом горілку, готувались до іспитів, які, до речі, здавали у більшості на «задовільно». Командиру потрібен був чесний та відданий товариш та помічник, хлопець, з яким у діалозі можна вирішувати нагальні питання. Вони разом їздили по гроші із студентським загоном, де їх ошукали на половину їх заробітку. Тоді Кірьян позичив свою половину Командиру, тому що гроші були потрібні на ремонт будинку батьків у Волинській області. Натомість Командир ділився з Кірьяном своєю подругою Валентиною коли бачив, що її послуги потрібні другові.
Після закінчення інституту друзі не розійшлись. Це Док, свиня, такий люб'язний і толерантний коли разом вчились, і не подивиться на тебе як спільних справ вже не має.
А Командир та Кірьян все зробили, щоб і надалі працювати разом. Не завадило цьому і те, що Командир невдовзі одружився і в нього народилась донька. Якщо Кірьян повністю присвятив себе виробництву, то Командир швидко від того виробництва відійшов – йому більше пасувало працювати з людьми. Він стає профспілковим, а згодом компартійним босом на їх підприємстві.
Коли разом з розвалом Совєтського Союзу капіталізм постукався в двері України, Командир та Кірьян одні з перших почали акціонування свого підприємства, щоб воно стало належати тим, хто там працює. Командир паралельно створив спільне підприємство з польськими, а згодом, і з угорськими партнерами. У важкі два останні роки люди Кірьяна розбирали старі комп'ютери та за допомогою фірми Командира переправляли деталі та вузли до Угорщини. Там з мікросхем, транзисторів та контактів добували золото та інші цінні метали. На частці від продажу тих скарбів якось зводили кінці з кінцями у рідному монтажному управлінні. Старі електронні монстри рано чи пізно закінчаться і Командир розробив схему як поставляти до України персональні комп'ютери, що їх вже бігом збирали як в Польщі так і в Угорщині. Але для цього на вистачало початкових обігових коштів, а гроші з продажу комп'ютерного брухту вистачало ледь на таку собі зарплату. Угода з постачальниками персоналок  і, це найголовніше, тою організацією, що мала їх купити була на грані зриву. Бажаючих заробити легкі гроші на перепродажу великих партій персональних комп'ютерів було не мало. І от раптом, у липні минулого року такі потрібні гроші у Командира з'являються. І той не під яким тиском не хоче казати Кірьяну звідки вони.
Зараз, дякувати старому крадію Бобу, Кірьян здогадався як Командир роздобув ті гроші. Сцена з непритомним Шелапетом, як справжня, стоїть перед Кірьяновими очима. Тоді вони вдвох з Командиром побачили Шелапета, що лежав біля самої води. Вони схилились над Шелапетом. Він був геть блідий, але дихав. Так їм вдвох здалося. Командир заходився шукати нітрогліцерин в кинутій на березі сумці Шелапета. Він дуже поспішав, викинув з неї все причандалля на пісок. І тут раптом Командир, весь червоний, дивиться на Кірьяна і посилає його по ліки до Ван-дер-Хайта.
Доки Кірьян щось пояснює Хайту, шукає того дурного Юліка, а Юлік шукає потрібні ліки, проходить певний час. Як всі вже повернулись, то Шелапет вже лежить на спині, а не на боку і ніякі ліки йому вже не потрібні.
Що ж, виявляється, зробив Командир? Риючись у шелапетовій сумці у пошуках нітрогліцерину він знаходить пачку американських грошей. Звиклий до валютних розрахунків, він одразу оцінює їх кількість – саме стільки йому не вистачає. Він відсилає Кірьяна до кухні, тому що знає – Кірьян не піде на злочин за будь яких обставин. Тут таки в Шелапета лежить шокер. Ця обставина припиняє Командирове вагання. Тому що не зважаючи на очевидну зраду, Кірьян не уявляв собі, що Командир без вагань прикінчив свого інститутського товариша. Коротше, Командир лупить шокером в лікоть Шелапета і перегортає його на спину. Серце Шелапета не витримує, а шокер летить у річку. Нажаль Кірьян не може згадати, чи чув тоді сплеск води.
А сьогодні Командир просто імітує якусь діяльність. Ось він стоїть поруч і сміється якомусь жарту. І це на поминках друга! Кірьян все більше себе розпалює, хоча Командир при житті ніколи не був особливим другом Шелапета. Пікантності їх відносинам додавало і те, що Шелапет свого часу одружився на тій самій Валентині ніяк не підозрюючи про її бурхливе минуле. Зокрема, що Валя була дівкою не тільки при Командирі, але й самому Кірьяні.
Несподівано для всіх Кірьян кощавим кулаком різко б'є Командира, що стоїть спереду, у ліву нирку. Сміх того обривається коротким зойком. Командир повертає голову :
- Ти що, Кірьян?
- Шелапет, то твоїх рук діло, – не питає а стверджує Кірьян, однак все ще шепотом.
- Ти здурів? – Командир врешті повертається до свого друга боксера. Нирка не на жарт ниє і, взагалі, все це здається йому кошмарним сном.
- Ні, я прозрів. За грошима погнався? – Кірьян більше не стишує голос.
- Хайт, ти ж бачив як Командир перегортав Шелапета на спину? – Кірьян вже голосно звернувся до бувшого другого секретаря райкому забороненої компартій СССР. При цьому вказав рукою на берег, де рік назад це відбувалось.
Ван-дер-Хайт відповідає Командиру замість Кірьяна :
- Дійсно, Командир, ти його на спину перегорнув, я бачив. Ще подумав тоді «навіщо».
- Як навіщо, людина ж помирала. Ви що, хлопці?
- Думаю, ти дуже допоміг йому це зробити. А шокера у річку кинув? - Кірьян вже саркастично посміхається як прокурор з другосортного фільму.
- Все збігається, – продовжує Кірьян. - Був один на один з покійним, бо мене відіслав по ліки. Рився ще при мені в Шелапетових речах, де гроші і були. Вклав потім ті гроші в комп'ютерну оборудку. Скажіть чого ще не вистачає?
- Якщо ти дійсно питаєш, то шокера не вистачає, – Гаррі як завжди був незворушний. - Де шокер? Або може хтось бачив як Командир їм користувався?
Кірьяну ніколи було думати:
- А може ніякого шокера і не було. Он буржуї наші – Док з Бобом  - тут таки сперечались: був шокер, не було шокера. Забув, Гаррі? Взяв Командир Шелапета і задушив. Ось що було!
- Якби задушив, то тут на шиї була б смужка з синців. Не казав про таке Боб, – Гаррі сам себе бере за шию де ті синці повинні бути.
- Не знаю, може носа йому заткнув...
- Тоді причиною смерті був би не серцевий напад а механічна асфіксія, – у Гаррі знайшлась відповідь і на це припущення. - Поспішив ти з обвинуваченням.
- А звідки ж гроші? – тон Кірьяна суттєво змінюється.
- А от це вже інша історія. Ти, Кірьян, не чіпляйся більше до Командира. Не роби по дурному, – Гаррі каже це якось поблажливо, наче втратив до Кірьяна всяку цікавість.
- Все в порядку, хлопці. Це в Кірьяна нерви. Ну а в мене нирки… – Командир скошує очі на предмет свого діагнозу і при тому ще пробує посміхнутись.
- Дістало вже мене це розслідування. Всі повернемось з нього інвалідами. Он Сруль як сомнамбула стоїть. Сруль прокинься, тут не тільки ти, а вже всі під підозрою! – Гаррі обвів всіх рукою і теж посміхається.
Хвиля ненависті накочується на Кірьяна, як роздивився ті посмішки.
- Психа з мене робите? Ненавиджу вас, сволота! - Кірьян кидається геть від своїх одногрупників, пробігши скрізь кущі падає на лавку біля столу, де кілька годин тому мирно поминали свого інститутського товариша.
- Суки! - верещить він.

16. Док

Боб ставить на широке поруччя веранди маленьку пляшечку джину з тоніком, поруч кладе прозорий пакетик з шоколадним печивом і накриває пляшечку пластиковим стаканом. Сам смикає за кільце на зеленій банці голландського пива «Баварія», одночасно вмощуючись на своєму стільці.
- Розкажи чим зараз займаєшся, – Боб робить перший ковток пива.
Док замість відповідати, роздивляється видану Бобом пляшечку. Джин з тоніком розлили в Києві на заводі «Оболонь».
- А? Зараз .. тільки відкрию ... – Док чіпляє металеву кришку за поруччя і смикає за пляшку.
Пахучий напій з шипінням ллється в стаканчик. Док робить ковток, прислухаючись до смаку улюбленого напою.
- Непогано, – він дивиться на Боба, ствердно кивнувши головою. – Чим займаюсь? Окопуюсь, якщо використовувати військові метафори. Я створив невеличкий консалтинговий центр. Тепер прикладаю всі зусилля, щоб його не здуло черговою реформою заднім числом.
- Ясно. І кого ти збираєшся консультувати?
В голові Дока майнула думка, що або Бобу ясно, або він нічого не зрозумів. Але загострювати розмову Доку не хочеться. Врешті Боб був чи не єдиним з колишньої групи, з ким міг говорити на рівних.
- Основний напрямок назовні. Тобто українські реалії для іноземних організацій. Бізнес, громадські або державні, – Док крутить вільною рукою у бік, де за його розумінням ті організації знаходились.
- І ти вважаєш, що з цього вийде прибуткова справа?
- Може вийти, але не скоро. Планую протягом десяти років отримати реальні прибутки.
- Десяти років? – Боб робить марну спробу підняти зі стільця свій важкий зад. – Ти нічого не плутаєш?
- Та ні, начебто. В мене є бізнес-план. Календарний графік узгоджений з партнерами.
- Скільки ти вклав вже в це діло?
- Такі дані не розголошуються.
- Добре, який твій відсоток?
- Десь 65 процентів. Інше у польської компанії – системного інтегратора та десять відсотків у британської консалтингової фірми P.R.H.
- Навіщо це тобі? Хочеш проїсти статутний фонд і закритись десь через рік?
- Грошові кошти та нерухомість вклав виключно я, так що для проїдання ця справа мені не була б потрібна. Кажу ж, створив це з огляду на певну перспективу.
- Яку перспективу? Бабки треба косити щотижня, тому що невідомо що буде наступного.
- Боб, я закладаю певний фундамент, мене не цікавлять швидкі оборудки.
- Бачу, що закладаєш, мене бізнесу вчити не треба. Але де ти це робиш? Як кажуть в таких випадках, замок на піску.
- Чому на піску? Ця країна ще деякий час протримається. Принаймні нашого життя вистачить.
- Ти віриш, що тут буде справжній ринок? Банки, фонди, акції... Хоча б справжні гроші...
- Чому ні? Ясно, що ти особисто заробиш скільки то, зайдеш у глухий кут із законом чи партнерами та втечеш. З такою долею, яку я тобі пророкую ще можеш пробігти 5 або 7 циклів «створив компанію – купив товар – продав товар – кинув партнерів, а головне кредиторів», а тоді ситуація якісно зміниться. На це і піде приблизно десять років. Бо кожне покоління все ж таки щось тут залишатиме у спадок.
- Це марення якесь.
- Можливо. Я не належу до твого кола, маю іншу ментальність. Тому ваше гасло «Роби як я!» на мене не діє. Я роблю свою справу, тобі і твоїм друзям не є конкурентом.
- Це зрозуміло. Шкода твоїх зусиль і грошей. До речі. Так механічно переносити західні механізми на нашу дійсність не можна. Мій австрійський партнер, я так думаю, ніколи до тебе не звернувся б.
- Звісно, що ні. Але ти все переводиш на теперішній час, навіть коли кажеш «ніколи». Я виходжу з того, що ситуація буде мінятись і хочу наперед до цього підготуватись. Я взагалі віддаю перевагу все робити завчасно. На швидку реакцію  по виникненню події в мене потужності не вистачає. Ні здоров'я, ні грошей. До речі про гроші. Проект цей, а я це проектом називаю, досить невибагливий.
- Так, можливо, але ж із чогось маєш жити. – Боб знизує плечима та прикладається до пива. – Взагалі живи як знаєш.
Боб замовк, та й Доку говорити не хотілось. Оболонський коктейль відчутно поступається суміші справжнього англійського джину зі справжнім тоніком. Від «Швепс», наприклад. В Доковій голові майнула картинка салону аеробусу «Брітіш аірвейз», справжня, з тонкого скла, склянка в руці та мелодійний дзвін крижаного кубику об її боки. Холодна рідина у склянці студить пальці, а вже перший ковток її розливається приємним теплом. 
- Ти хотів якісь фотки показати.
- Ага, – Док дістає із кишені, де до того лежала пачка "Данхіл" тонесенький фото альбомчик з прозорого пластику – Я заволодів, інакше не скажеш, ділянкою біля Окружної дороги. Ось будую будиночок потихеньку.
Боб бере альбомчик у свої великі руки. Мовчки роздивляється першу фотокартку. Потім швидко перегортає кілька сторінок та знов надовго зупиняється.
Док не переймається Бобовими враженнями. Переводить погляд на два височенних дерева, у затінку яких примостився маленький сірий сарайчик та автомобільна стоянка. Док не знає якої ті дерева породи, може бук чи граб. Просто йому було приємно дивитись на цю композицію з двох дерев. Не зважаючи на штиль, листя на деревах досить сильно коливається, наче в якійсь кінетичній скульптурі. Дока забавляє той рух. Було цікаво йому ковзати поглядом по верхівках дерев – відчувати себе хазяїном положення, людиною з тривимірним світосприйняттям. Для Боба він залишив боковий зір – цілком досить, щоб відслідковувати його статичну постать. При цьому не забувати про напій. Док вкотре підносить до губів прозорий стаканчик. Дешевий джин помітно спрощує смак коктейлю. Док згадує про маленькі шоколадні галети. Переводить погляд з далеких верхівок на поруччя, де Боб поклав той пакетик, потім шукає очима П’єра. І точно, його пес сидить весь напружений, не зводячи чесних очей з маленького прямокутника не поруччі. Чи він взагалі може його бачити?
Док перериває тишу, що затяглася :
- Хочеш бути П’єру кращим другом?
- Що? - Боб з подивом дивиться на Дока.
- Пригости мого собаку шматочком шоколадного печива, він його страшенно любить. Тільки не давай все, тому що в такому разі він не повірить у твою щирість.
Боб скошує очі на здоровенного пса.
- Можна я взагалі не буду щось робити? – Боб піднімає обома руками фото альбомчик, наче він був дуже важким і повертає його до Дока.
- Те, що ти будуєш схоже на цех. Це дійсно кран-балка під стелею?
- Так точно. Це кран-балка. Поцуплена з недіючого цеху, недіючого заводчику. Секрет у тому, що вона досить маленька за масштабом промисловості, до того ж дуже легка та економічна. Я подумав, хай бігає по горищу. Навіщо на руках тягти кабіну ліфта чи кондиціонер, коли це можна зробити за допомогою крану, який змонтовано під стелею горищного поверху. От бачиш, тут дах трошки виступає за габарити будинку, – Док перехиляється до Боба та тиче мізинцем у фотокартку. - Кран таким чином може підхопити щось з подвір'я та затягти на горище. Так було змонтовано ліфт та буде встановлено кондиціонер в його шахті.
- Який кондиціонер? – питає Боб з обуренням.
- Я зупинився на «Хітачі». Чудова спліт-система з установками на стелі. А от агрегат треба встановлювати у шахті, де є доступ до зовнішнього середовища. Встановлювати краще у шахті ніж на зовнішній стіні будинку.
- Ти вважаєш, що тобі потрібен кондиціонер на дачі?
- Дача… Хто сказав тобі, що це є дача? - Док демонструє щире здивування. – Казав, як пам'ятаю, про будинок, який будую біля Окружної дороги. Там не завадить кондиціонер. І вже як є можливість, то краще встановити кран-балки на горищі та у підвалі, чим тягти все на руках. Тим більше, що ті штуковини мені фактично нічого не коштували.
- А в підвалі навіщо? Переносити діжки з квашеною капустою?
- У підвалі розташовано гараж. Інше тобі зрозуміло.
Боб таки відломлює половину шоколадної галети, та кидає П’єру. Той примудряється вхопити її на льоту, потім кладе на підлогу біля своєї лапи та примудряється відгризти маленький шматочок.
- Сама архітектура якась дивна. Нагадує куб.
- Не куб, а паралелепіпед. Північну частину горища займає відкрита тераса під дахом. На терасу крім сходів можна потрапити ліфтом. Він, таким чином обслуговує чотири поверхи. Один з них під землею. Так що з гаражу до тераси їдеш на ліфті.
- Ну куб, куб і крапка, – Боб такої архітектури не сприймає.
- Не хвилюйся так. Це певний стиль. Те, що ти бачиш, то є тільки каркасом. – Док наче заспокоює Боба і додає вже англійською, мабуть саме з цієї мети: – «Фрейм», розумієш.
У вікна вставлені шибки з герметичним скляним пакетом, а рами з пластику. Ззовні, з південної сторони – точно, будуть встановлені сонцезахисні екрани з алюмінієвого профілю. Вони вже лежать у підвалі, але не вирішили як їх встановлювати. Призначені для горизонтального монтажу, але якщо поставити їх вертикально, то будиночок стає дуже ажурним. А ти кажеш – куб.
- Постав по діагоналі, – очевидно, що Боб почав дратуватись, - Ти наче граєшся в життя. Якісь консалтингові центри, якісь куби замість побудувати красивий дім з фасадом, людським дахом і трубою, з якої дим іде, – Боб крутить виставленим вказівним пальцем як саме спіраллю до неба повинен підійматись дим з труби. - А це якесь страхіття, ти часом не розібрав десь завод?
- У холі першого поверху запланований камін. Його, звісно, ще нема, але труба вже змонтована. Так що повір мені, це буде миленьке та затишне житло. Звичайно без  візерунків та іншого декоративного мотлоху. Ми з жінкою не любимо такий стиль.
Боб перегортає кілька сторінок.
- А от жінка твоя виглядає чудово. Скільки їй років?
- Якось в неї спитаєш.
- Просто чудово. І шортики їй йдуть. Я чому питаю, на фото вона просто дівчинка.
Док мовчить, а Боб ще раз передивився альбомчик і передає його Доку.
- На, чудові знімки. Особливо твій пес на фоні сталевого каркасу. Якась сюрреалістична композиція. Якщо я не втечу, як ти кажеш, то запросиш мене подивитись вже готовий твій малесенький будиночок розміром з цех зборки крокуючих екскаваторів.
- Обов’язково, якщо будівництво затягнеться, то і ти ж почекай тікати. Париж коштує меси.
Док кидає до рота решту від поламаної галети. Шоколад робить її гіркою, вона як для Дока занадто суха і в ній забагато цукру, тому інші дві галети він віддає П’єру. Той делікатно, як завжди, витягає улюблені ласощі з руки свого друга. Хвилинку стоїть, насолоджуючись смаком і тихенько вибігає з веранди.
- Що ти скажеш про Сруля? – Боб різко змінює тему, наче П’єр заважав йому говорити про найактуальніше.
- Ти затіяв дурну справу, – Док сумно всміхається. – Тобі не подобається те, що роблю я, а мені не зрозумілі твої дії. Як на мене, ти не зможеш домогтись хоч якого позитивного результату. Таких обвинувачених як Сруль знайдеться ще кілька. Хочеш приклад? Он Юлік. Де гарантія, що Шелапет не розповів Юліку, що для Боба-паразита возить з Москви гроші, ризикуючи здоров'ям та життям, а він не здатен навіть зустріч організувати.
- Ну, припустимо сказав, ну і що?
- А то. Далі Шелапет починає Юліку скаржитись, що завтра ці гроші доведеться йому везти до бази відпочинку. Таким чином він за ті гроші начебто ще залишається відповідальним, а ми так не домовлялись. Тут Юлік не спить цілу ніч і з ранку бере з собою довгий дріт, селиться разом з Шелапетом, включає дріт до розетки, другий кінець приставляє до нашого інкасатора...
Боб хитає головою, а тут не витримує:
- І тому Юлік без грошей та нормальної роботи ростить маленьку доньку?
- Так і є. Так само як і підозрюваний Сруль вже рік живе в королівських апартаментах, у відрядження до Вінниці їздить на своєму новенькому «Форді Скорпіон». Всіх своїх дружин відправляє до пристойного пансіонату на Рив’єрі, а сам взимку їздить кататись на лижах до Сент-Моріца.
- Я от слухаю і пробую згадати, чи ти колись в чомусь брав участь, що безпосередньо тебе не стосується? Здається, що ні, – Боб направляє вказівний палець на кишеню де Док сховав фото альбомчик. - Ти вже занадто відверто скрізь шукаєш вигоду. Наче мародер накрав якихось залізяк, за копійку зварив з них той свій «фрейм» і пустив свого собаку на ланцюгу, щоб стеріг це іржаве залізяччя. Людських стосунків ти не розумієш. Ти зі своєю дружиною спиш?
- Боб, мій старий друже, – Док сміється, на цей раз весело. - Це на тебе так діє стиль «техно». Ось вона, сила мистецтва. Але в чомусь ти правий – я не люблю займатись справами, які мене не стосуються і на які я не можу впливати. Що з того, що я тобі зараз пораджу кинути це аматорське розслідування, доки це ще не привело до якогось трагічного результату. Все одно ти будеш робити як тобі заманеться.
- Буду. Знаєш скільки подібних, як ти кажеш, розслідувань я провів? Скільки крадіїв викрив при цьому!
- Якщо це так само як і з Срулем, то це насправді не можна називати розслідуванням. Це скоріш є призначенням. Ти так і кажеш: Сруль, призначаю тебе винним. Мені ти дорікаєш пошуком вигоди. Добре. Але в чому твоя вигода? Припустимо друге – Сруль винний. Що далі? Віддай, Сруль, гроші, з процентами. Віддай, Сруль, документи. Де він їх візьме? Піде по дружинах позичати?
- Дались тобі Сруля дружини.
- Сруль для тебе гроші зібрати не зможе. Боб, прокинься. Це людина не з твого оточення. Йому вигоди від тебе ніякої, та і примусити ти його не можеш. До речі і мене ти не переконаєш, що в цій ситуації я повинен щось робити понад те, що вже зробив.
Док лізе до іншої кишені сірої курточки «Рібок», витягає тоненький блокнотик. 
- Ось розклад того дня, трохи не по хвилинах, – Док прикладає відкритого блокнотика до грудей і холодно дивиться на Боба. - Я зробив це з цікавості. Зауваж, мене тут не було, все це складено з розрізнених висловлювань трошки підвипилих та досить суттєво збитих з пантелику чоловіків. Я смію стверджувати, що ніхто не міг допомогти Шелапету померти. Так що, Боб, ти не там шукаєш.
- Добре, ми на це ще подивимось, час вже збирати народ до столу, – Боб дивиться на годинник. - Є в мене до тебе особисте питання.
- Давай, Боб, доки я ще живий.
- Що ти робив того дня перед від'їздом до бази? Чи перед твоїм відрядженням до Польщі? Навіщо тобі було приходити? Зустрічатись з Шелапетовою дружиною? Що це все разом? Збіг обставин чи твоя певна участь?
- Участь у чому?
- Участь в усуненні Шелапета.
- Знаєш, Боб, ти стільки поставив питань, що хочеться ще додати кілька від твого імені: Навіщо ти 25 років тому поступив в ту саму групу, що і Шелапет? Навіщо їздив свого часу до Москви, де бувало зустрічався з Шелапетом? Навіщо взагалі ти живеш і при цьому щось дієш? Чому спокійно сидіти не можеш?
- Добре, ти зустрічався з Валькою-хвойдою в той день рік тому?
- Якщо ти маєш на увазі день перед відрядженням, коли у тебе збирались, то зустрічався. Я пішов зі Срулем до Хрещатика, а там Валентина на нього чекала з котроюсь із Срулевих дружин. Я їх плутаю.
- Ти і про Вальку на людях плутав. А виявляється добре її знаєш та ще й цілувався з нею як зустрів. Стара любов? Роги наставляв покійному Шелапету? Давай зізнавайся... Чули вже про таке.
- Мої стосунки з Валентиною цілком дружні і, як я розумію, тебе не стосуються. Ми, дійсно, давно не бачились, а зустрілись випадково. Сруль, принаймні, не запрошував мене на цю зустріч, – Док знизує плечима. – Зустрілись, побалакали хвилин може десять та розійшлися. Тепер навряд чи ще раз зустрінемось.
- Дуже зворушливо. Але ви могли зговоритися...
- Про що? – Док перебиває Боба. – Дійсно, згадувала, що Шелапет живе своїм життям і йде з ним остаточно з'ясовувати стосунки. Все. Далі я бачив Шелапета як спав в мікроавтобусі наступного ранку. Все. Все.
Док відпиває зі свого пластикового стаканчика не відчуваючи смаку коктейлю.
- Ти скоро геть усіх будеш підозрювати, -  веде далі Док. – А між тим в перебуванні Шелапета тут на базі є певна невизначеність: де саме він склав свої речі, в якому з будиночків. Спочатку я вважав, що у першому. Ти, до речі, теж на нього вказував. Але ж Юлік шукає ліки у своїй аптечці, так Гаррі каже. Чи були речі Шелапета у тому будиночку? А може у тому де кухня. Чому Хайт не пускав туди Сруля? Просто заїлися? Коротше кажучи, Шелапет як вийшов з автобусика зникає з поля зору всіх з ким приїхав аж до моменту, коли його Командир знаходить біля води.
- Це зветься російською «заговорювати зуби», – Боб уважно дивиться на Дока. – Я на таке не ловлюсь. 
- Ну і не ловись. Від цього не стане більш ясною доля Шелапета в ті фатальні для нього хвилини. Звідки, до речі, в тебе відомості про мою з Валентиною зустріч. Сруль такого не казав.
- Бо ти заборонив йому про це говорити. Або Валька. Або Срулева колишня. В мене своє джерело. Там в той день чергував Рябий. Він тебе і впізнав.
- Ось воно як. Ну звісно, та москвичка – стратегічний товар. Валя, зараз згадав, казала, що в ній нічого нема. Це що, якесь колективне божевілля?
- Яке божевілля? Ти розчаровуєш мене більше ніж зі своїми іржавими балками, Рябий при тій був чимось на зразок захисту, зрозумів?
- Тимчасовий сутенер? І тоді на тебе він безпосередньо не працював. Хто ним тоді керував, я його хазяїна часом не знаю?
- На диво знаєш. Це Ларік.
- А, ну той взагалі трахає все що рухається. І люди в нього відповідні. Поздоровляю з цінним придбанням.
- Ти хочеш заперечити його свідчення?
- Боже борони. Казав же, що зустрічався з Валею. Не роблю і не робив з цього секрету.
- Але тебе в цих свідченнях все ж таки щось не влаштовує. Так чи ні?
Док не встигає відповісти, бо Кірьян роздираючи сорочку, крізь кущі рветься до галявини де стоїть пустий стіл. Він бачить співрозмовників на крихітній веранді і кричить їм голосом, що зривається на хрип:
- Що, дружньо балакаєте, суки буржуйські?
- Боюсь, Боб, в тебе з’явився кращий співрозмовник. А в мене виникло одне питання до Сруля. Піду спитаю поки його не придушили. А, до речі, поздоровляю тебе із вдалим ходом розслідування.
Останню фразу Док каже вже дорогою до берега. Одночасно він вказує рукою на Кірьяна, який впав головою на стіл і обхопив її руками.
- Суки! - кричить той страшним голосом. Док тим часом вже зникає в кущах. Пляшечка джина з тоніком на веранді залишилась порожньою. 

17. Ван-дер-Хайт

З усіх назвиськ, що придумав свого часу молодий Док, це назвисько – Ван-дер-Хайт - є самим непопулярним. Справа в тому, що його носія часто називали по імені та по-батькові  - Іван Іванович. Він був сином міністра лісового господарства України. Треба сказати, що ніколи Хайт не афішував високе положення свого батька. Був він хлопцем веселим, любив балагурити. Натомість не любив вчитись. Якби не певна самодисципліна, мав би всі «незадовільно», а так, перебивався «трійками». Оскільки переймався стипендією, на відміну від Боба, то стає зрозумілим, що батьки тримали його на самозабезпеченні і занадто не балували.
Виховувався Хайт в Західній Україні, де за часів його дитинства служив батько. От і змішалось дивним чином в Хайті російське походження та українська ментальність.
Батько Хайта таки дійсно був високопосадовцем, тому що Хайту практично всі п’ять років перебування в інституті не доводилось якось піклуватись про свою подальшу кар’єру. Фактично фактор батька проявився тільки після закінчення інституту, як Хайт отримав направлення служити до війська лейтенантом-інженером.
Зрозуміло, що цю проблему вирішили, ніде Хайт не служив, а подався до найближчого районного комітету партії (комуністичної, звісно) працювати на посаді інструктора.
Зазвичай так не починалась партійна кар’єра. За претендентом починали слідкувати та працювати з ним десь з третього курсу. Крім іншого, в претендента треба було відбити звичайні обивательські навички. Дати цьому претенденту, або, краще сказати, обраному зрозуміти, що він та його доля віднині не схожа на долю пересічного совєтського громадянина.
Щодо Хайта це було б зайвим – він як нащадок партійно-господарчого керівника мав знати все про такий спосіб життя.
Тож для Хайта почались трудові райкомівські будні – робота (балачки та писанина), маленька зарплата, смішні ціни в спеціальних закритих магазинах, курорти (тільки для партійної еліти) та пільги, пільги, пільги, пільги. Ще холуйство залежних підприємств, що виливалось у численні подарунки та безкоштовні послуги. Ще продаж корисних зв’язків для корисного таки оточення  – вся сфера послуг твоя.
Чудове життя, але знай міру. Це для Хайта з його самодисципліною було не важко. Обов’язково треба було знайти свою нішу, яка користь від тебе керівництву. Хайт знайшов: полювання. А скільки там проблем та нюансів. Як, наприклад, організувати полювання взимку. А влітку, коли дуже спекотне. А проблема дичини, як її підставити під рушницю не руйнуючи у клієнтів (так, клієнтів) мисливський азарт. Козирною ж картою Хайта був обід на полюванні.
Був і «вищий пілотаж», так його Хайт називав, все ж таки закінчив авіаційний інститут. Треба когось підставити. Наприклад, такий-то випадково вбив лісничого. Справу можна зам’яти, а можна дати хід. Цей «убивець» вже на гачку. Ну і що з того, що насправді нікого він не вбивав, про це подбали інші. А результат ось він – стала людина цілком наша.
Не любив Хайт тільки одного – оргій замість полювання. Будь ласка, для цього є сауни та бані. Вже зганьбили чисте місце, то там собі і трахайтесь, а полювання не чіпайте. За таку принциповість старе керівництво поважало Хайта. Він швидко піднімався партійними сходами. Всі посади займав або згідно з нормативними строками, або навіть їх випереджаючи.
В совєтські часи з усієї студентської групи звісно, що саме він був найбільш впливовою особою. Навіть якщо взяти найбільш успішних Боба чи Дока. Що з того, що кишені Боба були набиті грішми, що йому врешті з ними робити? Що з того, що Док таки захистив свою дисертацію, створив півдесятка великих систем військового застосування? А Хайт, це була влада, захоче пригріє Боба – «нє трош, це наш». Захоче - почне боротьбу із спекулянтами. Про Дока і мови не було: якщо хоч щось не так, то як казали в старих фільмах про німців «рядовим на Східний фронт» – всі ступені, регалії та гроші давались тільки якщо ти служиш режиму та партії. І вони служили, не зважаючи на свій на словах протест. Служили всі.
Хайт вперше зламався під час Чорнобильських подій – просто злякався. Треба було їхати, показати, що все нормально, припинити паніку, а він злякався клятої радіації. Подумав про нестерпний біль, невиліковну хворобу та скору смерть. Він послав свого заступника, другого чи третього. Таке боягузтво розцінили як прояв нелояльності. У Москві, світлій меті Хайта, сидів зшитий з протиріч Горбачов. Тут, в Києві – опальний Щербицький. За таких умов пішаки на зразок Хайта летіли з дошки аж піджак завертався.
Але Хайт якось встояв. Він записався в консервативне ортодоксальне крило комуністичної партії. З мисливством довелось розпрощатися, не ті настали часи. Він почав більше виступати, стала виразною його політична позиція. Він був непримиренний ворог демократичної платформи у партії, особисто приймав участь у цькуванні Івана Салія,  одного з яскравих її представників.
Врешті угрупування Хайта програло. За час боротьби став він нервовою хворобливою людиною. Він бачив та чув як московська партійна еліта розтягує майно та гроші. Створили банк «Менатеп» на партійні гроші та активи спецслужб. Все вказувало на розвал. А тут у провінційному Києві ще точиться якась примарна внутрішня партійна боротьба... Ех, не встиг Хайт потрапити до Москви. Рано відійшли старі добрі мисливці, які питали як від’їжджали з полювання до Кремля «Как фамілія?». «Ван-дер-Хайт моє прізвище», - подумки відповідав їм.
Три дні Хайт затамувавши подих чекав на успіх ГКЧП. Провалилось. І, оскільки, провалилось, то далі називалось це путчем, а Україна подалась у незалежні держави. І хто ж попереду – Кравчук, ідеолог сраний. З цих днів не знав вже Хайт щасливого життя, все минуло.
Виріс син Денис, чи Деніс як він сам себе називав на англійський манер. Хайт іноді по злобі називав його Деніцем. Не складались в нього відношення з сином. Саме був час відправити його вчитись кудись за кордон в пристойний університет, а тут зривається його стара домовленість про вступ сина до Ягелонського, що в Кракові. А така була домовленість, вчитись мав на грант ватиканської підтримки католицької молоді. Врешті все таки потрапив туди як постраждалий від Чорнобильської катастрофи, але хіба можна порівняти ватиканську стипендію з жебрацькою від уряду України.
Хайт провалив всі бізнесові починання, за які брався. Батько його ще під час горбачовської перебудови помер від інфаркту. На спадок ні великих грошей ні дорогоцінностей ні зв’язків він не залишив. Невже у сорок років починати життя спочатку? Без професії, без навичок повсякденного життя, без спецрозподільників дефіцитних матеріальних благ, без чорної райкомівської «Волги» та відданого шофера Рустама?
Вчорашні підлеглі та залежні, що почали беззастережно красти, спочатку боялись Хайта та цурались його як могли. Ану раптом все повернеться, а він один з ортодоксів. А через деякий незначний час з ортодоксів потрапив Хайт у невдахи, тому що нічого за душею у нього не було: ні нічийних ресурсів, ні актуальних зв’язків, ні цікавих ідей.
Процес декомунізації довів Хайта до того, що йому ніде стало працювати та, як наслідок, нема було на що жити. Його дружина, директор школи, не знала й слова українською хоча прожила весь свій уже не малий вік у Києві. Так склалося, така то була школа, що її подальша праця в ній без знання мови виглядала дуже проблематичною. Катастрофа.
Але Боб підібрав Хайта. Зробив це тихо та красиво. Він вигадав Хайту легенду, зробив керівником дутої фірми, яка повинна була «раціоналізувати податки» (як казали в оточенні Боба). Фірма не проіснувала і року до великої радості Хайта, який весь цей недовгий час боявся поміняти крісло голови на тюремні нари. Далі Хайта призначили президентом благодійного фонду сприяння розвитку спорту серед інвалідів (а, може, чогось подібного).
Хайт за легендою Боба був абсолютно спритний приватизатор  державного майна. Настільки спритний, що ніхто не міг зрозуміти як він таке зробив. Всі хто цурався Хайта свого часу впевнились у своїй правоті – таки треба було триматись подалі від того пройдисвіта. Ті, хто не поважав Хайта, вважав його лузером, змінили свою точку зору на протилежну. Хайт знов міг входити у високі кабінети, взагалі придбав певний авторитет та став подумувати про організацію своєї партії, чи вступ у якусь от тільки створену. Народний Рух України розпадався на очах, от і ввійти б у склад чогось опозиційного, ліберально-буржуазного.
Одне пригнічувало Хайта – повна залежність від Боба та його грошей. Хоча все це було одним цілим. Хайт двічі пробував створити свій власний бізнес, другий раз на Боба гроші. Але все марно, він тільки заборгував Бобу велику (як для Хайта) суму, а віддавати її можна було ще більшим холуйством, ще більшим ризиком, тому що Боб його тримає при собі тільки щоб підставити, розміняти як того пішака. Влаштування справи, чи, точніше, залагодження справи зі смертю Шелапета як раз і був шляхом погашення частини боргу. Боб без зайвих церемоній та натяків так Хайту і заявив. Підключив Боб Хайта, коли міліція стала незграбно натякати про сумнівні обставини тієї смерті. У Боба не було людей щоб займатись цим делікатним ділом постійно, ще він не хотів зайвого розголосу у своїй фірмі – позитивний імідж понад усе. 
Хайт чесно мов пес вибігав всіма інстанціями, зібрав відповідні довідки щодо обставин смерті Шелапета. Навіть вирішив якісь кадрові питання місцевої міліції. В результаті іноземець Шелапет у відповідній труні був літаком доставлений до Москви, де і поповнив собою одне з кладовищ. Всі, хто мав справу з розслідуванням факту смерті поміняли своє місце роботи з певним підвищенням. У зданій до архіву справі  не було жодного запису, який би натякав на неприродну причину смерті. Та і сам Хайт не був певен, що хтось допоміг Шелапету покинути цей світ. Але Боб був іншої думки. Чим більше він витрачав грошей, тим все більш впевнено він казав про вбивство. Масла у вогонь додав Рябий – злодій рецидивіст за формальною класифікацією, рекетир та сутенер за фахом. Хайт співробітничав з ним як дізнавався де був Шелапет після свого фатального приїзду до Києва. Рябий, що знав не більше сотні слів на всіх мовах разом з «фєнєю» вперто повторював – навкруги Шелапета весь час хтось крутився. Оскільки він – Рябий – не вперше був приставлений до московської шлюхи, то відмінність ставала ще більш очевидною. Це не могло бути випадковістю.
Фактично ідея зібрати пів-групи на базі відпочинку народилась у розмові Боба з Хайтом. Цей останній приклав багато зусиль, щоб цю зустріч забезпечити. Зараз, наприклад, він має підігріти привезений картопляний суп зі смаженою цибулею, свинячі відбивні із квасолею та порізати свіжі помідори. До цього обіду він подасть пиво, а після хлопці вип’ють кави з коньяком. Так було задумано, щоб алкоголем не зловживати.
І все ж таки Хайт відчував не аби який дискомфорт. За всю його політиканську безпринципну кар’єру ще не було такого, щоб він одночасно був «про та контра», як він для себе це називав. Адже займаючись в якійсь мірі розслідуванням, що сталось з Шелапетом, від одночасно приховував деякі події, що відбулись того останнього для Шелапета дня тут на базі.
Щоб не потрапити у млин сліпого розслідування, яке, згідно його досвіду плавно переходить у жорстоку розправу, Хайт використовував свій статус повара. Він і у свої партійні часи так бувало робив. Серйозно боявся він трьох людей: самого Боба, дурнуватого Сруля з абсолютною пам’яттю, та Дока з його аналітичним мисленням.
Як міг, щоб не викликати підозри, доводив Бобу, що Док тут не потрібен. Що він буде скиглити – навіщо покликали, намовляти інших – ви не маєте право, та і, взагалі, компанія стане не керованою – забагато людей. Боб же, собача душа, вперся  - Док має бути тут і крапка. Чому? От є в мене передчуття, вір мені, Док тут буде потрібен. Не знаю, правда, в якій якості.
По ходу цього дня видно, що Боб та Сруль нічого до Хайта не мають – не вішає провину Боб, не згадує Сруль. Але Док... Той буде все розплітати.  От пише все в свою книжечку, яку Хайт вже прозвав «захалявною». Хайт як міг спостерігав за Доком. Той не приставав ні до якої компанії, не відволікався на пусті балачки, на які так багаті поминки. Хайт це знав. Замість балакати, Док ходить від одного до іншого, не поспіхом щось випитує, таким він був ще як вчився в інституті, страшна людина.
Хайт не любив оригіналів, у кого «не так як у людей», як любив він завжди казати. У Дока ж ще з інститутських часів все було не так. Док завжди тримався сам. Видно було Хайту – не любив колектив. Здавалось з таким щастям є приреченим він на невдачі, але ж ні, Щось таке Док умів, що висковзав з усіх ситуацій. Це Хайта ще більше дратувало. Як і Докова флегматична вдача, якийсь нічим не обумовлений аристократизм та певна зневага до оточуючих. Завжди Док наче давав зрозуміти, що є межа, є відстань між ним та колегами, що його оточують.
Що «не як у людей», то і цього разу Док притяг до бази свого пса, який за досвідченим Хайтом був якоюсь поміссю собаки та вовка – річ надзвичайно рідка в природі. Звідки Док його викопав? З усього видно, що пес або вовк його зовсім не натасканий, не має установленої собачої освіти. Значить Док виховує його на свій розсуд. Звідси дивна поведінка цього гібриду – від капризу до недопустимої люті.
«Він вважає «Ровер» своєю власністю». Хайт подумки передражнює Дока. Виродки обоє.
Дивувала Хайта і та заповзятливість, з якою Док прийнявся досліджувати що трапилось. Відверто кажучи, не чекав на таке. До того ж ці старання були не показними, а дійсно він намагається зрозуміти, що за події тут трапились рік тому. Навіщо це Доку, адже знав Хайт, що той і очей не переведе, якщо щось йому не потрібно. «Муляло» Хайта і те як рік тому Док несподівано почав набиватись, щоб його підвезли до Борисполя. Щось тут теж було нещире. Знав Хайт – не потрібні Доку, за великим рахунком, його інститутські друзі. І якщо він до цих друзів пристає, значить має якийсь інтерес або страх. До речі, що Док виграв або міг виграти від смерті Шелапета? Здається нічого. Але це на поверхні, я якщо глибше копнути, звідки, наприклад, у нього гроші? Хоча Хайт знав, що люди крали все, що лежало поруч. Може і Док щось з академії наук поцупив? Шелапет тут до чого?
Розмірковувати так про Дока Хайту заважала одна обставина – він сам був замазаний в цей смертельний інцидент з Шелапетом.
«Все сталось якось само собою», – виправдовував сам себе Хайт. А почалось з того, що Шелапет не міг прокинутись як приїхали тоді до бази. Шофер «Латвії» демонстративно вийшов з машини, закурив цигарку та подався від стоянки до берега – розвантажувати машину не його справа. Хлопці взяли крім своїх речей по клумаку з Хайтовим провіантом та іншим загальним причандаллям. І тільки Шелапет сидів ще на своєму місці в задньому кутку мікроавтобуса, привалившись до вікна та заплющивши очі. Дивно, але в Хайта тоді не виникло жодної підозри, що з ним щось не так. Хайт спробував розштовхати Шелапета, тому що на словесні заклики прокинутись він не відповідав. В салоні автобусика на той момент залишились удвох.
Думка про те, що Шелапет вже не живе якось тоді вповзла до Хайтової голови поступово. Хайт тоді заглянув під сидіння – чи не обмочився Шелапет, бо так частіше за все буває при нагальній смерті. Ні, виходить. І тільки тоді Хайт наважився нащупати пульс. Його не було.
Про що він подумав одразу за тим? Що пікнік їх скінчився? Що десь в Шелапетових речах заховані гроші – долари, які віз безмозгому та удачливому Бобу? А може доля і йому посміхнулась? «Ще нам, браття українці, посміхнеться доля». Співав він тоді старий український гімн, тричі заборонений його ж комуністичним режимом. Співав та шукав у салоні «Латвії» блакитну Шелапетову сумку…
Хайт ставить на конфорку газової плити велику алюмінієву каструлю з водою. Заглядає під кришку меншої емальованої каструлі. Сміливо доливає в ту каструлю кружку сирої води з крану та ставить ту каструлю на іншу конфорку. Суп буде не такий густий. Вогонь не запалює – ще не час.
Звісно треба не згадувати, що було, а підготувати надійну версію як повинно щоб все було. 
Хайт відверто не хотів тоді тягти на собі Шелапета (скоро, однак, таки довелося, від долі не втечеш), не хотілось тягти вудки у товстому вініловому пакеті та ще дві сумки. Тому він вийшов з автобусика та подався до інших, які склали загальний вантаж посеред зарослого травою ганку, а самі трохи розбрелися зі своїми сумками.
Хайт спитав тоді Юліка, що стояв осторонь :
- Юля, ти не бачив Шелапетової сумки «Аерофлот»?
- А він що, ще спить?
- Та наче вже ні. Очі продер і про сумку питає. Десь, каже, ділась.
- Як їхали, Шелапет весь час спав. Здається мені, щось недобре йому.
- Та ні, начебто все з ним гаразд.
Останню фразу Хайт вимовив якось непевно і подивився на мікроавтобус, куди весь час дивився його співрозмовник. В дверях нікого не було, та й в середині здається пусто. Натомість біля порогу дверей «Латвії» стояли дві Шелапетові сумки, а пакунок зі складеними вудками стояв припертий до борта машини.
От тут у долю Хайта втрутився Юлік.
- Яка блакитна сумочка? Якась сумка у мене під ногами стояла всю дорогу. Я її не витягав, там мабуть і стоїть.
Хайт знов поліз до мікроавтобуса. Тільки залізши додумався, що не знає де саме сидів Юлік. Подивився навкруги всіх сидінь – сумки, як і чогось іншого, в салоні не було.
- Юля, з якого боку ти сидів?
- З лівого по ходу. Що, не знайшов?
- Нема тут нічого, а Шелапет кудись дівся.
Хайт вже трохи розгублений вийшов з автобусика. Механічно підхопив сумки Шелапета та підніс їх до інших в центрі галявини.
- Ми пішли селитись. Все занесли до кухні, -  це Командир звітував Хайту.
Той якось мотнув головою – дійте.
Хайт повернувся до мікроавтобуса. Уважно роздивився навкруги. Пройшов вздовж закритого на замок сарайчика у напрямку до берега. Тим шляхом хвилин кільканадцять пройшов ледачий шофер «Латвії».
Шелапета Хайт залишив за боковою стіною того самого сарайчика. Все навкруги заросло густим чагарником. Хайт не наближаючись до покійника, повернувся до галявини, взяв Шелапетові сумки з вудками і заніс їх у кімнату за кухнею. У дверях, як виходив з кімнати, зіткнувся із Срулем, що хотів в тій кімнаті причалити. Хайт якось від хвилювання забув, що в його будиночку з кухнею теж хтось міг посилитись.
- Так, Сруль, шукай собі інше помешкання.
- Шо такоє? Пуста ж кімната.
- На пуста, а забита Бобом.
- Тут забита, там забита. Де мені, врешті, поселитись?
- Не знаю, Сруль. Вирішуй сам, мені нема коли тобою займатись. Чекай на Боба, якщо хочеш саме тут.
- Да ну вас усіх. Від учора псуєте настрій. Я не хочу з Шелапетом пересікатись.
- Це ж чому? – Хайт ледь втримався, щоб не сказати, що Шелапет поселився саме тут, то їди до Командира в дальній будиночок, або до Юліка у ближній.
Справа у тому, що Хайт придумав речі Шелапета перенести до будиночка Юліка, наче Шелапет заніс їх саме туди. Це була частина плану Хайта відвести смерть Шелапета від себе. Для цього він вибрав момент, холи ледачий шофер тією ж стежкою повернувся до «Латвії». Завів свій дриндулет, та поїхав собі. Хайт знайшов нашвидку у сумці Шелапета якісь шорти, витяг обидві сумки  та вудки через заднє вікно будиночка. Сховав все це у кущах. Слава Богу росло їх скрізь без міри. Потім повернувся до кухні і вийшов на ганок, наче щось роблячи.
Слушний момент з’явився, коли  Юлік вийшов за водою запити таблетку. На щастя він підняв галас: «пити чи не пити воду з крану?». Хайт тим часом швиденько через вікно закинув більшу з сумок до кімнати у будиночку Юліка. Другу сумку та вудки підніс до Шелапета, який вже затих назавжди. Хайт обережно стягнув з нього штани та сорочку, так само обережно, але швидко натяг замість шорти.
Хайт переніс сто кілограмового Шелапета вздовж паркану до берега. Хотів кинути там де у воді мокла здоровенна гілляка, але впевнившись, що на березі нікого нема, переніс покійного на кільканадцять метрів вздовж берега до пляжу. Звідки тільки сили взялись. Більш того, другим заходом поставив біля нього сумку з риболовним причандаллям та одним рухом розпакував пакет з вудками.
Тільки на пісок попадали половинки вудок, як він почув голоси Командира з Кірьяном. Чи не надумають вони спуститись до берега? Хайта врятували ті самі кущі, так що він непомічений повернувся до кухні через заднє вікно. Вийшов на ганок. Ще дивувався, що Командир з Кірьяном до берега не пішли, а знов повернулись до свого будиночку. Так що вдало все склалось.
На лавці спиною до кухні сидів ображений Сруль. Раптом Хайт вирішив закріпити свій успіх. Він підійшов ззаду до Сруля та імітуючи голос та російський акцент Шелапета сказав:
- Що, Сруль, місця собі не знаходиш? Це всіх стукачів така доля.
Сруль відповів тоді швидко, навіть миттєво :
- Іди, може на вудку ще собі секретарку піймаєш.
Ось тут Хайт зрозумів, що переграв і відступу від своїх дій тепер в нього нема. Навряд чи йому вдасться якось раціонально пояснити свій вчинок інакше як причетністю до смерті Шелапета.
А дійсно, навіщо таке зробив? Блиснути своїм талантом імітувати голоси? Та ні. Скоріш відвести всяку підозру, добитись повної непричетності до цього випадку. Все зрозуміло, насправді. Але, все ж таки, навіщо? У Ван-дер-Хайта, колишнього першого секретаря райкому комуністичної партії не було відповіді на це питання. Так, звичка.

18. П’єр
 
П’єр чудово пам’ятає як вперше зустрівся зі своїм другом. Вірніше казати пам’ятає себе саме з того моменту. До цього наче нічого не було крім відчуття голоду і повної безпорадності. Друг з’явився якось зненацька. І малесенький тоді П’єр одразу впізнав у ньому своє спасіння.
Він, непомічений другом, підійшов до нього, продираючись крізь височенну траву та противне опале листя. Щоб на нього врешті звернули увагу, П’єр правою передньою лапою кілька разів провів по нозі друга. Той після кількох П’єрових спроб його помітив і тут таки до нього нахилився.
П’єру сподобалось обличчя друга, очі, що вмить наповнились цікавістю та теплом… Врешті друг підхопив його рукою, підняв та притис до грудей.
П’єр затих тоді, якось стиснувся у вовняну сіреньку кульку та заплющив оченятка.
І тільки слухав неквапливі удари людського серця.
Навіть зараз, через кілька років, П’єр так само любить прикласти вухо до грудей друга і слухати як найкращу музику як б’ється його серце. 
З тієї вже давньої, як для П’єра, зустрічі не було в нього жодного поганого дня. Ні, звісно, бувало, що він захворіє, або, не дай Боже, друг чи його жінка. Але, щоб нещастя та безвихідь, ні, такого не було.
П’єр і зараз дуже високо цінує свій стан і, якщо, щось залежить від нього, то він зробить все можливе, щоб цей стан не змінився. Все можливе. Справа в тому, що його життя без друга снилось йому інколи і це були справжні собачі кошмари.
А зараз П’єр стоїть у затінку величезного дерева, в кількох кроках від улюбленого автомобіля «Ровер» весь у ваганнях що робити далі. Ділянка, яка належить базі відпочинку, з точки зору П’єра була зовсім мертва. Тут фактично ніхто не жив, все було занедбане. Принаймні він своїм надчутливим носом нічого не виявив.
З другом, начебто, теж все було в порядку – типові людські базікання, нічого небезпечного. П’єр, звісно, тихенько, щоб його не помітили, періодично спостерігав за другом, чи не потрібна допомога. Друг і сам міг дати собі раду, але гострі очі, чутливі вуха та нюх ніколи не будуть зайвими. Ну а дійде до зубів, то стережіться - П’єр був налаштований достатньо агресивно.
От і стоїть П’єр розмірковуючи, чи не розширити площу пошуку, може якісь страхіття як раз поза парканом сидять у засаді як інколи жартома сиділи вони з другом біля свого дому. Якщо починати, то звідки рухатись, зверху до берега чи навпаки? Нарешті, як перетнути паркан: зробити підкоп у м’якому піску, оббігти через ворота, або вплав оминути той паркан?
Щодо останнього, то у П’єра були певні сумніви: у воді біля паркану гнив здоровенний корч. П’єр у воді був безпомічний як його друг на суші – нічого не відчуває. А раптом під корчем щось живе? П’єр не зможе завчасно про те дізнатись і цілком може наразитись на щось небезпечне. А ризикувати задарма П’єр не любив.
Врешті вирішує оббігти через ворота, але добратись до них вздовж паркану. П’єр протискується повз дерев’яний сарай, в середину якого навіть і не думав залазити, оскільки наперед знав, що там нема нічого цікавого. Завертає за бокову стіну та вставляє морду між задньою стіною сараю та металевою сіткою паркану. Чи пролізе він тут?
Але замість лізти чи просто зрозуміти чи це можливо, починає принюхуватись.
У П’єра, як і переважної більшості собак за певних обставин виникає відчуття порушення гармонії в оточуючому світі. От щось не так. Не повинно те, що він відчуває бути саме тут, тобто в такому оточенні. Щось, значить, знаходиться не на своєму місці, а це вже предмет для підвищеної уваги, а то і справжнього дослідження. Нарешті на якомусь етапі можна підключити друга. Тільки він дуже свариться, якщо це його не зацікавить. Але свариться друг якось не серйозно, просто каже «Ех ти, П’єр, дурний пес».
Свариться друг, це точно, але, от хитре створіння, ніколи не наказує припинити ці дослідження.
Ну і що є тим об’єктом не на своєму місці? П’єр як міг далі протискується  у вузьку щілину між стіною та парканом. Металева сітка паркану вигинається, так що П’єр зумів протиснутись досить далеко.
«Чи вдасться вибратись назад?», -  майнула думка в П’єровій голові.
Врешті за одну хвилину знаходить що шукав. Вмів би сміятись, розреготався б. Тільки люди так бездарно ховають щось від інших. Спитали б у П’єра як це треба робити.
Ну що? Смердюча сумка невиразного кольору, досить маленька, бачив щось подібне у друга. Але належить вона не другу.. Хоча, хвилиночку... Ні, не може бути, помилився.
П’єр швидко зрозумів, що сумку ту зубами не дістати. Не вдасться, мабуть, її притягти до себе передньою лапою. Однак спробувати можна. П’єр витягає лапу вперед, при цьому весь його тулуб потрошку підіймається і в районі шиї напорюється на вилізлий з сітки паркану товстий залізний дріт.
П’єр коротко зойкає від болю, застигає і потім повільно повертає наполовину витягнуту вперед праву передню лапу. Як передні лапи були готові до поштовху назад, П’єр із все зростаючим зусиллям починає виштовхувати себе з пастки.
Нарешті він цілком звільняється. Дивиться на недосяжну сумку та жмути висмикнутого хутра.
«Ні, треба йти по допомогу до друга».

19. Док

Вид здурілого Кірьяна, що впав головою на стіл не вплинув на Дока. Щодо Боба, то він на нього навіть не подивився. Як він там сидить на веранді?
Док спускається до колод. За час, що провів з Бобом ситуація тут кардинально змінилась. Всі знаходяться начебто поруч, але вже не разом. Ніхто не промовляє ні слова, Всі дивляться в різні боки.
Поява Дока, однак, привертає увагу всіх. Принаймні всі повертають до нього голови.
- Про Кірьяна не питай мене ... ні про що,  – першим звертається до Дока Командир.
- Я і не думав таке робити. З Кірьяном все ясно. Дивно, як він раніше не зірвався. Я конкретно до Сруля. – Док показує на застиглого ще до його відходу першого і головного звинуваченого.
- Отож, Сруль, прокидайся, – Док підходить до Сруля, рішуче бере його за руку та тягне  до води, подалі від притихлих одногрупників.
- Тут таке діло, – мнеться для початку Док. – Чи не пам’ятаєш хто де сидів у мікроавтобусі.
- У «Пежо»? – запитує Сруль.
- Ні у «Латвії», рік тому, – лагідно поправляє Сруля Док, при цьому ледь стримує роздратування.
- А-а. Звісно пам’ятаю, - каже Сруль своїм буденним голосом.
- Дивись, - Сруль для чогось виставляє вперед руку долонею догори. - У тій «Латвії» вісім місць. Одне з них знаходиться поруч з водієм. На ньому сидів Ван-дер-Хайт. Далі у салоні є два ряди по два місця та ззаду останні три місця. Всього вісім.
Док тим часом малює на піску схему розміщення пасажирів мікроавтобуса «Латвія» за словами Сруля. Він не поспіхом водить паличкою, а як закінчив питає Сруля :
- Ось так?
- Ага, -  відповідає той.
- У першому ряду сиділи Командир та Кірьян, у другому – Юлік та Гаррі, а у останньому – я та Шелапет. – Сруль бере у Дока паличку та показує на малюнку хто де був.
- І я і Шелапет сиділи біля вікон. Шелапет зліва по ходу. Він всю дорогу спав. Я сидів найкраще, тому що переді мною не було сидіння, а тільки десь попереду Хайтові клумаки. Так що в мене було найкраще місце.
- А між тобою та Шелапетом щось лежало? Отут на незайнятому сидінні, – Док забирає указку у Сруля і тиче нею у середнє сидіння в останньому ряду.
- Так, повно було Шелапетових сумок та ще вудки в чохлі. А сумок було аж дві.
- Ясно. А куди дівся Шелапет, коли вже приїхали до бази? Ти його не бачив?
- Коли виходив, то він ще спав. А як виходив він... Ні, не бачив.
- Бачив, що Шелапетове причандалля тяг Ван-дер-Хайт, – каже Сруль через хвилину.
- Куди тяг? Ну, і звідки?
- Не знаю точно. Наче від автобуса до центру галявини, де і інших речі були складені.
- А чого це він? Шелапету вже було погано?
- Зараз, коли всі розумні, то виходить, що Шелапету вже в машині було зле. Валя йому всипала...
- Я, взагалі, вважаю, що він просто не пережив скандал зі своєю дружиною. А тут Боб наговорив... І Бог не знає що.
- А тобі Валя тоді що говорила? – закидає пробне питання Сруль.
- Нічого на сьогодні цікавого. Зраджує їй Шелапет з якоюсь малявкою. Набридло їй все і вирішила остаточно з ним порвати. Доречи, згадала вона і про хворе серце, показала мені якісь ліки, що несла в сумочці, якщо Шелапету стане зле.
- Може це все ж таки Валентина? Того… – Сруль рубає повітря рукою, що має означати кінець Шелапетового життя.
- Ти заразився у Боба, не інакше. З іншого боку, ми всі вкорочуємо один одному вік, та і самі собі. Хіба на користь комусь підуть оці розбори, що Боб влаштував?
- Не підуть. Це точно.
- Слухай, а хто після тебе виходив з автобуса.
- Я не звернув уваги, але біля автобуса залишався Хайт. Він командував вивантаженням своїх клунків, ну а ми вивантажували. Все як завжди.
- А Шелапет тоді був з вами?
- Я не пам’ятаю, щоб він щось ніс.
- А от тебе Хайт не пускав селитись до кухні. Він не казав: іди до того будиночка чи до іншого?
- Я не хотів пересікатись з Шелапетом в одній кімнаті. Вистачило з мене і автобусу. Бачу, в дальній будиночок зайшли вже троє, а Хайт наче один…
- А у ближньому, там де Юлік?
- В ближньому... Не знаю. Чогось вирішив, що саме там Шелапет. Не знаю, правда, чому. Може, так сказати, методом виключення – якщо не з Командиром, не з Хайтом на кухні, значить поселився у ближньому з Юліком.
- А ти точно пам’ятаєш, що він до тебе огризнувся, як проходив повз тебе до берега?
- Ну як не пам’ятати? От тільки я на нього не дивився. Якось незручно було, ти маєш зрозуміти.
- Авжеж.
- А чого ти перепитуєш, хіба не розповідав тобі сьогодні?
- Є в мене така підозра, чи краще сказати гіпотеза, або версія... – Док говорить дуже повільно, тому що одночасно про щось думає. – Шелапета вже могло не бути в живих, коли він з тобою розмовляв.
- Тобто зі мною розмовляв покійник? – Сруль дозволяє собі посмішку.
- Якщо фігурально, то так. Якийсь сурогатний Шелапет.
- Діло серйозне, тоді, – Сруль знімає окуляри та дивиться скрізь них на небо.
- Поясни, як це можливо, – просить він, як знов надів окуляри на ніс.
Але пояснити Доку нічого вже не вдається, тому що до них підбігає весь здиблений П’єр та скаче поряд з Доком. Зрозуміло, робить він це все щоб привернути до себе увагу.
Як обоє дивляться на П’єра, то він відбігає на кілька кроків та повертається назад.
- Боже, П’єр, де ти так обідрався? Що це з тобою скоїлось? – Док виглядає заклопотаним.
Врешті після кількох циклів П’єрових піруетів Док розуміє в чому справа.
- Це ти щось знайшов, так? – чи то стверджує чи запитує Док у собаки. - Ну підемо подивимось. Давай, біжи вперед та не хвилюйся так, цуценятко маленьке. Пішли, Сруль!
Сруль сумовито плететься за Доком, а попереду вже у цілком визначеному напрямку біжіть П’єр. Ост вони минають густі кущі біля непомітного за ними сараю. Видно, як П’єр підбігає до кутка між боковою стіною сараю та парканом. Зупиняється на погрозливо ричить.
Док задивляється за П’єром у намаганні перехопити погляд свого собаки.
- Ага, – раптом виголошує він. – Оце так знахідка. Сруль подивись, це якась сумка. Може Шелепетова?
- Я нічого не бачу.
- А ти ще раз протри очі, -  Док швидкими кроками прямує назад до галявини, кинувши Срулю та П’єру :
- Почекайте хвилинку.
На нижній галявині Док мовчки тиче вказівним пальцем у бік Командира та тим самим пальцем запрошує його до себе. Той мовчки відривається від колоди та йде за Доком. Через хвилину Док повертається до сараю з Командиром.
- Ну що тут у вас? О, Сруль вже тут, – перше, що каже Командир.
- Сруль і ти, Командир, ви зараз щось на зразок свідків.
- Свідків чи понятих? – уточнює Командир і, демонструючи не аби яку інтуїцію, заглядає в щілину між парканом та стіною сарайчика. – Невже знайшов Шелапета сумку?
- Хто знає що це, але щось знайшов.
Док знов зникає, Сруль та командир трохи ніяково переминаються між кущів, а П’єр як скульптура застиг, дивлячись виключно на знайдену сумку.
Док біжить до кухні і через хвилину повертається з досить довгою залізною кочергою, яку примітив ще як ходив туди за водою. Угледів дорогою, що Боб з кислою міною сидить на лавці біля Кірьяна, а той так і не відірвав голову від столу. Док мовчи проходить повз них до сараю. Там він перехиляється через П’єра,  з великими труднощами, але все ж таки дотягується до сумки кочергою, та тягне ту сумку на себе. Як стала досяжна для П’єра, той хапає її зубами, досить незграбно повертається і несе до колод.
- Почекай, П’єр , куди це тебе понесло, – Док не любив зайві прояви ініціативи.
Врешті П’єр доходить до колод та кидає сумку на пісок.
Нарешті її можна розгледіти. Сумка виглядає так, як і повинен виглядати пластмасовий виріб, що перезимував під відкритим небом. Навряд чи рік тому вона виглядала такою тьмяною. На боку білими літерами виведено «Аерофлот». 
- Ну що, відкриваємо? – першим не витримує Командир.
- Давай, – погоджується Док, але ніхто не робить жодного руху.
Нарешті Док бере сумку в руки та розстібає металеву застібку-блискавку. В сумці лежить фотоапарат «Нікон» та прозорий поліетиленовий пакетик з двома пачками грошей. Ці два предмети Док кладе не колоду і уважно роздивляється чи не залишилось ще щось у сумці. Але робить він це марно, у сумці пусто.
- Ну так..  -  не вистачає слів у Командира, він тільки показує на гроші.
- Що? Двадцять тисяч. Дуже схоже, – Дока теж наче полишив звичний спокій.
- А я вам що казав, – Гаррі непомітно, як завжди, приєднується до компанії. – Знайдуться грошики.
- Ну, і що будемо робити? Треба мабуть Боба покликати? – Командир каже це на рідкість не певним тоном.
- Ні, спочатку поділимо гроші між присутніми, – це Гаррі і, за контрастом, цілком впевнено.
Всі починають реготати.
- Я серйозно, – Гаррі ще додає реготу.
- Ну слава Богу. Я так надіявся і от... – Ван-дер-Хайт здоровенною рукою по православному хрестить свій тулуб орангутанга. На це його звертання до Бога всі знов пирскають сміхом.
«Ван-дерХайт, очевидно, по-перше ортодокс, а потім вже комуніст», – Док в’їдливо подумав про свого екс-партійного колегу. - «Зараз сміятись будуть з будь чого».
- Все, хлопці. Я йду розігрівати обід. Знали б ви, що я вам приготував. Супчик, то витвір мистецтва, одразу відпускає. А свині відбивні то як цукерка.
Док не розуміє Хайтову метафору про супчик, що відпускає – різні школи. Епітет про відбивні теж здається йому сумнівним.
- Як ідеш, то запроси сюди Боба, – каже Док
- Але не кажи йому про сумку, а то і його удар хватить, – жартує Гаррі і всі знов сміються. Всі крім Дока, тому що той вже відійшов від емоційного шоку несподіваної знахідки. Не сміється і П’єр, не тільки тому, що не вміє, в нього знов визріле вагання, чи не дуже дешево він та його друг віддали знахідку, яка коштувала П’єру пораненого боку.
Док перехоплює погляд свого собаки і ствердно киває йому головою – все під контролем, мій кращий друг. П’єр на це ї собі мотає головою – ну гляди, я тобі вірю.
- О, Хайт, Кірьяна спробуй привести до тями, як він там? – Гаррі радить Хайту, а запитує у Дока.
- А, без змін, лежить головою на столі та через кожні двадцять секунд кричить на всю тюрму «суки», – Док підтримує загальний настрій. Всі знов сміються, включно з Хайтом, який вже зробив кілька кроків до кухні.
- Помагає від такого сказу двісті грам горілки, – несподівано тихим голосом каже Сруль. Всі сміються.
- Лимонної! – вигукує Командир і всі сміються в котре вже. – Але Юлік її всю випив за сніданком.
- Ні, він її злив у клістирну посудину.
- Звісно, не п’є алкоголю, – передражнює Юліка Гаррі, – значить вводить його через клістирну трубку.
«Після іспанців, українці найбільш сюрреалістична нація в Європі» – так думає собі Док і тут таки констатує, що дуже втомився і все, що хотів би, то щоб його залишили у спокої. Типова реакція емоційно недорозвинутого Дока на отриману перемогу. Він пригинається до П’єра і гладить його по голові. Той нахиляє голову трохи в його бік і задивляється другу в очі – «будемо триматись» наче каже П’єр.
Всі помічають дії Дока.
- О, про пса забули, - кричить Сруль. - Нашому псу Жаку – Ура!
- Та якому Жаку, його П’єр кличуть, – Командир нарешті перестав розтягувати рота у посмішці.
- А чого це ти, Док, назвав свого собаку на французький манер? – допитується Сруль, єдиний емоційний тригер якого надійно перемкнувся на екзальтацію.
- Зараз важко сказати, – Док все гладить П’єра. – По телевізору якось йшло кіно, а в ньому весь час кликали якогось П’єра. А цей ще був малий і наче відгукувався як в черговий раз з телевізора покличуть. От ми і прозвали його так. Правда, П’єр? 
- Ну це точно як з Безголовим було, – згадує Гаррі перший курс інституту. – Той теж Доку кілька разів сказав, що читає «Вершник без голови» і назвисько отримав на все життя.
- Як ти з такими здібностями живеш так тихо? – ледь підбирає слова Командир.
- А що ти хотів, щоб я їздив з оркестром? Я людина не публічна, думаю, що знаєш про це. Мені галас та взагалі якісь відношення з людьми щастя не додають, – відповідає Док. 
Філософії кладе край Боб, що швидким кроком підходить до колод. Несподівано його супроводжує Хайт, який кілька хвилин тому божився гріти супчик, що відтягує.
- Що, дійсно пес знайшов?
- Хто ж ще може щось знайти?
- Але якщо він знайшов, то значить колись йому дали понюхати ту сумку, і от він бачить, і, значить, чує як вона лежить.. Зрозуміли, що я хотів сказати? - Боб явно не вірив в те, що сталось. Більш того, підозрював якусь оману.
- Міліція теж приводила сюди собаку, правда Хайт? – продовжує Боб, не отримавши відповіді.
- Та ні. Тут все правильно. Собаки і не таке можуть знайти. Справа в тому, що шукав він так би мовити за своєю ініціативою. А в таких випадках вони звертають увагу на цілком незвичні речі. А от то, що він до Дока з цим прийшов, це дійсно досягнення. Він же в тебе не натасканий. Правда? І на собаку не дуже вже схожий, – Ван-дер-Хайт сказав всім все, що знав про собак взагалі та про П’єра зокрема.
- А на кого? На шакала? – Гаррі не полишав смішливий настрій от тільки з чого?
- Щось є в ньому від вовка.
- Вервольф, – продовжував Гаррі.
- Залиште пса в спокої, – просить Док. Хоча йому було видно - П’єр зрозумів, що обговорюють саме його і від цього дуже гордився собою.
«От П’єр цілком публічна особа», – думає про це Док.
- Добре, – Боб змирився з фактами. – То що лежить у сумці.
- Що, що. Гроші твої, хай їм грець, та фотоапарат Шелапетов. «Скажи чі..із», – Гаррі не вгаває. Як мало потрібно пересічній людині для гарного настрою.
- А документів нема?
- Яких документів?
- Парамон передавав з грошима також і документи.
- Важливі?
- Та ні. Якісь акти та протоколи. Ми вже давно їх поновили. І взагалі вони вже своє відіграли. В архіві, коротше.
- Ну так чого ти так хвилюєшся за них? Гроші є, навіть фотік бідного Шелапета тут виявився.
- Просто документи тут повинні були лежати, а їх нема.
- Ти краще гроші порахуй, ми без тебе їх не чіпали.
- Ага, відбитки пальців.
- Давай рахувати, -  Боб якось в’яло погоджується.
Врешті дістає одну з пачок і починає відгинати сотенні доларові купюри.
- Е ні, не вмієш гроші рахувати, а ще багата людина, – Командир забирає в Боба пачку грошей як той двічі примудряється збитись рахуючи. Сам він як фокусник переломив ту пачку та вмить все перерахував. Правий виявляється псих Кірьян – Командир віртуозно рахує гроші. Те саме він робить і з другою пачкою.
- Все на місці. В кожній пачці по десять тисяч, – доповідає командир Бобу.
Той забирає в Командира ті пачки, кидає їх до сумки. Додає фотоапарат, застібає сумку та бере її за ручки.
- Все в порядку. Готуйтеся до обіду. Хайт ти давай там все як знаєш. А мені дайте п’ять хвилин подумати, – Боб з сумкою не поспіхом іде до будиночків. За ним на відстані кількох кроків потягнувся і Хайт гріти супчик.
- От так от, – каже Командир, дивлячись на місце, де за кущами зникли Боб з Хайтом.
- Ні тобі «здрастє», ні подяки якоїсь, – каже Гаррі.
- Крові Бобу не вистачає, – раптом видає Сруль філософську метафору.
- Думаю, що ти правий. Така несподівана та цілком мирна розв’язка Боба розчаровує. Видно наявність грошей для нього не головне, – Док теж дивиться на кущі де зник Боб.
- Однак тебе треба лікувати. Що ж робити? Весь подряпався, – Док звертається до собаки і підштовхує його йти до «Ровера».
- В тебе є сигарета? – Командир питає в когось. Док вже не бачить в кого, тому що йде до свого автомобіля. П’єр біжить на крок попереду. Док шукає в кишені ключ від авто, але дивиться на небо. Хмари нарешті розійшлись, небо блакитне і стало спекотне. Док так само на ходу знімає з себе сіру курточку та залишається в одній синій футболці, підходить до «Ровера» та відкриває багажник. В хетчбеці це є фактично задні дверцята.
Док достає автомобільну аптечку та довгим поглядом дивиться на П’єра. Знаходить під деревом невеличку гілочку та показує її своєму псу.
- Треба потерпіти трошки, П’єр. Буде боляче, – Док із співчуттям тиче гілочку собаці у пащу і той покірно затискає її зубами.
- Я буду дути на зеленку, – втішає Док П’єра і розкриває маленьку пляшечку.
- Так і сам весь перемажешся, – Док шукає в аптечці і врешті знаходить тоненьку поліетиленову рукавичку, натягає її на праву руку. Тією рукою бере добрячий шматок вати та змочує її в зеленці. При цьому думає він про щось інше.
- Цікаво, що за сумку ти знайшов тільки що? – питає Док в свого пса.
Той з острахом непевно дивиться на Дока. Чи боїться обіцяної Доком екзекуції, чи дійсно заскочений останнім запитанням.
- Ну, П’єр, тримайся. Я вже дую.

20. Ван-дер-Хайт

«Зелена цибулька, мілко порізана, додає супчику необхідної пікантності. А так він цілком простий – картопля та смажена цибуля. Але варити треба на м’ясному бульйоні і в кінці перетерти до однорідної маси. Не густої, але і не як вода. Ще додати спецій та солі і не забути тертий часник. Яких спецій, то мій секрет. Як їли «хагіс» в Единбурзі, то тільки мені він і сподобався. Тому що з відповідними спеціями і з лайна можна зробити делікатес. Шотландці, бісові скупердяї, це розуміють.»
Хайт посміхається своїм думкам, як згадує першого секретаря Радянського райкому, що блює в своєму готельному номері, бо дізнався з чого "хагіс" роблять. Слабкий живіт. Ще віскі надудлився. Всі біди , що спіткали партію, від слабких кадрів, які почали впливати на рішення в останні роки. Ні говорити, ні лаятись, ні пити не вміють. Що це за партійні керівники. Яке полювання з такими? Від виду крові їм робиться зле. Про вбиту муху плакатимуть тиждень, аж до повного нервового виснаження. От, що зробили... Back in U.S.S.R. 
На столі стоять вісім цілком пристойних супових тарілок, по середині велика жовта емальована каструля, з неї стирчить розливна ложка та в’ється чи то дим чи пар, фізики повинні знати.
Перед кожною з тарілок сидить по учаснику спочатку поминок, потім розслідування вбивства з пограбуванням, а тепер свята з нагоди чудесної знахідки рік тому втрачених грошей. І хоча абсолютній більшості з тих грошей нема ніякої користі, всі начебто цілком щиро задоволені.  
Для початку Ван-дер-Хайт розлив у пластикові стаканчики по п’ятдесят грамів холодної ізраїльської горілки «Кіглевич». П’ятдесят градусів!
До супу крім підсмаженого на олії українського чорного хліба, Хайт приніс смажений бекон та пиво «Баварія». Холодне.
Всі дружньо випили і Кірьян попросив у всіх пробачення за нервовий зрив, як він сказав. Кращого моменту знайти для вибачення було б важко. Але розсілися не зовсім так як за сніданком – Кірьян сидів з краю на лавці, наче окремо. А навпроти крайнім був Хайт, якому доводилось бігати часто з кухні та назад. Боб сидів як і під час сніданку у торці столу.
Зараз він запиває з’їдений хліб з беконом пивом. Просто з металевої банки. Ван-дер-Хайт врешті і собі всівся, та прийнявся за свій суп. Охолов вже, прокляття.
- Драматична вийшла в нас зустріч, – Боб говорить і ковтає пиво одночасно. - Дякую всім, та прошу вибачити якщо щось не так.
Боб бере в руку ложку та повертається до супу.
- Те, що знайшлись гроші все ставить на місце, це, думаю, таки збіг обставин. Плюс не зовсім зрозуміла поведінка Шелапета. Якщо йому стало погано, то треба ж було про це сказати. Але давайте облишимо це.
Боб знов прикладається до пива.
- Я от що вирішив. З грошей Шелапета (хоча вони насправді не його, це ми так умовно їх називаємо) кожний отримає прямо тут по двісті доларів. Ну як моральну компенсацію, або премію – кому як приємніше це визначити. Всі крім Дока, йому я хочу віддати Шелапетів «Нікон». З умовою, що Док проявить плівку та надрукує з неї карточки. Домовились?
- А П’єру що? Це він знайшов, я сам бачив, – Сруль питає Боба.
- Слушне зауваження. Ти, Сруль, сьогодні взагалі молодець.
- О-Кей , собаці теж двісті зелених. Док, отримаєш їх для свого пса, – каже Боб після досить довгої паузи.
П’єр знаходиться тут таки. Поперек його сірого тулуба невміло намотана пов’язка з бинта, з під нього видно страшенну зелену пляму – результат Докових ветеринарних вправ.
Хайт вмовив Дока пригостити П’єра супчиком і той вже вихлебтав все до останньої краплі із своєї собачої тарілки. Ван-дер-Хайт не витримує та кидає туди шматок бекону. П’єр якийсь час з недовірою дивиться на несподіваний подарунок та, врешті, пробує той бекон на зуб.
Хайт трохи не молиться на цього чи то вовка чи то пса. Адже довів до логічного кінця низку подій із втраченою Шелапетовою сумкою. Тепер як гроші врешті дійшли до свого адресату, Хайт сподівається на припинення розслідування, а відтак до можливої його причетності до всього цього. Але краще взагалі про це не думати. Хайт раптом бачить, що не випив горілку з усіма і крадькома перехиляє у себе вміст пластикового стаканчика. При цьому він як завжди подумки молиться Богу:
«Спасибі тобі, Боже, що владнав цю справу і вивів мене з під удару. Не полишай мене і далі»
Як промовив те подумки, Хайт нарешті ковтає горілку. «Вже нагрілась, от прокляття повара та подавальника.»
Хайт роздивляється всіх за столом. Сруль та Гаррі сидять поруч, обоє задоволені. Кірьян не їсть суп, мабуть дістанеться його порція П’єру. Юлік не п’є горілку. Док , як завжди незворушно жує і цідить пиво маленькими ковточками. Мабуть не дуже задоволений, що не дали йому поточні обставини копати це діло далі. Командир, навпаки, задоволений, весело про щось торочить з Бобом. Їй Богу, вже про якісь бізнесові справи.
Всі сидять і не уявляють собі що буде, як він, Хайт, принесе свої фірмові відбивні. Та ще й з квасолею. Та і не квасоля це зовсім, а ніжне грузинське лобіо. Хайт покладе не більше двох столових ложок на порцію – більше не з’їсти. А поруч засмажені, але соковиті відбивні. В міру присипані чорним перцем. Згори на них кине смажену цибулю, але не таку як до супу. Цибулю треба порізати кільцями та тільки злегка прихопити на сильному вогні, а потім тушкувати тут таки на сковорідці. Тоді, як надкусиш таке кільце цибулини, з неї бризкає солодкий цибулиний сік. Справжня смакота.

21. Юлік

Юлік почуває себе морально та фізично пригніченим. Не треба було сюди їхати. Отой мордоворот Рябий не вміє водити автобус. Від цього Юліка, який не снідав сьогодні, почало мутити. Не пішов йому й сніданок та ота клята лимонна горілка.
Винен врешті він сам. Все хотів бути як всі. А це в Юліка ніколи не виходило. Життя, як завжди, пройшло десь поруч,  а він, відповідно, осторонь.
Хтось тут на базі щось розслідував, помилявся, сперечався. Кірьян чогось просить пробачення. За що пробачення? Юліку невідомо. Знайшли, очевидно, ті дурнуваті гроші. Юлік і зараз чує про якусь з  Шелапетових сумок та його ж таки злощасний фотоапарат.
А розклад дня Юліка є зовсім інший. Після сніданку та легкої гризні з Бобом, давав свідчення Командиру, де гризня була вже не легка і, трохи, не з усіма. Потім довге та болісне блювання в кущах за його будиночком. І все це під пильним оком Докового пса. Потім чи то сон чи забуття на ліжку в кімнаті, де його розбудив Командир.
- Прокидайся, Юліку, час обідати.
І зараз важний Боб сидить головою за столом і роздає нагороди. Двісті доларів. Значить і Юлік заробив таку суму. Це за півроку його заробітна платня. А Сруль і собаці вибиває таку ж премію. Ну, на таке Боб не погодиться. Але і тут Юлік помиляється.
- О-Кей , собаці теж двісті зелених. Док, отримаєш їх для свого пса, – каже Боб.
І тут Юліка прориває, бо набридло йому все.
- Знаєш, Боб, мені від тебе подачки не треба. Та ще й з вкрадених грошей. Я у ваші бандитські діла вплутуватись не хочу. Соромно мені, що група де вчився, з роками перетворилась у купу покидьків. І ще не відомо хто з вас страшніший – відверті ворюги при грошах чи холуї без грошей, як ти, Сруль. 
- Чого це без грошей? В мене двісті доларів є, – заперечує Сруль поки Юлік переводить подих.
- А ти красавчик вчений свої дипломи теж чи купив чи вкрав, а може так тобі дали як долари для собаки, за якісь заплічні діяння, тому що всім ти торгуєш, – це Юлік вже Доку. – Зняти треба з тебе всі твої звання включно з дипломом про вищу освіту.
Док видно перебуває у доброму настрої, тому що цілком спокійно, тримаючи стаканчик з пивом відповідає Юліку.
- Навіть якщо такі більшовички як ти знімуть з мене всі регалії, все одно я залишусь тим чим є. От і ти із себе ніколи не вистрибнеш. Я при твоїх кумирах дійсно отримав кілька дипломів. Важливих та впливових, не буду сперечатись. А ти, шановний, що отримав? Чого досяг? Тепер, як і завжди, я роблю те, що вважаю за потрібне і дуже радий тому, що суспільство, хочеться вірити, починає ставитись до такої позиції з повагою. Більшовизм же базується на кістках таких недолугих невдах як ти. Крім заздрощів та злоби ніяких інших інстинктів. Сірість та убогість – ось що тебе задовольнило б. Зверни увагу, ти все тільки псуєш, тому що не здатен щось створити. Ти і зараз кажеш: забрати, заборонити, відмінити. Хочеш позбавити мене вченого звання – виступи моїм опонентом, доведи, що все, що я декларував не варто дисертації. Так ні, тобі такий шлях не подобається – «расстрєлять і точка».
Док відпиває пива і продовжує.
- На нещастя, я є системним аналітиком. Це страшна наука – вона про все і про всіх. Щодо тебе, то підказує мені, що з тобою треба розмовляти твоєю ж мовою. За твоє базікання, за те що з легкістю ображаєш людей, хоча права в тебе такого нема, судиш і вироки виголошуєш, то і тебе доцільно судити тим же способом. Тільки не сприймай це як пусті погрози. Так, гроші знайшлись. Якась елементарна справедливість відновлена. Чув мабуть, що рік тому в Боба відняли двадцять тисяч обертових коштів, значить хтось не отримав зарплату, комусь не вистачило грошей на ліки, а нещасний купон ще більш знецінився... Так погано це чи добре, що гроші знайшлись?
Док ще раз прикладається до стаканчика.
- Але про Шелапета далеко не все з’ясовано. Що насправді з ним сталось? І конкретно щодо тебе – так і не ясно селився чи ні Шелапет в цьому будиночку. Якщо ні, а деякі факти говорять саме про це, то чому ти вдаєш, що він там був? Що ти приховуєш? Так, гроші у Шелапета ніхто не відібрав, але це не значить, що такої спроби не було. Нарешті могли бути і інші причини. Юлік, не дозволяй собі такого свинства судити оточуючих. Це дорого коштує.
- Не судіть і вас не осудять, - цитує Біблію Боб з розумінням качаючи головою. - Я з радістю не дам тобі грошей. Як людині, що апріорі налаштована до мене вороже. Ти ці класові підходи кинь, інакше самому буде гірше. Повір мені. І Док правду каже, для таких як ти в нас відповідні засоби знайдуться.
- Що і мене прикінчите, як посильного Шелапета, давайте! – Юлік зривається на хрип. – Не хочу більше бути тут. Боб, відвези мене у Київ, негайно.
- Зараз, вже біжу, – Боб кидає їсти та запалює сигарету – погана прикмета.
- Я не буду з вами, покидьками, сидіти за одним столом.
- То сядь на землю, тільки подалі, за собакою, – це вже в Гаррі почав псуватись настрій. – Юлік, ти тут співчутливих до твого чванства не знайдеш. Он пес співчував тому яка в нас проблема і таки допоміг. А ти і дізнатись нічого не хочеш і на всіх тобі наплювати, ти хоч чогось хочеш, можеш сформулювати?
Але Юлік звертається знов до Боба
- Боб, відвези мене у Київ.
- Юлік, у Київ зараз ніхто не їде. Бачиш люди випили, хто сяде за кермо? З іншого боку, Київ від цього місця не далеко, он ворота відчинені, он дорога. А хочеш, Дніпро ж поруч. Допливеш до річкового вокзалу, чи куди тобі ще треба.
- Гониш, значить.
- Не гоню, хоча і хвилини не минуло як ти сам хотів піти. Просто відчепись від мене, дай спокійно цей день завершити. Набрид вже ти всім.
Боб запалює чергову сигарету, Юлік встає і плететься до веранди свого будиночку.
- Хайт, а де твої фірмові відбивні? Забув? І принеси, будь ласка, оту пляшку «Кіглевича». Хоча ні, я сам за нею піду. – Боб зривається з місця і попереду Хайта їде до кухні.

22. Боб

- Рябий, відвезеш отого Юліка до Хацапетовки. До автобусної станції.
- Яка там станція, хазяїне. Так, зупинка.
- Ну зупинка. Дай йому двадцять тисяч. Думаю вистачить на білет до Києва. Як гадаєш? – Боб тиче рябому пачку купоно-карбованців.
- Може і вистачить. Там на місці розберуся. А коли вести?
- Зараз можеш?
- Хазяїне, я тут випив грам сто.
- А я думаю, куди горілка з «Кіглевича» дівається. Не сумно тобі одному пити?
- Нормально. То як з тим Юриком? Зможе почекати?
- Юліком! Почекає звісно годину-другу.
Боб бере почату пляшку горілки та всі, що залишились банки з пивом.
- Гуляємо далі, хлопці. Юліка Рябий відвезе до Хацапетовки як трохи відійде від випитого, – каже Боб сам розливаючи горілку.
Боб відкладає звичним жестом ніж та виделку на порожню тарілку. Справжня смакота.
На тарілці написано великими блідо-зеленими літерами «Общепит». Виделка вилита з алюмінію, а ніж то Бобова витончена фінка – тьмяна сталь, чорний пластик рукоятки.
- Таке лобіо я пробував в Сванетії, там в горах роблять його майже солодким. А я більш люблю гострий, як роблять в Абхазії. Там подають його з абсолютно прісним сиром сулугуні та сирим копченим м’ясом,  - поринає у кулінарні спогади Боб. – А взагалі, Хайт, ти справжній чарівник. Не розумію, навіщо тобі були всі інститути та райкоми, коли ти маєш такий кулінарний талант? До речі, де ти навчився готувати лобіо?
- Дружили з грузинськими товаришами, вони ї навчили.
- Ну, да. «Широка страна моя родная». І все ж таки. Як ми нівечимо самі своє життя. Ну навіщо тобі, з огляду на твоє прожите життя, було вчити обчислювальну техніку.
- Так не можна говорити, Боб. – вступився за Хайта Командир. - По-перше ніхто не знає як складеться життя...
- Давай без демагогії, Хайт більш ніж хто інший здогадувався як його життя складеться.
- Більше за тебе, Боб? – не без єхидства запитує Хайт.
- Про мене поговоримо окремо. А я продовжу за тебе, Командир. По-друге, навіть працюючи професійним партійцем знання комп’ютера можуть знадобитися і, нарешті, така освіта – шлях до вченого звання і відповідної кар’єри. Але штука в тому, що Хайт вибирає кулінарний ухил, то чому не пішов вчитись на харчовий?
- Я знаю відповідь, – дві чарки горілки та півтори банки пива зробили Гаррі доброзичливим та веселим. – Є таке поняття як хобі. Якби Хайт став професіоналом, то вбив би в собі цей талант та потяг до кулінарії. Розумієте хлопці? Вбив би. А так це його віконце у світ. А інакше він навчився б робити котлети з туалетного паперу. Які ми не одну сотню з’їли. Тому що це все справжнє ...  - Гаррі замовкає, підбираючи слово. Здається горілка на нього таки відчутно вплинула. - От. Справжній «Общепит»! – Гаррі тиче виделкою в  бліденький напис на своїй порожній тарілці.
- Ну, добре. А ти Гаррі і сам живеш за таким принципом? В тебе є хобі, а свою роботу ти робиш аби здихатись, – Боб не вгаває.
- Точно. Я не люблю свою роботу. Вона тупа та остогидла мені давно. Чим я займаюсь? Я придаток до ненадійного комп’ютера. Був би надійним, якби не псувався трохи не щодня, то і я не був би потрібен, мене б вигнали з роботи. А так я бігаю по залу (вісімдесят квадратних метрів) та по складу, щоб ця шарманка якось працювала. Все. А взагалі все це плюс те, що той комп’ютер робить нікому не потрібно. Все дарма.
- Ну ти хоч не дарма вчився, як я або Хайт. А кому ще навчання пішло на користь? – Боб приготувався складати перелік, тобто робити свою улюблену роботу на ситий шлунок.
– Сруль, ти ж теж навкруги обчислювальних машин крутися ...
- А що я? Я як Гаррік. Ця робота мені не подобається, а іншої я не знаю. Ще й платять копійки.
- Копійок зараз нема, – вставляє своє слово Командир
- А-а... – тільки відмахнувся Сруль
- А от ти Командир. Тобі те що вчив в інституті якось потрібно сьогодні?
- А як же. Обчислювальна математика, – пробує жартувати Командир. - Не було у нас свого часу такого курсу як демонтаж та продаж комп’ютерних деталей.
Командир витягує нижню губу – думка прийшла.
- Хоча в останній рік я сильно натаскався на конфігураціях персоналок. І тут, якось, фундаментальні комп’ютерні знання не були зайвими. Кажу ж, не знаємо ми як складеться життя.
- Про тебе, Кірьян, не питаю – ти фанат наладки комп’ютерів.
- От і не питай Боб, все це пусті балачки, а в мене, бачиш, нерви ні на що не гідні. Та і не знаю де далі буду працювати. Взагалі мене облиште.
- Добре, добре. Вибач. Ну а ти Док що скажеш? Ти ж у нас вчений, Мабуть зовсім інакше на все дивися?
- Як сказати. Я чогось згадав покійну матір. Завжди її дивувало, як на маленькій ділянці росте солодка малина та гіркий часник. Здавалось би одна земля, а кожний бере те, що йому потрібно. Так і у нас виходить. Кожний виніс з інститутських років щось своє. Хіба ж сам процес навчання це не є навчання?
- Я пропустив, скромно кажучи, три чверті всіх занять. Все, практично, пройшло повз мене, - сповідується Боб.
- Ну от бачиш. Ти навчився як закінчити інститут та не ходити на заняття. Я сам не дуже любив ходити на всі лекції та практичні. І цьому теж треба було вчитись. От Сруль не дасть збрехати...
- Точно, Док. Ми з тобою на першому курсі, особливо у другому семестрі ходили до інституту рідше ніж Боб.
- А ти що записував? – питає Боб.
- Я знаю, – впевнив Боба Сруль.
- Можу зізнатись, що зараз дуже важко виділити, що знав з інституту, а чому навчився потім, – не без резонерства виголошує Док. –  Нас вчили дуже не погано, вчили основам, теоріям. Згадайте як курси називались – теоретичні основи цифрових машин, теорія автоматичного регулювання, теорія алгоритмів та програм, теорія моделювання... Мабуть досить. З іншого боку, нас не вчили працювати на конкретних тогочасних обчислювальних машинах. І слава Богу. Хоча професор Валєєв пророкував всім нам ходити біля тих приладів та капати в них маслом. Експлуатація.
- Щодо мене, то його пророцтво справдилось, – каже Гаррі з сумом.
- Ну, не знаю. Здається тут все залежить від тебе самого. Я сам швидко прибився до системного забезпечення, спочатку операційні системи, а потім системне забезпечення прикладних задач.
- От ти стільки раз повторив оте слово «системний» наче тобі за нього надбавку платять, – каже Командир. – Це мені нагадує 1980-й рік, коли все було «олімпійське».
- Чому, системний підхід – ефективний засіб аналізу задач та процесів. Доречи, в комп’ютерних справах застосовується з 1961-го року. До цього комп’ютер розглядався як цілісна машина. Звідси і совєтьська абревіатура – ЕОМ, тобто машина. Ми майже не вчили ні операційні системи, ні системне програмування, ні навіть теорію систем. А між тим, все це має практичне застосування. І, комп’ютерами все це не починалось, та ними не закінчується. Візьміть хоча б наше сьогоднішнє розслідування.
- Ну тоді твій пес є найкращим системним аналітиком, чи як ти там кажеш? – стверджує Боб. – Повинен поступитись йому своїми вченими причандалами.
- Досить з того, що ти йому премію видаєш, – каже Док. – А його знахідка, це цікавий момент в цій досить заплутаній справі.
- Ой, все. Не хочу чути нічого більше. Гроші знайшли, я, може, дещо помилявся, бо Шелапета хватив серцевий напад, от і закрутилося.  - Боб на справді відмахувався рукою від подібних розмов.
- Тим краще, на нас не давить загроза звинувачення, то можна розібратись в деяких моментах.
- Ну, наприклад...
- Наприклад, наскільки Шелапет був успішний у своєму банку. Як він сам оцінював свою роль. От тільки що ти дізнавався кому потрібні зараз інститутські знання, а кому ні. А як щодо Шелапета? – запитує Док Боба.
- Ой, то треба було його питати. Не знаю. Мабуть не дуже. Був якось відповідальний за українську філію. Але ж вона навіть не другорядна. Є в мене підозра, що Шелапет більше тут надувався, ніж дійсно важив у банку. Е-е ... «Столичному».
- Дивіться, як горілка нашої молодості. – вставив зауваження Сруль.
- Возив якісь інструкції, тестував персонал, якісь в банку були конфлікти. Шелапет завжди «входив до складу», як він висловлювався. Коли щось у них сталось з програмним забезпеченням, до речі втратили вони тоді чималі гроші, то він привозив з Москви програмістів. Однак так нічого і не знайшли.
- От я і кажу, був Шелапет посереднім адміністратором. Людиною непримітною і аж ніяк не творчою. В тебе теж підробляв кур’єром.
- Ну і що з того? – запитує Боб якого вже починає дратувати те згадування Шелапета.
- А то, чому його не замінили кимсь іншим? – Док дивиться кудись у простір, тому Боб не може спіймати його погляд. Чи не жартує часом?
- А навіщо його міняти? Так, він середнячок... був. Але свої справи виконував добре. Ну і про це видно і мова не йшла.
- Тебе він влаштовував? Не думав, що кращого треба було знайти? – допитується Док.
- Не забувай, що він мій інститутський товариш. І до нього в мене інше ставлення, ніж до будь кого з вулиці.
Боб відхилився назад, тому що Хайт забирав його тарілку.
- Ніж залиш. Я сам, – Боб відкладає фінку і, видно, пообіцяв Хайту самостійно її помити.
- Справа в тому, – продовжує Док, – що він напевне виконував ще якусь функцію, причому спільну для свого банку та тебе. Якийсь симбіоз облаштувався між банком та тобою і Шелапет його забезпечував.
Боб подумав, що весь процес, весь задум на сьогодні от-от вислизне з його рук і він нічого з тим зробити не може. В таких випадках Боб застосовував зустрічний вогонь, як він таке називав подумки.
- Ну дійсно, Шелапет привозив сюди може кілька разів своє банківське керівництво. Усі задоволені: я отримав прямий контакт з людьми у банку, а це кредити в Росії. Для мене це є необхідним елементом. Далі, керівники, яким за п’ятдесят досхочу награлись з класними хвойдами, київська філія хоч у такий спосіб довела свою необхідність. До того, ж мої кредити оформлялись через нашу філію. Не розумію, що ти тут знайшов?
- По-перше це знаєш ти, а ми не знаємо, по друге це розширює мотиви можливого вбивства Шелапета.
- Звісно, ревнощі за шлюхами. Не сміши. Видно, що ти, наука, на цьому не розумієшся. Тут груповуха, а він каже симбіоз інтересів. Аналітик хєров.
- Я не про ревнощі, а про те, що Шелапет міг спробувати шантажувати своє керівництво, підставити тебе тим самим. Звідки москвичі знають чи не пастка все це?
- Ну а як знаєш про шантаж? У мене таких відомостей нема, – Боб нахилився вперед на своєму табуреті. Менш за все він сподівався, що Док, який за визначенням нічого не знає раптом зробить такі припущення.
- Від Валентини, – розвівши долоні, як про цілком простеньку річ каже Док.
- Ага! – Боб навіть привстає, що не так просто. – Ось весь твій системний аналіз. Це плітки від Валентини.
- Ні, вона тільки сказала, що це вона влаштувала Шелапета на роботу до банку «Столичний».
- Чекайте, це ви про Шелапетову Валентину? – запитує Командир.
- Угу, – цідить Боб, тому що розмірковує який зв’язок між прийняттям на роботу та шантажем. Ну звісно, спільні знайомі.
„А знаєтє, что ваш муж...” – заговорила в Бобовій голові противна московська говірка. Так, могло таке статись. У цьому випадку чи говорити про певну спробу шантажу вже Боба щодо його трансферу готівки. Боб закусив нижню губу. Знов на нього накотила злоба на Шелапета. Не по християнські все це. Док теж у душу лізе. На що це йому?
- А чим, Боб, Шелапет діставав тебе? – питає Док, наче читає Бобові думки.
- А це не твоє діло.
- Не зовсім ввічливо, але на частину запитання ти відповів – Шелапет таки діставав і тебе.
- Ну діставав. Знаєш Док, залиш мене у спокої, прошу тебе.
- Добре, – несподівано швидко погоджується Док.
Боб помічає, що настрій Дока трохи змінився: на губах грає ледь помітна посмішка, очі сяють зеленкуватим вогнем, щоки порозовішали.
«Він божевільний» – подумав Боб. – «Його не зупинити».
- Дякую, Ван-дер-Хайт, – голосно каже Док, як той ставить перед ним чашку та чисту чарку. – Це щось до кави?
- Ірландський лікер, а кава, вибачаюсь, розчинна. Але «Якобс» чи «Джекобз». Ніколи не знав як правильно вимовляється. Взагалі, дивні речі – я відібрав до десерту коньяк та каву «Бразеро», це «Нестале», а привезли лікер з «Якобсом».
- Ван-дер-Хайт, панове, єдиний з нашого товариства, хто ні разу не сказав ні слова під час нашого розслідування, – при цих словах Дока Хайт якось завмер на мить, а Боба аж перетрусило – контроль втрачено.
- І не те, що йому нема чого сказати, а, просто, мовчання золото, – Док дивиться як Хайт розкладає ложки.
- А саме Хайт повинен знати куди дівся Шелапет як він зник з автобуса, – декларує Док і продовжує:
- Командир з Кірьяном пішли вперед, Гаррі затримався з громадським багажем, як і Юлік (ще один перл), а Хайт залишився біля «Латвії». Що там сталось? Тобі вдалось розбудити Шелапета, чи він вже помер? – Док від узагальнень переходить до прямих питань.
- Ти що був тут, що таке кажеш? – несподівано Кірьян питає Дока, але той не відповідає.
Боб дивиться на Хайта – «Невже він? Невдаха».
- Я розбудив Шелапета, а він одразу почав шукати свою сумку.
- Сруль, а ти не пам’ятаєш цю блакитну сумку на сидінні між вами? – питає Док
- Не було її там, це точно.
- Вона стояла біля Юліка, а він сидів перед Шелапетом. – тихим голосом відповідає Сруль.
- Біля Юліка? – здається і Док чимось здивований.
Бобу все набридло. З іншого боку, гроші лежать в пакунку на кухні, за столом розливається аромат кави, а в чарці густий білий лікер. Чого  не вистачає? Сигарети.

23. Ван-дер-Хайт

«Збулася мрія ідіота». Зануда Док та людина-записна книжка Сруль зараз таки візьмуться за нього. Той, бачте, пам’ятає, а інший вміє робити висновки.
- Чи не організував Шелапет тобі кредит? – зненацька питає Док, дивлячись на Хайта.
Ну яке йому діло організовував чи організував.
- Це комерційна таємниця, – відповідає Хайт і стуляє губи точно так як колись, як ставили йому на іспиті «задовільно» та ще й на додаток з мало приємним коментарем від викладача.
- Справа в тому, Хайт, чи тебе підставив хтось, чи випадково так сталось, але вів ти себе, по всьому видно, не адекватно. І сьогодні, кажу ж, не краще.
- Шелапету стало погано. В нього видно закотилась сумка з грошима. Він її шукав... Коротше, сидів в автобусі, а поки я вийшов та поговорив з Юліком, то він теж вийшов, мабуть. Коротше, знайшов я його в кущах, де ви сьогодні сумку знайшли.
- І був він уже непритомний. – не запитує, а стверджує Док
- І був він уже в агонії. Тільки хрипів.
- О Боже! – зойкнув Гаррі, однак цілком по діловому подивився на Хайта. – Хто ж із Срулем розмовляв?
- О так от, Гаррі. Тепер розумієш? – Док ткнув в бік Гаррі вказівним пальцем, як це роблять рок-співаки на своїх концертах.
- Оце так-так! – вигукує Сруль. – Хайт!
- Замовкни, Сруль. – звично цідить Хайт.
- Ні, не замовкну, навіщо ти весь час брешеш? – Сруль підвищує голос як він може.
- Ти не суди так строго, – каже Док до Сруля – Хайту дуже не хотілось хоч як вплутуватись в справу з Шелапетом, що назрівала, тому хотів представити хід справи так, наче Шелапет помирає на березі. Одне мені не ясно. Як ти зумів дотягти важкого Шелапета від сараю до берега.
Док для певності проводить вказівним пальцем.
Хайт тільки зараз зрозумів наскільки завжди неприємним був йому той Док. Скоріш навіть не зрозумів, а відчув. Бридке чуже створіння.
- На руках доніс, – так таки тихо відповідає Хайт.
- Ну а Юлік з сумкою що робив?
Питання Дока повисло в повітрі.
- Або вона просто так стояла біля нього, або сам Юлік туди її відтяг, – робить припущення Командир.
- Що значить, «просто так»? – питає Док. – Хтось її поставив туди без відома Шелапета?
- Коротше кажучи, – Док промовляє після досить довгої паузи. – Всі питання зводяться до двох речей: чи хтось стрільнув в Шелапета шокером, чи він сам впав у коматозний стан, чи хтось прицілювався до сумки, чи вона гуляла салоном випадково. Одне ясно – якщо це був злочин, то це була невдала спроба.
- Я вам все сказав, – Хайт повільно сідає на лавку.
- Знаєш, те, що ти все замовчував раніше хоч якось виправдано, але сьогодні навіщо ти мовчав?
- А ви мене не питали, -  відповів Хайт.
«Горбатого могила виправить» – подумав про себе він.
- Виходить так … - не поспіхом починає Док. Та Хайт його перебиває.
- Виходить так, що Шелапету було погано. Очевидно ще з ранку. Він, може, наковтався якихось ліків, так що спав весь шлях до бази. Я його ледь розбудив. Хоча не певен, що він до кінця прокинувся. Як розплющив очі, то все питав про сумку. Я її не знайшов біля нього і вирішив, що її винесли з машини. Спитав про це у Юліка – він може підтвердити. Як повернувся, Шелапета в автобусі вже не було. А знайшов його в кущах біля сараю. Очевидно, що сам знайшов сумку та закинув її за задню стінку. Де собака її знайшов сьогодні. Все інше ви знаєте. Якби знав де сумка, то не було б ніякої справи, а так…

24. Юлік

Юлік вмів підслуховувати. В тих вправах не було ніякого гріху. Ще в школі батьки казали йому, що підслуховуючи він виконує учнівський, піонерський або комсомольський обов’язок. Але ж оскільки тим батькам доводилось неодноразово переконувати свого слухняного сина, то значить весь час виникали в нього якісь вагання.
Зараз в Юліка вагань нема. Підслухати – це означає правильно себе далі вести. Так, відмовився він від тих брудних грошей, але хоче цілим з цієї пастки вибратись.
Ось чує Юлік як Боб образливими словами повідомляє, що відвезуть його з бази. І хто? Отой злочинець, та ще й на підпитку. То погоджуватись Юліку на таке чи ні?
Може дійсно, задля особистої безпеки, вийти тихенько за ворота, та іти дорогою до найближчого села, а там заявити про те, що тут сталося. Хай всіх допитають. Хоча, хто це буде робити. Відкупиться Боб. Двісті доларів, то Юліка заробітна платня за півроку. Призначити такі гроші собаці, що знайшла сумку. Жах.
Юлік навіть радий, що мав силу волі, не пив, а тільки з’їв смачний Хайтів суп. Ті, судячи з мовчанки, зараз за столом давляться ще чимось. Що таке лобіо? Щось грузинське, видно. Всі заговорили одночасно, нічого не розібрати.
Поки щось почути неможливо, Юлік розмірковує над своїми діями. Навіщо він замовчував все про Хайта, як той цікавився сумкою, як опікався хворим Шелапетом. Чи була в цьому байдужість до всього, чи певна повага до минулого Хайтового статусу. Товариш по партії.
П’яні дурні розмірковують про сенс навчання. Спитали б у відмінника Юліка. Навчання, то повсякденна вперта праця із засвоювання матеріалу. Систематизація, ось що головне в навчанні – конспект, додаткова література з бібліотеки. І, головне, мета – не залишити жодного нез’ясованого питання в поданому матеріалі.
Що там верзе наш «вчений»? Що він такий самий сачок як і Боб? Як на сповіді. З однаковим успіхом кожен з них може стати кандидатом наук. Все прогнило... Юлік навіть не помітив як перемістив присудження Доку вченого ступеня з брежнєвського на теперішній час.
Системний аналіз... Знайшовся кібернетик. Аби словами спекулювати. Бреше Док складно. Йому б диктант з російської, більше трійки не отримає. Знов про Шелапета торочать. З глузду з’їхали. Всі шантажують кожного. Погано чути, прокляття. А ось і Юліка самого почали згадувати. Бачте, сумка біля нього опинилась. Ну і що з того? Мені вона навіщо. Та навкруги стільки людей було та сумок. Не інакше, на нього хочуть повісити смерть Шелапета.
Треба звідси йти.
Раптом за столом настає тиша. Юлік ще сильніше прислухається, сховавшись за дверима з кімнати до веранди будиночка. Щось чути, але з протилежного вікна, що виходить до масиву всюдисущих кущів перед парканом.
Юлік відходить від дверей та пробирається повз численні ліжка до відкритого вікна. Виглядає з нього. Вздовж будиночків прокладена вузенька асфальтована стежка. Звуки, що чув тільки що то були чиїсь кроки. Чиї? Наче всі крім нього сидять за столом. Рябий? Навіщо він там лазить?
Ось знов щось задзеленчало. Юлік знов висовує з вікна свою велику голову. Придивляється. На асфальті протягнута біла мотузка, вона веде до такого ж вікна у будиночку з кухнею. Юлік шукає очами другий кінець мотузки, повертає голову і відчуває як та мотузка обвивається йому навкруги шиї.

25. Боб

Боб відчутно втомився. Втомився сидіти на табуреті. Втомився слухати Дока, якому кава з лікером несподівано розв’язали язика.  Боб пробує розслабитись в думках. Подумати, наприклад, яку саме жінку він зараз хотів би. І хоча його уява вмить подала десяток ренуарівських красунь із золотавим волоссям, величезними задами та наївним поглядом, він не відчув ніякого полегшення. Ще й запульсував біль у скроні. Боб масажує скроню двома пальцями і змучено закриває очі.
Тим часом його дій ніхто не помічає. Всі слухають Дока, який верзе про якісь комп’ютерні проекти. Якимсь чином Хайта залишили в спокої з його ненормальним вчинком. Мабуть і цьому є пояснення. Наприклад, він надто довго працював як лісник. Звик, можливо, до всяких підтасовок при нещасних випадках під час полювання. Але зараз ніхто про це думати не хоче. Навіть Док завівся про своє комп’ютерне занудство.
- Гіпертекст дозволяє дизайнеру відмітити на екрані якісь слова чи картинки, та причепити до них посилання на інший гіпертекст і кількість таких зв’язків не обмежена. Недавно гіпертекст зуміли запустити в мережу Інтернет і спеціальним засобом, тобто спеціальною програмою... Боже, як перевести слово browser? – Док на щастя Боба на кілька секунд замовкає. Але тільки на секунди.
- Переглядач, – каже він. – Програма переглядач гіпертекстів. 
Боб переводить важкий втомлений погляд з одного слухача до іншого. Ні, не слухають насправді Дока. Хайт збирає посуд.
- Слухай Хайт, може не будемо мити посуд? Кинемо так на столі або в яму, он позаду? – Боб не стільки піклується про Хайта чи як засмітити базу відпочинку, скільки вдовольнити потребу у якісь дії, а от у якій саме, він зараз не знає.
Може час вже відправляти Юліка? Боб дивиться на чорний циферблат свого годинника. Він не пам’ятає коли саме розмовляв з Рябим. От, прокляття. Став швидко втомлюватись.
- Командир, в мене таке прохання, – каже Боб. – Зайди до Юліка, хай готується їхати. Якщо Рябий не зможе, то я сам відвезу його.
- В мене з собою права, можу і я відвести, якщо треба, – пропонує Командир.
- Давай, піднімай ту більшовицьку задницю, а там побачимо.
Командир не поспішаючи перетинає галявину.
- Фактично все управління, це управління ресурсами, – цікаво хто Дока слухає?
Сруль, Гаррі, може Командир одним вухом. Хайт так і сидить із зібраними чашками, та дивиться кудись далеко, Кірьян знов вронив голову на стіл. Ясно стає Бобу, що їх інститутському приятелюванню настав кінець. З цього приводу Боб глибоко зітхає.
Але видохнути нормально йому не вдається, Командир кричить якимсь здавленим голосом:
- Ножа несіть, ножа. Юлік повісився. Скоріш, я не втримаю.
Боб має непогану реакцію. Із вигуком «Шо-о-о?» він кидається до веранди, затиснувши в правій руці свій красивий фінський ніж.
В кімнаті напівтемрява. Командир, в якого вже підгинаються ноги, підтримує тушу Юліка, на шию якого накинута мотузяна петля. Не натягнута зараз мотузка прикріплена до крюка у стелі.
Боб скаче на ліжко, яка під його вагою просідає трохи не до пола. Він розуміє, що ставати на щось взагалі не потрібно і одним вправним рухом перерізає ножем мотузку на рівні голови Юліка.
Командир з Бобом кладуть Юліка на ліжко.
- Здається пізно, – констатує Командир, коли їм не вдається відновити в Юліка дихання.
- Як же це?
- Одні нещастя.
В кімнату заходить ще кілька людей, Боб не розуміє хто. Чи треба казати як він шкодує, що все затіяв. Не в радість повернуті гроші. Бобу робиться зле. Скроня болить дуже сильно та паморочиться в голові. Боб часто та неглибоко дихає в очікуванні як пройде напад.
Врешті як стало трошки легше, виходить на ганок.
- Юлік повісився, - звертається майже пошепки до Дока. – Допоможи.
- Зараз щось придумаємо. Сідай на лавку, ти як смерть блідий.

26. Док

Док не поспіхом йде сходами до будиночку де на ліжку поклали повішеного. Лівою рукою м’яко, але настійливо відсуває Гаррі та підходить до того ж ліжка.
- Все? – коротко питає Командира, а сам дивиться на крюк в стелі, з якого звисає мотузка.
- Дарма ми його так.
- Він тут ні до чого. Його повісили. Скоріш за все.
- Хто тобі сказав?
- Якби не покійник, це тягнуло б на анекдот. А так…- Док все дивиться на стелю. - Юлік до крюка не дотягнувся б. Ось хто мені сказав. Його хтось підвісив. Хтось високого зросту. Часу нема, то скажу відразу – реальна можливість прикінчити Юліка була тільки у Рябого, того що Бобу сигарети до столу носить. До речі, Бобу щось погано, треба йому допомогти.
Док несподівано швидко виходить з будиночку. Біля сходів на нього чекає П’єр. Вид у нього трошки схвильований, він за звичай шукає погляд свого друга.
- Все в порядку, П’єр, - цілком серйозно звертається Док до собаки, але підкріплює свої слова зрозумілим жестом правої долоні. – Посидь, почекай там, ти можеш знадобитись раптом.
Пес тут таки виконує прохання свого друга.
Док тим часом вже не йде, а підбігає до свого авто та відмикає ліві дверцята. Схиляється до рукавичного ящика і щось витягає з нього, підхоплює з сидіння свою сіру курточку "Рібок" та поспіхом натягає на себе.
- Все, - каже він чи то до самого себе, чи до П’єра, який слідкує за другом з кущів.
Док повільно роздивляється навкруги. Потім так само повільно їде до кущів де сидить П’єр. Знов піднімає праву долоню в заспокійливому жесті. Там де П’єр облаштувався і є найбезпечніше місце. Та і в двох якось веселіше.
Док підходить до П’єра, механічно гладить його по голові, а дивиться на асфальтовану стежку з тилу будиночків. «Ось так він і проліз до Юліка» - майнула думка. «Де ж зараз Рябий?» - конкуруючи з першою крутиться в голові друга.

27. Гаррі

- Тепер і я хочу додому. Ми не могли б поїхати зараз же автобусом? А, Командир?
Гаррі трохи труситься від стресу. Страшенно хочеться в туалет, але ще більше поїхати звідси куди подалі. Та краще все ж таки додому.
- Не можна так Гаррік все кинути. Це не красиво.
- Про яку красу ти філософствуєш. Я не хочу мати справу з усім цим. Поїхали!
- Ми поїдемо, Гаррі, поїдемо у свій час. Треба з Юліком щось робити.
- Чув що Док сказав? Нас тут всіх перевішають.
Нарешті Гаррі дозволяє собі озирнутись. В кімнаті крім нього та Командира застиг Сруль, в кутку стоїть Кірьян. Він врешті каже:
- В Боба бачив фінку. Візьму та розберусь з тим Рябим.
- Чекай Кірьян, то Док бовкнув щось та побіг собі. До речі, Гаррі, може Док вже збирається їхати. Ти не чув як дверцята машини хлопнули?
Гаррі виходить з будиночку, все йому вже набридло. Дока ніде не видно, однак його зелений автомобіль стоїть де стояв. На лавці сидить Боб. Лікті впер в коліна, а погляд в землю.
- Що скажеш, Гаррі? – Боб не підіймає голови.
- Скажу, що Док вже визначив хто задушив Юліка – твій Рябий.
- Задушив? Рябий? Значить Док вважає, що Юлік не сам?
- Щось з мотузкою там він побачив. Не міг би Юлік зачепитись, бо маленького зросту.
Боб несподівано хмикає із сумною посмішкою.
- А дійсно. До стелі важко дотягтись. А стільця поруч нема. Так що? Навіщо Рябому Юлік?
- Може нам поїхати звідси?
- Я за, - Боб піднімає праву руку наче голосує. – У що ж я вляпався? Цьому не буде кінця. Що скажеш, Хайт?
- Може по гарячих слідах замнемо цю справу. Гроші в нас є.
- Гроші! Рябий кажеш?
Боб зривається з місця і прямує до будиночку де кухня. Гаррі помічає в його правій руці згадану Кірьяном фінку. В цей час на веранді будиночку повішеного з’являється Кірьян.
- Чекай Боб. Я з тобою, - в руках у Кірьяна якась палка. – Я з тобою.
Вони вдвох зникають в дверях кухні. Гаррі не витримує і мчить до кустів.
Дорогою він начебто бачить Дока із своїм псом. Гаррі пробігає мимо так до кінця і не певний чи марення це чи дійсно Док ховається в кущах. 

28. Боб

- А ну, суки, стоять! – це Рябий кричить від старої газової плити, як Боб та Кірьян заходять до будиночка.
- Дай сюди ножа, хазяїне! – знов кричить Рябий.
- Ти щось сказав? – тихо питає Боб.
- Нє ...  – Рябий материться. – Кидай свого ножа. Пристрелю!
Тільки зараз Боб помічає в руках Рябого автомат Калашникова, націлений на нього. «П’ять і п’ять міліметрів», - констатує Боб.
- Ти що, Рябий? – Боб кидає ніж на підлогу і тільки зараз розуміє яку дурість він сотворив. Залишив гроші в кейсі на кухні. І все це на очах цього покидька.
- Ти вирішив мене пограбувати, Рябий?
- Я вже це зробив. Грошики твої у мене, козел, – Рябий вище підіймає автомат. – Давай ключі від «Беемвухи» і «лоховозки».
- Ключі в кейсі. Кейс на кухні.
- Знаю де кейс, я тільки що звідти гроші витяг. Нічого, падла, не збіднієш. Виходь, нах!
Рябий виштовхує Боба та Кірьяна на ганок. Кірьян так і несе палку в руці. Це помічає Рябий та енергійним рухом ноги вибиває ту палку з ослаблих Кірьянових рук. Рябий кричить до всіх:
- Так, всі на вихід, збиратись тут, повільно. Хто побіжить  - буду шмалять.
Учасники пригоди подались до вказаного стволом автомата місця на галявині. Рябий стоїть в метрах трьох від інших.
- Ти, недоросток, – Рябий наводить ствол на Гаррі. – Швидко до кухні, принеси кейс.
Гаррі повільно їде.
- Швидко, я сказав.
Гаррі зникає на кухні і одразу повертається з кейсом в руці. З двох кроків кидає його під ноги Рябому.
- Я тобі зараз повикаблучуюсь. Ану, підніми. І розкрий, нах, - Рябий все тиче автомат то в Гаррі то в кейс.
Нарешті він знаходить ключі та досить довго на них дивиться.
- Не бійтесь, я тільки вашого товстого повісив, задля паніки. Вас, педіків, я чіпати не збираюсь. Якщо дурість якусь не зробите, -  Рябий навіть посміхається. Не відчувається в нього якась напруга.
- А де ваш фраєрок з цієї тачки? – Рябий тиче в зелений «Ровер», який може він і бачить зі свого місця. – Іди сюди, падло, де ти дівся?
Док повільно їде до Рябого.
- Ключі давай від своєї тачки, що ти на мене преш. А собака твій де? Якщо тільки гавкне, пристрелю спочатку твого пса, а потім тебе, – Рябий закінчує свою погрозу довгим матюком.
- Та ви не хвилюйтесь, він і гавкати не вміє, – заспокоює Рябого Док.
- Такий тупий, як і ти, – Рябий повністю заволодів ситуацією, принаймні так йому здається.
- Так, фраєрок, давай ключі, я двічі повторювати не буду, – знов про те саме каже Рябий.
Док дістає з кишені ключі та передає Рябому, заправляє в спортивні штани  вивернуту кишеню, видно дуже старався вчасно витягти ключі. Цілком природнім жестом поправляє штани на поясі, бо і ті якось перекрутились. А вже за тим плавно виставляє вперед праву руку з чорним пістолетом та здається не поспіхом двічі натискає на курок. Одночасно з пострілами П’єр вгризається в праву руку Рябого, чим остаточно позбавив того можливості хоч якось зреагувати на постріли.
Але даремно це П’єр робить. Дві кулі трощать череп Рябого і він мішком падає на землю.
Док не поспіхом підходить до Рябого. Обережно відводить від застреленого трохи озвірілого П’єра, не поспіхом присідає та видирає з понівеченої руки ключі від свого авто.
- Ключ у нього в руці, вистрелити у відповідь він не міг, - пояснює ситуацію своєму псу.
Док повільно піднімається, ногою відкидає непотрібний автомат, піднімає його та уважно роздивляється.
- Автомат на запобіжнику, - Док все ще звертається до пса.
Далі йде до крану та миє руку та ключі, що можливо заляпані кров’ю.
- Все, хлопці. Інцидент вичерпаний. All’s over, – Док іде до своєї машини. – Я щось випив би.
Не часто  Боб запам’ятовує все так досконало як, наприклад Сруль. Але те що він тільки-но побачив закарбувалось в його пам’яті наче кіно.
Ось Боб чує, що Рябий щось каже, наче щось принизливе про Дока. Тільки замість нахабного голосу свого бунтівного працівника він чує два сухих клацання.
Стрижена машинкою голова Рябого розколюється і він мовчки падає лицем вниз на траву.
Боб якусь мить нічого не розуміє, а потім до нього доходить, що Рябий мертвий, ніякої загрози особисто йому більше немає, а в правій руці Док тримає чорний пістолет. Він повернув його градусів на сорок п’ять від бойового положення і тримає одним вказівним пальцем.
- Звідки в тебе пістолет? – питає Боб, як трохи відійшов від стресу.
- Знайшов, – Док відповідає спокійно, але без зайвої ввічливості. – Багато проблем.
Боб не знає, що казати.
- З персоналом в тебе проблеми, – Док звертається до Боба.
Боб проводжає поглядом Дока з автоматом на плечі та пістолетом в руці. Це його спостереження перериває П’єр, що йде за Доком, а це озирнувся: хто там на нас не так дивиться? Хай їм чорт. Команда здатна на все.
Боб остаточно втрачає розуміння що треба робити. Чомусь згадується маленька проблема з жінкою для сексу. Але цього разу з того боку чи платити тій жінці чи ні. Як не дивно, але це виводить Боба на магістральну проблему – де мої гроші?
Боб підходить до кейса, що лежить у траві, куди його кинув Гаррі. Як і очікував, він пустий. А де ключі від БМВ?
- Хайт пошукай у Рябого мої ключі. І десь же він сунув мої гроші, - слава Богу, Боб приходить до тями.

29. Командир

Знає Командир, що таке не втратити голову в екстремальних умовах. Док у цьому справжній доктор. Він одним жестом запрошує до себе Командира та Хайта.
- Ситуація склалась серйозна,  - каже Док для початку. - Командир, тобі треба розшукати міліцію. Візьмеш мікроавтобус. Справишся?
- Думаю, так.
- Але спершу нам треба щось зробити та домовитись, що їм казати. Пропоную для початку позбутись Рябого. Боб казав, що в того нема документів, та, взагалі, цього нещасного ніхто ні на який облік не ставив. Там де гниє коряга, думаю, йому саме місце. Нема заперечень?
- Доведеться повозитись…
- Складніше з Юліком. Гадаю ми ніколи не зуміємо пояснити, що з ним трапилось насправді. Отже, Рябий просто ніколи не існував, а Юлік …
- Знайшов! Гроші знайшов, він їх тут таки на кухні і кинув, - Боб стоїть на порозі кухні тримаючи злощасний поліетиленовий пакет з двадцятьма тисячами доларів.
- От бачите як все добре складається. Юліку ми влаштуємо посмертний нещасний випадок з газовим балоном. Якби придумати як обпалити легені чи верхні дихальні шляхи, начебто він вдихнув гаряче повітря… Зараз близько 17-ої за годину повинні все додумати, виконати та звернутись до властей. Які будуть пропозиції? 
Док дивиться на Боба та каже :
- Боб сядь ближче, чому я повинен кричати на всю тюрму? Одночасно, послухай про що домовляємось.
Боб швидко підсів до Дока.
- Ну?
- Скажи, Боб, Рябий в тебе працював офіційно?
- Та ти що? В нього, думаю, і документів нема.
- Це непогано. Думаю про Рябого нам треба всім забути. А в цій базі відпочинку доведеться влаштувати маленький фейерверк.
- Хлопці, Юлік живий. Подивіться – дихає, – Док встигає схопити Боба за руку, коли той вже підскочив.
- Ні, Гаррі, наш Юлік помер. Це, друже мій, така ілюзія коли на мерця довго дивися, – каже Док і стішивши голос пропонує Командиру: - Візьми Гаррі з собою до міліції.
Командир швидко зрозумів Дока – Гаррі не треба лишати без нагляду та без діла.
- Добре, – тихенько погоджується він і вже голосно до Гаррі: - Гаррі підійди, будь ласка. Тут без тебе ніяк.
Командир ледь встигає зрозуміти перебіг Докових думок. Він обережно дивиться на інших слухачів. Хайт начебто все зрозумів, виглядає зібраним та зосередженим. Боб наче в прострації – каламутний погляд, сама посадка якась мішкувата, а обличчя сіре. Не прихопив би його інфаркт, як Шелапета рік тому. Натомість Гаррі виглядає досить бадьорим, принаймні уважно слухає.
- Ти з чого стріляв? – питає несподівано Гаррі у Дока.
- А-а. Це «Глок», австрійський, п’ятнадцять куль. Весь пластиковий. Запобіжника в них нема, так що доводиться бути обережним.
- Так, давайте всі сюди, Сруль, Кірьян. Справа є, – кличе Док
Командир і собі оглядає оточуючих: Сруль, Кірьян… Док вже стих, сидить незворушний наче його нічого не стосується, далі Боб запалює сигарету, Хайт, останній, підпер голову руками та не дивиться ні на кого.
- Так, слухайте всі мене уважно, повторювати не буду, – Командир робить паузу.
- Придумали ми таку версію, що тут сталося. Зараз ми з Гаррі поїдемо обрадуємо міліцію. Ми там і, потім, всі тут повинні казати одне і те саме.

30. Боб

- Ти вже їдеш? – Боб говорить до Дока, майже шепоче. За тим озирається навкруги.
Всю колісну техніку вивели на дорогу, вже за межі бази, щоб осколки від вибуху газового балону не пошкодили дорогих машин. «Ровер» стоїть далі всіх. Док збирається поїхати не чекаючи міліцію. Сам він стоїть зараз біля відкритого багажника і акуратно вкладає туди свої брюки «Маркс та Спенсер» і сіру німецьку сорочку з невимовною назвою – вирішив їхати до дому в спортивному костюмі.
Разом з Доком їхати додому напросився Сруль. Зараз він мнеться в десяти метрах далі по дорозі, якийсь інстинкт підказує йому, що Боб з Доком хочуть поговорити без свідків.
Пес П’єр навпаки стоїть біля самого багажника, наче чекає на щось. Завдяки брудному бинту та пофарбованому зеленкою хутру, він вже не виглядає репрезентативне, а нагадує нещасну бездомну собаку.
- Сідай. Посидимо на дорогу, – Док звертається до Боба та відкриває двері «Ровера», кинувши багажник відчиненим.
Боб вміщується на сидінні пасажира. Дверцята зі свого боку залишає відчиненими. До нього підходить П’єр та задивляється в салон. Але тільки на мить, тому що одразу повертається до багажника.
- Щось мені підказує, що не зустрінемось більше, - в Боба щось щемить в середині.
- Все може бути.
- Ти нас врятував зараз всіх, – Боб як хвилюється, то довільно виголошує слова.
- І себе, не забувай, - нескладно відповідає Док, тому що не зрозуміло кого врешті не забувати.
- Хочу, як у нас прийнято в таких випадках, віддати тобі третину. Тут сім тисяч. – Боб дістає гроші з кейса, з яким уже не розстається.
Рахує, як завжди, досить незграбно.
- Ось.
- Давай. Гроші – найкращий подарунок, – Док несподівано перераховує передані Бобом гроші, теж не дуже спритно.
- Тут шість шістсот, давай домовимось так, що я з них виплачу щось і Срулю. Наприклад, ті самі шістсот?
- Вибач я дуже хвилююсь… - Боб потягся до кейса.
- Ні, ні, на треба, цілком тебе розумію…, а з мене досить і цього.
- Все якось вийшло по дурному.
- Навпаки, все більш менш прояснилось.
- Що? Все виглядає якось штучно, искусственно.
- Artificial?
- Не заперечуєш? – Боб дістає з незмінно біло-червоної пачки сигарету.
- Кури. В мене вже горло болить від тих сигарет. А штучним все виглядає, бо бреше нам Хайт. Або він сам організував Шелапету квиток в кращий світ, або скористався тим, що Шелапет сів в «Латвію» та там таки і помер. Принаймні до бази він живим не доїхав.
- Тепер вже Хайт.
- Особисто я підозрював Хайта як тільки почав розбиратись, що тут відбувалось як тільки приїхали до бази. Хайт просто скористався тим, що керував тією групою. Але скористався не дуже зграбно, бо проколовся із Срулем та, очевидно, з Юліком. А от саме те, що Юліка прибирає Рябий, показує, що Хайт був з ним у певній змові. Ну, так виходить за логікою подій, – Док як все це виголошує злегка стукає долонями по рулю свого авто.
- Але ж Юлік мовчав. Ми від нього проти Хайта нічого не почули.
- Ось в тому і питання. Боюсь, ми ніколи не дізнаємось правди. Тільки гіпотези. Або Юлік так вірив в Хайта, наприклад, з ідейних міркувань…
- Кинь дурниці казати.
- Не суди по собі. Юлік був, хай Бог простить, людиною неповноцінною, ідеологія, хоч яка, була його спасінням. А, і другий варіант, Юлік мав з цього якийсь матеріальний зиск. Ще його могли шантажувати – вже дуже знервованим він був сьогодні.
- А Сруль?
- Сруль, Бобі, це головний аргумент на користь змови Хайта з Рябим. Якщо Хайт плутав Сруля від імені вже померлого Шелапета, то тільки тому, що Рябий вже доповів Хайту про візит Валентини до готелю «Москва» і що у кортежі був Сруль – холуй та донощик.
Боб докурив сигарету. Обережно, щоб П’єр не побачив, викидає недопалок в траву. Не перестає він дивуватись Доку – Юлік помер, дві години може минуло, сам Док підстрелив Рябого, а тепер розмірковує як все сталось наче сам він ні до чого не причетний. Ні як свідок, ні як виконавець. Аналітик кажеш?
- Про випадок із Срулем дійсно не можна сперечатись. Мали контакт Хайт та Рябий. А Юлік… Ні, Юлік не мав ніякого зиску, зовсім ніякого.
- Звідки така впевненість?
- Просто повір мені. Просто повір.
- Ех, ще один скелет у шафі. Але це не головне. Я Юліка маю на увазі. Думаю, що Рябий з Хайтом злякались – піде скаржитись до властей. Ну а може Юлік, то тільки початок. В Калашникові тридцять куль. На всіх нас вистачило б.
- На вигадки ти майстер. Впевнився сьогодні остаточно. В твоєму шпалері теж куль достатньо.
- Дурниці. А головне, що чітко знав Хайт, що везе Шелапет гроші, а кредиту йому чекати не варто. А тут блакитна сумочка з грошима. А Шелапет за Хайта режисурою на березі помирає. Де гроші, врешті, невідомо.
- Ти вважаєш, що Хайт забрав гроші?
- Авжеж.
- А як повернув? Сумка тут залишилась. Твій же її знайшов.
- Знайшов. Так само як і безліч інших сумок, які хто завгодно та коли завгодно міг туди кинути. Наприклад, Хайт міг кинути її сьогодні зранку.
- Дай я переварю, що ти сказав. Хайт рік тому забрав сумку з грошима, а підкинув їх назад сьогодні вранці. Дурість, але пояснює, чому рік тому їх тут не знайшли. Хтось з шукачів повинен був зазирнути за сарай.
- От бачиш, а ти кажеш дурість.
- Не ображайся. А де Хайт взяв гроші щоб повернути?
- Ну, де люди беруть гроші, то ти краще за мене знаєш. Самий парадоксальний варіант – це може ті самі гроші, що віз Шелапет. Пролежали рік у Хайта та назад повернулись.
- Парадоксальний… Любиш ти тріскучі слова.
- Не можу без них жити. А ти на майбутнє тримайся від Хайта подалі, насмілюсь рекомендувати. Що там вийшло з Шелапетом, яка роль Хайта вже ніхто толком не дізнається. Але ж по справжньому ненавидить він саме тебе, Боб.
- Да. Береженого Бог береже.
- Так ми починаємо,  не можна далі відкладати, - це Командир знайшов Боба та Дока.
- Давайте, ми звідси подивимось, - Боб вилазить з машини Дока.
Командир пронизливо свистить. Чути як кричить Хайт у відповідь.
З цього моменту час для Боба потягся дуже повільно. Він застиг в очікуванні вибуху, єдине, що в нього рухалось, то мурашки по спині.
Не зважаючи на таке очікування, вибух для Боба прозвучав несподівано. Принаймні наскільки виявився тихим та не страшним. Ноги автоматично понесли Боба до будиночків. Галявиною, де стояв цілком неушкоджений стіл з немитими тарілками йшов Хайт. Він по діловому обтрушував руки, зрідка обертаючись на зруйновану веранду при кухні. З дерев’яних уламків йшов дим та де інде спалахували слабенькі вогники. Гаррі з відром води одразу їх заливав.
- Все вийшло як задумали, - Хайт вказує рукою на обгорілий труп Юліка. – Ми обідали, а Юлік не справився з газом. До речі в балоні його майже не було.
Боб вмів стримувати себе, був певен в собі і зараз. Але внутрішній покажчик свого власного лицемірства в ньому заскалював.
- Чудово, Хайт. Класна робота. Хочу тобі відверто сказати - ти нас врятував зараз всіх.
- А, кинь, про що ти?
- Ні, послухай. Хочу, як у нас прийнято в таких випадках, віддати тобі третину. Це десь шість з половиною тисяч.
- Кинь це, Боб.
- Не заперечуй. Я знаю як тобі потрібні свої гроші. Хай це буде початок.
- Добре, Боб.
- От і чудово. Зараз порахую.
Боб вкотре рахує решту своїх грошей. В тиші чує, як завівся двигун «Ровера». Док поїхав в компанії Сруля та ще одного свого пса. Врешті віддає гроші Хайту. Той дякує і по змовницькому торкається Бобового плеча.
- Я все хотів з тобою поділитись однією думкою. Це про Дока.
- Ти про що?
- А от про що. Як збирались тоді…, ну тоді з Шелапетом. То Док спочатку поліз до автобусу, де спав Шелапет. Потім вийшов і сів в інший. Начебто переплутав. Веселий такий був. Може це він Шелапета того… шокером.
- Навіщо це йому?
- Як навіщо, а сумка з грошима?
- Та кинь це, Хайт. Сумка знайшлась, гроші на місці. Документів нема, так може сам Шелапет їх загубив.
- Боб, ми з Гарріком поїхали, - це Командир знов знайшов Боба.
- Давайте, хлопці. З Богом. Гаррі, вся надія на тебе. Тримайтесь.

31. Док

Сруль вийшов з «Ровера» біля кінотеатру «Братіслава», що на Оболоні. Док пробує прослідкувати куди Сруль іде, але швидко губить його. Погляд його впирається в кінотеатр – непрацюючий та занедбаний. Подерті залишки минулорічних афіш, іржаві рамки рекламних щитів. Ще ї погнуті. Цікаво, хто їх гне і навіщо? Док раптом почав згадувати коли ходив до цього кінотеатру в останнє та з ким. Звісно з дружиною, але коли та що дивився не пам’ятає.
«Сруля не вистачає», - думає Док і далі подумки констатує, що він вже навряд чи зустрінеться із Срулем і взагалі їх інститутська компанія вже розпалась остаточно.
Док за звичкою дивиться на годинник, наручний механічний «Орієнт», а не на цифровий, що вбудовано в панель приладів «Ровера». Останні дванадцять годин були вкрай напруженими. Врешті за дві години після нейтралізації Рябого (вдале слово «нейтралізація»), все було готово до того, щоб Командир таки привіз міліцію. Док особисто знайшов дві гільзи від свого «Глока». Його присутність на базі відпочинку взагалі не повинна бути розголошеною.
Боб обіцяв роздати всім гравцям, що залишились на базі по триста доларів. Натомість П’єр не зважаючи на обіцянку не отримав ні копійки, отак у нас люблять тварин.
Док повертається до заднього сидіння. П’єр забився в куток та дивиться на Дока непевними очима – теж пережив багато за цей день. 
- П’єр, перелазь-но сюди, побалакаємо трошки, – Док для певності двічі стукає долонею по сидінню, що так недавно звільнив Сруль. Звісно, щоб уникнути всіх допитів та формальностей, Сруль напросився їхати з Доком. Відмовити йому було неможливо.
Але П’єр крутиться і чи не може, чи не хоче сідати спереду. Док пересідає з лівого сидіння на праве, незграбно виходить з машини, опускає спинку переднього сидіння. Тоді і П’єр виходить з машини, Док ставить сидіння на місце і П’єр нарешті сідає. Док обходить машину з переду та сідає на своє місце водія.
«Куди поділась його спритність. Може втомився?», - думає Док про П’єра  не помітивши, що всяка спритність полишила і його.
Док гладить свого собаку, а той дивиться на свого друга трохи винувато.
- Все в порядку, П’єр. Ми перемогли, – каже Док вголос та сумно посміхається. 
Оскільки всі події цього дня Док вважає завершеними, то голова його почала робити перші узагальнені аналітичні висновки, що б, врешті, побудувати єдину версію цієї пригоди.
В чому шукати передісторію сьогоднішніх подій? Інцидент з Шелапетом рік тому? Ні. Ланцюг трагічних подій запустила криза, що почалась ще два роки тому та зачепила Дока. А це потенційно небезпечно.
А все ж, що саме тоді спонукало Дока до дій? Очевидна загроза втрати соціального та матеріального статусу? Може проста цікавість комп’ютерного фахівця, якому раптом нічого стало робити? Або бажання перемогти обставини, що намагались викинути Дока на узбіччя життя? Але ця, остання, причина є просто висловлена іншими словами причина перша.

32. Док

Розвал старої більшовицької системи Док одного похмурого дня представив собі як величезний перерозподіл матеріальних ресурсів. У той час, коли він опинився поза грою, хтось привласнює собі вже безхозні державні ресурси. І почався цей процес з найбільш ліквідних ресурсів, тобто з грошей. 
А гроші, чи точніше документи про їх рух буквально бігли десь повз Дока і він того ж похмурого осіннього дня подумав як добре було б спіймати та переправити в потрібне місце певну їх частину.
Спочатку думка здалась цілком фантастичною. Щось на зразок хлопчачих мрій. Але мозок Дока, з цього моменту ніколи не переставав обдумувати цю ідею. І ось поступово казкове завдання почало набувати цілком конкретних рис.
Що таке рух грошей? Це фактично таємна операція з перекидання їх з однієї схованки до іншої. Ніякої комерції – купівлі, продажу або, не дай Боже, виробництва. Витягти гроші з партійного общака та покласти у персональну схованку. Хтось знає де ховається общак, а хтось гроші переховує. Перші повинні інструктувати других. Може для цього хоч в деяких випадках використовуватись така новинка як електронна пошта?
Для реалізації фантастичної ідеї у Дока було багато преференцій: він був універсальним комп’ютерним фахівцем, що добре розбирався в апаратурі та програмному забезпеченні. А десятирічний досвід розробки систем реального часу зробив з нього віртуоза з ефективного використання комп’ютерної техніки у самих несподіваних випадках.
Ще Док умів працювати один. Але головним його інструментом був системний аналіз, що дозволяв йому швидко і точно розбиратись в цікавих йому процесах та прогнозувати їх подальший розвиток.
Від ідей, десь за два місяця, Док перейшов до експериментів. В практично порожньому будинку президії національної академії наук України, де в обід та після закінчення роботи вимикали електрику, Док примудрився підключити персональний комп’ютер «Майтак-386», що стояв в його кабінетику,  до закинутої зв’язківцями виділеної лінії телефонної мережі. Секрет був у тому, що Док вияснив де саме вільний вхід невикористаної лінії треба підключити до потрібних клем. Так Док реалізував перший пункт свого плану – фізичне підключення до телефонної мережі, яку часто використовували для передачі електронної пошти. Знайти ту мережу виявилось не важко з огляду на те, що система існувала тоді в Україні в початковому стані. Все це він зробив бо був певен – відомості про рух грошей передають і цим шляхом.
Спочатку, десь з місяць, на кольоровому екрані комп’ютера бігли дані поштових повідомлень – нулики та одинички закодованих та зашифрованих текстів. Док розробив нашвидку програму аналізу тих повідомлень і, врешті, почав розпізнавати їх зміст.
Кілька разів він з П’єром лазив до телефонних щитів, та перемикав підключення «своєї» як він її називав, лінії. Спочатку Док був дуже на сторожі, але швидко зрозумів, що в державі, що розвалилась, ніхто не слідкує за телефонними мережами і крім нього ніхто до тих розподілювачів не ходить. Знахабнівши, він лишав на клемах свої паперові мітки та зажими-«крокодили».
Важливим кроком стало вміння Дока не тільки приймати та розпізнавати, але і змінювати по ходу передачі деякі поля в документі, що в цей час передавався. Спеціальна програма реального часу фактично врізалась в процес передачі даних телефонною мережею і мала можливість змінити зміст повідомлення. Це був технологічний тріумф Дока. А як щодо гіпотези про електронну пошту та грошові потоки?
Док розробляє на додаток ще один програмний модуль, що автоматично реєструє повідомлення англійською чи російською, які за змістом стосуються настанов про переведення грошей. Через два тижні він отримав перші результати. Ще два тижні пішли на те, щоб розібратись у механізмі переведення грошей. Все виявилось елементарно просто – інструкції про переведення з одного рахунку на інший. Без кодів та шифрів, як у шкільній записці про побачення.
Док розумів, що час такого примітивного управління грошима є обмеженим та дуже коротким. І він вирішив діяти. Але для цього йому був потрібен свій рахунок. Це була така сама фантастика, як і врізатись до діючої електронної пошти. У Дока на той час не було навіть ощадної книжки.  
Спочатку Док схилявся підставити якійсь контрольований ним рахунок. На той момент він був головою якоїсь асоціації, створеної в останні місяці СССР. Та асоціація мала рахунок у банку, Здавалось, чим погано?
Але Док розумів, що такий метод добування грошей вкрай не раціональний. По-перше, суми, як правило, мізерні. По-друге це купоно-карбованці вартість яких тане як морозиво на сонці. По-третє дуже не хотілось вплутувати в цю гру бухгалтера асоціації – товсту та вередливу жінку, з якою у Дока не було нічого спільного. В результаті Док так і не наважився на таку транзакцію, як він це називав. Натомість він вперто продовжував бавитись з програмкою аналізу повідомлень. І тут він натрапив на справжній потік грошей. Ті гроші переводились за кордон або вже за кордоном з одного рахунку на інший. І, що найголовніше, не з України, тобто з Києва, а з Росії, з самої Москви. От коли він пожалкував, що не має і близько відповідних партнерів за кордоном - суми транзакцій нараховували сотні тисяч доларів.
Док почав прощупувати деякі комп’ютерні фірми, які от тільки почали створюватись. По суті складались виключно з наївності та ентузіазму. Одна з них, однак, мала рахунок у латвійському «Парекс-банку». Це було хоч якесь рішення. Док два тижні (очевидно критичний для Дока період часу) напружено думав, всякими способами тестував хазяїв тієї компанії (непрямо, звісно). Нарешті, як він наважився на відверту розмову з директором і, фактично, хазяїном фірми, академічне керівництво несподівано направило його у відрядження до Варшави.
Справа в тому, що деякі чиновники академії наук теж не хотіли бути осторонь процесу розтаскування бувших «народних» матеріальних ресурсів. В хащах їх науково-бюрократичної логіки визріло рішення залучити до цього іноземного партнера. Оскільки зв’язки з польськими комп’ютерними фірмами були налагоджені в останні роки, то вибір впав саме на них. Дока, що працював тоді в президії академії наук відрядили до Варшави як знаного фахівця та людину, що має досвід господарчої діяльності. Пригадали йому ту ж асоціацію. Певним фактором вибору було і те, що в разі якихось ускладнень, Доком можна було б пожертвувати. Док чудово розумів всі резони свого високого академічного керівництва.
Вже на третій день перебування у Варшаві, в незатишному ресторані готелю «Форум», що на Маршалківській, Док детально розповідав своєму колезі з польської комп’ютерної фірми доктору Анджею Грабовські про свій секретний проект. Доктор Грабовські замовив вечерю ( свині відбивні з ананасами та пляшку елітного італійського «К’янті») і уважно слухав свого українського колегу – абсолютного злидаря з феноменальними знаннями та непересічним розумом.
Коли дійшли до десерту – французьський коньяк «Бісквіт» зі сливами та віденська кава – пан доктор Анджей зателефонував з холу готелю президенту компанії на стільниковий телефон і попросив його приїхати негайно до готелю.
Розмову продовжили в номері Дока на двадцять третьому поверсі. До пари вчених приєднався президент компанії. Він був у смокінгу та, відповідно, при краватці-метелику, що надавало зустрічі якусь урочистість. Сам Док був одягнутий поганенько, і нагадував механіка авто майстерні, що прийшов до знайомої вдови на побачення.
Поляки погодились на експеримент, доктор Анджей прочитав цілу лекцію про електронну пересилку грошей. Констатував, що спосіб їх передачі, з яким має справу Док є справжнім варварством і довго він існувати не може. Чомусь згадав, як російська армія в першу світову війну передавала всі команди по радіо без кодів та шифрів, що потішило німців, завдало непоправних втрат росіянам та ввійшло в історію інформаційного забезпечення бойових дій.
Товариство вирішило, що ті хто так по дурному передають відомості сильно поспішають і вимушені передавати документи відкритим текстом. Певні втрати їх мабуть не дуже збентежать і вони на це просто не звернуть уваги. В решті легше ще вкрасти гроші, ніж розслідувати де ділись попередні.
Мило посміхаючись та попиваючи коньяк, поляки поставили Доку досить кабальні умови співробітництва. Транзакція підлягає заліку тільки після приходу наступної транзакції. Тобто, якщо гроші будуть передані тільки один раз, то всіма ними буде розпоряджатись польська сторона. Така сама доля чекає і останню з серії транзакції. Із залічених транзакцій поляки отримують п’ятдесят п’ять відсотків, решту Док. Поляки подбають про збереження частки Дока не рахунку в якомусь міжнародному банку та доступ Дока до цього рахунку. Як вже почали працювати, доля Дока зменшилась до сорока відсотків.
Домовились про зв’язок телефоном та електронною поштою. Для академіків підготували протокол про наміри, що повинен був їх вдовольнити та заспокоїти. Це ж давало Доку можливість і далі їздити у відрядження до Польщі, у тому числі і за рахунок польської фірми.
Прийшов час отримувати дивіденди від роботи і Док таки багато отримав, хоча його маленький «Майтак» показував, що він підбирає гроші як воду решетом.
Доктор Анджей – знавець електронного пересилання грошей – вніс певні корективи в методику Дока, що хоча і зменшило кількість транзакцій, зате унеможливило викриття точки зникнення при розслідуванні. Док якийсь час був проти таких змін, адже ніяке розслідування не могло додуматись, що шмат дроту перетворився у активний засіб зміни в документах, яке однозначно веде до переадресації коштів.
Рахунок Дока між тим швидко наповнювався. Він почав собі більше дозволяти. Інколи йому хотілось взяти свою руду жінку, та перебратись з нею в улюблену Англію…

33. Док

Док з подивом усвідомлює, що поринув у спогади і все ще стоїть біля занедбаного кінотеатру.
- От чортівня, а ти хоч би слово сказав, – беззлобно напустився Док на свого пса.
Закликаючи себе бути уважним після всіх пережитих подій, Док переводить автомат "Ровера" на рух, придивляється у дзеркало заднього виду та обережно натискає на педаль газу.
«Про що це я думав?», – наче збоку підглядає за своїми думками Док, - «а, про Англію».

34. Док

Рішення як вести себе далі, далось досить легко. Док таки створив спільне підприємство, де були враховані інтереси всіх сторін. Там був і англійський партнер, що забезпечив ефективну зміну рахунків і його польські друзі по грабунку російських грошей (доктор Анджей запропонував до їх операції гасло „Грабь награблєнноє!”). Док почав їздити Європою, побував в Британії та Австрії, літав на два дні до Мілана на переговори з представниками компанії Оліветті.
Всі причетні до проекту, а Док особливо, відчували, що з тими транзакціями треба закінчувати. Система Дока перехопила величезний куш і Док чекав хоч якогось наступного перехоплення щоб завершити цю справу. Вже дуже не хотілось йому віддавати всі гроші великого куша полякам.
Док збирався в чергове відрядження, коли його телефоном запросили зайти до Боба в офіс для організації пікніка на Дніпрі. Док вибачився, сказав що їде у відрядження та не зможе прийти. От звідки у Боба враження, що Дока не запрошували – він одразу відмовився. Але щось у Дока клацнуло в голові, в той день йому нема чого було робить і він врешті подався до Боба. 
Розваги не вийшло, було нудно. Сильно пити Док, зважаючи на обставини не міг. Щось він побалакав з Гаррі, пошатався Боба офісом і вже збирався йти. Коли у виниклій суперечці Док почув ключові слова, що для нього були як вирок: Шелапет, якого Док не сприймав серйозно, приїхав до Києва розслідувати куди діваються грошові інструкції за кордон. Док якось чув, що Шелапет перейшов працювати до банку, але виявилось що саме його підрозділ банку «Столичний» бере участь у незграбних та недолугих пересилках грошей. Назва банку часто фігурувала в змінюваних на ходу документах, що проходили скрізь систему Дока. Розслідування Шелапета означало, що всі транзакції будуть припинені і його, Дока, сорок відсотків від справді великих грошей пропадуть, а слідом і багато з того, на що він вже розраховував.
Чомусь Док згадує той момент, як збагнув яка загроза його чекає по тому, що з нього вмить випарились кілька чарок теплої та несмачної горілки. Думка, що Шелапета треба зупинити, колом стояла в його голові. З тієї ж голови як з повного мішка посипались пропозиції та рішення як це зробити, від по дитячому наївних до критично кримінальних.
Для початку Док вирішив поспостерігати за Шелапетом, щось в його поведінці було не зовсім звичним. Він не пив, але не пив і Юлік. Тепер не пив і Док. Шелапет нервував, ходив вперед-назад. Може чекав на когось? Скоріш за все на Боба, який неґречно зник з їх компанії.
Врешті, нічого не вирішивши остаточно, Док дочекався дзвінка Боба, що його не буде до завтра. Тут Док прийняв, нарешті, перше рішення – треба їхати завтра з групою. Він, посилаючись на абсолютну бідність українських вчених, просить Хайта підкинути його до аеропорту Бориспіль. А по ходу діла він щось придумає, може навіть не поїде у відрядження, щоб опинитись з Шелапетом на базі відпочинку. Док знав, що Шелапет любить рибалити, а рибалка то досить небезпечне заняття, принаймні для Шелапета в наступні вихідні.
Шелапет іде з Юліком, Док чув, що йдуть вони до готелю  «Москва». За пів години він виходить з Срулем і спочатку не надає цьому факту ніякого значення, просто йому вже нема що робити у Боба в офісі. Та Сруль заявляє, що теж іде до готелю «Москва». Збіг обставин? Тут Доку страшенно таланить, може найбільше за весь час роботи з його таємним проектом. Він навмання іде з Срулем і несподівано зустрічає Валентину, Шелапетову дружину.
Дарма Боб малював у своїй зіпсованій уяві якісь сексуальні стосунки Дока з Валентиною – їх не було. Вони не були потрібні Доку – справжньому монаху за характером, ні Валі, якій вистачало коханців, а Дока вона так просто трохи боялась. Між тим в них таки встановились дивні стосунки, десь все ж Боб був правий. Може Валентині не вистачало сповідника як це заведено у католиків, а Док зайвий раз був би радий відчути себе тим самим монахом.
Валентина під час їх випадкової зустрічі видала Доку всю йому потрібну інформацію. І що Шелапет хворіє на серце, і що він возить Бобу гроші з Москви, і що він трахає свою секретарку, а Валентина остаточно вирішила з ним розлучитись. А головне, всі наболілі питання з Шелопетом Віля вирішила з’ясувати от зараз же, в присутності Сруля та його екс-дружини.
Наступного ранку Док вже був готовий до дій. Він знов уважно спостерігав за Шелапетом, той таки прийшов до Боба в офіс, щоб на вихідні придатись єдиному улюбленому заняттю – рибалці. Але ж в якому стані він прийшов. Чи сам, чи Валентина нашпигувала його заспокійливими таблетками. Як наслідок, Док холодно спостерігав, як Шелапет ледь доплівся до мікроавтобуса та примостився на задньому сидінні. Час було сідати і Доку. Він заліз у той самий мікроавтобус і залишившись наодинці із сплячим Шелапетом, приклав контакти електричного шокера до ліктя Шелапета та натиснув на кнопку. Док десь чув, що на лікті знаходиться досить чутливий нервовий вузол. Ось і все. Протягом попередньої ночі Док осмислив, що йому варто лише тимчасово прибрати Шелапета з розслідування, дати час для передачі наступних грошей, а там хай собі розмірковує куди все ділось. Але раптом Док помічає сумку, яку Шелапет таскав з собою вчора в офісі Боба. Враховуючи, що розповіла вчора Валентина, в сумці цілком могли бути гроші, що Шелапет возив до Києва. Док розкрив сумку і впевнився,  що не помилився. Чи то з хлопчачої шкідливості, чи з більш прозаїчних міркувань, Док виймає з сумки якісь документи і кладе до своєї сумки, а сумку Шелапета ховає під сидінням, що попереду. По тому він виходить з автобусика і пересаджується в інший. Саме той другий повезе його до аеропорту.
Вже в літаку Док передивився вкрадені у Шелапета документи, не знайшов там нічого цікавого, врешті викинув їх в новенькому Варшавському аеропорту.
Сьогодні, відтворивши всі подій, Док зрозумів, що саме відсутність сумки, а в сумці відсутність документів привели знесиленого Шелапета до смертельного серцевого нападу. Це якщо припустити, що удар шокером не виявився смертельним.
Ще перебуваючи у Варшаві, дізнався, що наступна транзакція таки впала на визначений банківський рахунок. Була вона теж не з малих, але на порядок меншою за попередню. Док повідомив партнерів, що він завершує всю роботу системи, в Києві розпочато розслідування і далі ризикувати він не буде. На додаток він привіз і переклав з російської на польську статтю з російської газети «Коммерсантъ» про започаткування роботи системи банківських переказів «Свіфт». Партнери прийняли цю заяву, але за день запротестували – на підставний рахунок потрапили ще гроші, невеличкі, як для них, і вони не хочуть втрачати всю останню транзакцію. Врешті домовились не враховувати це останнє перехоплення, яке відбулось чисто з технічних причин – Док у Варшаві, а комп’ютер в його маленькому кабінетику перехоплює перекази автоматично.
Тільки через два місяці, цілком випадково, Док дізнався, що Шелапет помер того ж дня там, на базі відпочинку. Док не став дізнаватись про обставини, чим менше цікавості, тим краще.

35. Док

Док виводить свій «Ровер» на кільцеву дорогу. До дому вже зовсім близько. Вірний П’єр примудрився заснути на передньому сидінні, скрутившись у величезний хутряний бублик.
Док посміхається, дивлячись на свого улюбленця, та знов втуплюється в дорогу. Стан її покриття, як і суботнього ранку, нагадує йому бомбардування Іраку.
П’ятничний виклик Боба був для Дока повною і неприємною несподіванкою. Навіщо? Просто поминки? Боб завжди був схильний до театральних жестів. Але Док не дуже вірив у це, тому нервував як їхав до бази. І не дарма, неприємні сюрпризи повалили на нього як тільки зупинив там свою машину: запрошено тільки пів-групи, хтось поцупив ту кляту сумку з грошима, пильна міліція знайшла на померлому Шелапеті сліди від застосування шокера. Який висновок – вбили людину за гроші. Хто вбив? Відповідь однозначна: одногрупники, дорогенькі приятелі минулої молодості.
Значить, робить висновок Док, хтось скористався обставинами – виведеним з ладу Шелапетом, і вкрав сумку з грошима. Якою б демагогією не займався Док: виведений з ладу Шелапет чи нейтралізований, очевидно, що саме Док міг спричинити Шелапетову смерть. До того ж зробив це практично на очах багатьох свідків. На його щастя пропала сумка і все затіяне Бобом розслідування стосувалось зниклих грошей та документів. Тому Доку було потрібно відокремити смерть Шелапета від зникнення грошей, а значить знайти того чи тих, хто ті гроші забрав. Тому він почав крок за кроком відновлювати події того фатального дня. Одночасно, він як міг відстоював версії співпадіння або повної невизначеності подій. Коли група, втомившись почала обвинувачувати випадкових людей на зразок Сруля, Док трошки заспокоївся, але тут Боб підніс йому черговий неприємний сюрприз – його впізнав Рябий, що караулив маленьку московську хвойду та помітив його та Валентину. У цьому, на перший погляд, не було нічого страшного, але Бобу насправді потрапили всі факти причетності Дока до інциденту з грошима. В принципі Док був готовий і до найгіршого розвитку подій, тому прихопив свій новомодний австрійський «Глок». Але він молив Бога, щоб такого не сталось.
Тим часом для Дока все більш очевидною ставала причасність Хайта до зникнення сумки з грошима. Не був він певен тільки в одному – його шокер чи інші причини спричинили смерть Шелапета. Тому зволікав з публічним звинуваченням Хайта.
Та ось П’єр, чи не найбільш ефективна Докова зброя, знаходить трикляту сумку, а в ній гроші. Практично інцидент вичерпаний. Тут би і поставити крапку.

36. Док

Рівненькою бетонованою доріжкою «Ровер» під'їжджає до гладких сталевих воріт. Ось він – рідний дім. Док дістає пейджер та натискає кілька разів на жовту кнопку. Ніякої реакції. Врешті здогадується у чому справа. Він виходить з машини, підходить до воріт і просто штовхає їх. Ворота не замкнені і відкриваються.
«Ще й відключені», – пошепки обурюється Док на жінчину неуважність.
Док сідає за руль та заводить машину на широкий двір, знов виходить з машини і на цей раз закриває ворота. П’єр прокидається, і як Док вкотре сідає за руль вискакує з машини. З скляних дверей триповерхового недобудованого паралелепіпеду виходить жінка. На ній легкі сині джинси, які вона називає домашніми та салатного кольору майка.
- Привіт, - каже вона дивлячись на «Ровер». Так і не зрозуміло чи то вона каже П’єру, чи своєму чоловіку, якого розгледіла за тонованим склом.
П’єр кидається до жінки, ставить свої лапи їй на тоненькі плечики і пробує лизнути її в щоку, що як раз на рівні його морди.
«Невже я так П’єру набрид?», – думає Док, не без ревнощів спостерігаючи ту сцену зустрічі.
- Боже, П’єр, на кого ти схожий! Що ти зробив з нашим псом? – жінка звертається до Дока і чомусь засовує руки в кишені джинсів.
- Він у нас справжній герой, - каже Док, вилазячи з машини. Якось він примудрився засидіти ногу, тому схопився за відчинені дверцята.
- А ти як? – питає жінка.
- Заробив шість тисяч на рівному місці. Ми з ним, - Док вказує рукою на собаку, - провели розслідування кримінального злочину.
- Невдалий жарт, – жінка витягає руки з кишень і тепер підпирає ними свою талію. -  Я серйозно питаю.
Док нахиляється до салону та врешті показує жінці пачку зелених.
- Ось, бачиш, справжній мисливець не повертається додому без здобичі.
Жінка залишає в спокої свою талію, підходить до машини і забирає гроші.
- Справді. За що?
- Винагорода за проведене розслідування. Половина мені, половина П’єру.
- Добре, потім розкажеш, - трохи спантеличена жінка не робить навіть спроби повернути гроші Доку.  – Їсти будеш?
- В мене щось голова розболілась. Я б випив щось, – Док тре лоба та морщиться. – Давай. Я поставлю машину, а ти знайди «Тайленол» чи щось таке.
- Добре, а що із псом?
- Порізався як витягав закинуту сумку. Треба зняти з нього те ганчір’я. Думаю нічого серйозного. Я на всяк випадок намазав зеленкою.
- Ага, важко не помітити.
- Нічого, але є впевненість, що все швидко загоїться.
- Ясно. Пішли П’єр. Тебе вимити треба, а ти порізався. От невезіння, – жінка входить у триповерховий дім, пропускаючи пса вперед.

37. Док

У гаражі, що розмістився у підвалі підтримується ідеальний порядок. Може тому, що є він просторий і вмістив би ще два таких «Ровера».
Док повільно обходить машину придивляючись, чи часом не пошкоджена десь. Але робить це не дуже уважно – болить голова і він ще не склав собі звіт про події сьогоднішнього дня.
Ситуація з викраденими грошима патова – Док дуже аргументовано здогадується про Хайта, підозрює Юліка в замовчуванні, але на може визначити наскільки сам засвітився, як нейтралізував Шелапета.
Аж ось П’єр виводить ситуацію з патового положення. Як тільки Док взяв знайдену псом сумку до рук, стало зрозуміло, що хтось підкинув її туди. І зробив це дуже незграбно – як Док витягав рік тому папери з цієї сумки, в ній не було фотоапарату «Нікон».
І знов Док залишається розгублений. Що це – дурість чи провокація. Тому він робить вигляд, що нічого не помітив і дає змогу Бобу насолодитись щастям повернутих грошей. Сам Док не виключав того, що можливо веде заочну війну з Хайтом. Тоді повернення сумки з грошима це є відповідь на його розслідування. Його розслідування, чи Боба розслідування?
Тепер Юлік та команда Хайта. Док не оцінив їх страх та недовіру одного до одного. Юліка прибрали брутально, розраховуючи на кримінальний статус Рябого. Тобто за довгий час співпраці Хайт та Рябий добре порозумілись. До того ж гроші. Десь Хайт їх скоріш за все позичив. Можливо на короткий термін і гроші треба повернути. Прямий напад Рябого міг би допомогти вирішити цю проблему. Наприклад, Рябий  як трофей отримує авто, віддає гроші Хайту, після чого Хайт легалізує Рябого, тобто організує для нього документи. Цілком вірогідна угода.
Док здогадався про такий розклад, як зрозумів, що це не самогубство, а Юліка повісили. Це міг зробити тільки Рябий. Значить він дезавуйований і наступним кроком буде насилля з його боку. Єдине що могло допомогти самому Доку та й іншим – підготуватись до дій Рябого. Як результат Док вбиває людину. Хай злочинця, але Док дивувався сам собі як спокійно і буденно він це зробив. Люди взагалі не знають на що здатні, а на що ні.
Висновок невтішний: справа Шелапета не закінчена. Хайт фактично вислизнув. Положення його, можливо, критичне. Хоча б в зв’язку з боргом. Так складається, що для власної безпеки треба продумати ще якісь превентивні дії.
Розкрились двері ліфту. З нього виходить жінка. В одній руці вона несе таблетку, можливо того ж «Тайленолу», в інший склянку, в якій води на один ковток.
- На, - каже лаконічна руда красуня та простягає до Дока руку з таблеткою.
- Угу, - Док запиває таблетку, - на воді економиш?
Док тільки зараз відчув сильну спрагу.
- Точно, - каже жінка і цілує у сиву скроню щастя свого життя.
- П’єр вже спить, - шепоче вона йому на вухо такі інтимні відомості.

38. Боб

Боб відкидається на спинку старенького, але широкого та зручного ліжка. Ні, він не любить всі ці сексуальні терміни як от «оргазм» чи «мастурбація» або навіть «мінет». Ну проводить дівчина під час сексу кілька разів руками по своїх грудях, так що? Може вказувати на те пальцем та каркати: «ось, мастурбація»? Життя складніше за всі ці ханжеські дефініції, тому сприймати таке явище як секс треба простіше.
Але кудрява голова Мітьки не поспіхом качається під Бобовим животом тому що займається саме мінетом, а вільна рука заглибилась у власний пах і в той самий ритм гладить власні статеві органи.
Останніми роками (роками!) Боб не відчував справжнього задоволення від сексу. І все тому, що спомини з молодості повністю перекреслювали нові враження. І що непокоїло Боба, так те, що він поступово ставав бранцем своїх усталених звичок. От і зараз Боб, дивлячись на кругленьку Мітькіну попу відчув  першу солодку судому. Оргазм? Так, але який. Все в минулому.
Мітька треться щокою об живіт Боба – мабуть хоче стерти сперму. Піднімає до Боба своє завжди усміхнене обличчя з сірими безсоромними очима.
- З тобою мені завжди добре.
- Я теж відчув щось фантастичне, - бреше Боб і пальцем витирає краплину з Мітькіної щоки.
- Не чіпай, - несподівано швидко відхиляється Мітька і одним рухом стає не коліна поруч з Бобом. Бере в руки свої чималі груди та направляє їх в сторону Бобового обличчя.
- Поцілуй, - чи то просить чи наказує вона.
Боб знайомий з Мітькою вже сім років. Службовий роман з апетитною дівчиною за цей час переріс в хронічні стосунки з овдовілою жінкою, що має дворічну доньку. Батьком тієї доньки є саме Боб. Так що їх стосунки не позбавлені певного благородства.
- Я в душ, - об’являє  бадьора Мітька, - підеш зі мною?
- Ми вдвох там не розійдемося, - ліниво відповідає Боб, якого потягло на сон, а в її пропозиції від запідозрює організацію нових сексуальних вправ. А з нього досить.
- Як хочеш. Не кури тут, дитина спить в сусідній кімнаті.
- А я кинув. Не казав тобі хіба?
- Поздоровляю. Відкривай своє шампанське.
- Це «Тетінжер». Еліта. Відкрию, як ти пустиш мене до ванної.
Мітька виходить з ванни гола, але з великим посірілим від прання рушником на шиї.
- Біжи митись, я подивлюсь як там наше дитя, - Мітька не впускала жодного шансу нагадати Бобу хто батько її дочки.
На відміну від коханки, Боб виходить з ванної кімнати у сніжно білому махровому халаті, який він колись поцупив у готелі «Холідей-Інн». А може їх можна було забирати. Боб так тоді і не зрозумів.
- Відкривай, - Мітька бере в руки пляшку, - «Тетінжер», німецьке?
- Французьке, з Реймсу, 1988 року.
- Ах, 1988-го, я ще була незаміжня. Візьмеш мене з собою, як поїдеш до Франції. Хочу Париж подивитись, – Мітька ставить пляшку на стіл та виразним жестом запрошує Боба – відкривай.
- Ти хоч щось вдягни, - просить її Боб.
- Я тобі гола вже не подобаюсь? – Мітька приймає журнальну позу, а сірі очі світяться сміхом.
- З роками помічаєш не стільки зовнішність скільки характер. Ти, наприклад, завжди підіймала мені настрій.
- Я знаю ще щось, що тобі підіймала, - Мітька підходить впритул до Боба та розводить поли його краденого халату, - О, і труси встиг надіти. Натягни ще бронежилет для комплекту.
Боб відкорковує пляшку та розливає напій у високі бокали.
- За нас.
- За нас.
Мітька морщиться після першого ж ковтка – кисле.
- Брют, - Боб заспокоює свою кохану жінку, - все інше – газований сурогат.
- Не знаю, Боб. Хоч там що, а я люблю солодке.
- З таким смаком не просись до Парижу, засміють тебе там.
- Були б гроші, то ніхто не всміхнеться.
- Все ти знаєш. До речі, про гроші. Я приніс тобі як завжди, - Боб з бокалом в руці підходить до стільця, на спинці якого висить його піджак в тонку клітинку. Він дістає з внутрішньої кишені портмоне, а з нього кілька зелених купюр.
Мітька як завжди стрімко опиняється поруч з Бобом, бере гроші вільною рукою, робить ще ковток і рукою з грошима показує на зовнішню кишеню піджака.
- А це що в тебе за пакет?
- О, це я з роботи забрав фотографії поляроідні. Тут і Юліка є останній знімок. Ти все ж таки вдягни щось, застудися.
Боб розгортає пакет, а Мітька тим часом швидко, одним рухом, надіває тоненький халатик і робить ще один ковток. Рідкий випадок, коли настрій її погіршав.
- Просила тебе, не нагадуй мені про Юліка.
- Не можу тебе зрозуміти, це ж твій покійний чоловік.
- Це нещасне створіння яке ми використали та знищили.
- Ні, люба. Знищив себе він сам. Так, ми в певному сенсі використали його. Але я розумію це як таку собі угоду. Щось на зразок фіктивного браку. – Боб разом з халатом накинув на себе роль резонера і повільно з бокалом в руці походжає кімнатою.
- Ніякої угоди він зі мною не складав. Я обдурила його, скористалась його наївністю та незайманістю, якщо таке можна говорити про чоловіків.
- Не згоден з тобою. Ти подарувала йому себе. Повір, кожний хотів би опинитись на його місці. А ти подумала, як важко мені було усвідомлювати, що ти з ним, таким бридким…
- Подарувала. Я вагітна була. Не смій так про нього казати! Ти, зарозумілий розпусник. Судиш інших по собі. Ненавиджу таких як ти!
- Заспокойся, не плач. Ну, не треба. Розумієш, - Боб знов крокує кімнатою, - наше життя складається з компромісів. Я не можу розвестись зі своєю мимрою, бо її родина тримає мене за це… Тобі теж потрібен соціальний статус. Юлік просто опинився в потрібний час в потрібному місці. Врешті його неповноцінність є з точки зору наших з тобою стосунків найкращим варіантом. Я тобі це зараз доведу. Не плачеш вже?
Боб нарешті допиває свій «Тетінжер» і розкриває пакет з фотографіями.
- Ось. Фотки з тієї рокової поїздки. Дивись, от Юлік, Гаррі, Кірьян та Сруль біля «Пежо». Це перед тим, як вирушити.
- Боже, ти всіх назвиськами називаєш. Жах.
- У нас так прийнято було. Ти мене, до речі, теж Бобом кличеш, а я тебе Мітька.
- Роза Гройсман, - Мітька робить елегантний кніксен та всміхається.
- А це Командир та Хайт. Зніми мене, каже, біля твого «БМВ». Я до чого веду. Хто з них найкращий кандидат на фіктивний брак? Дивись, крім Юліка всі вовки, а значить, нашим відносинам капець. Вибирай, дівчино, чи я чи він.
- Добре, Боб. Я все розумію, але Юлік такий нещасний…
- Це природа, відбір. Дарвіна пам’ятаєш?
- Ніколи з таким не трахалась, – Мітька розглядає фотографії. - Слухай, а це хто з собакою?
- А, це страшна людина. Назвисько Док, а собаки П’єр, уявляєш? Думаю, що він нишком поламав тоді мій поляроїд. Не сподобалось йому фотографування. Так одна його карточка тільки і залишилась.
- А це ж не твій «БМВ»?
- Це його драндулет. Досить дорогий, а головне - англійський.
- Англійський… Теж знайшов на що упадати.
- Ти нічого не розумієш. Є елітні речі. Ця пляшка, наприклад, його машина, печінковий паштет з «Херодсу» …
- «Херодсу»? Не лайся при дитині. От з ним, з ним я б не лягла у ліжко, - Мітька тиче пальчиком у Докову фотографію. - Худий, злий, якийсь сивий, весь у сірому та ще із собакою. Теж якась зла та противна. Точно, Боб, що страшна людина. Навіщо він тобі?
- Я так тебе зрозумів, лялечка, що з усіма іншими ти б в ліжку поскакала б?
- Не починай. Скажи краще навіщо тобі такий виродок?
- Він не виродок. До речі, кандидат якихось там наук.
- О, а кажеш не виродок.
- Це він розкрутив той випадок з Шелапетом. Якраз одразу як це фото я зробив.
- А що там розкручувати, позбавився тієї мінетчиці. От і все.
- Ай, баби. Гроші в мене тоді вкрали. І Юлік твій, знов ж таки з невігластва свого став жертвою тих крадіїв. Головного з них Док пристрелив, як дізнався про Юліка.
- Боже, вбивця. Ну, Боб, і знайомі ж у тебе.
- Знайомі – супер. Цей Док як Шерлок Холмс швиденько розібрався що тоді сталось і таки повернув мені гроші.
- Ну це вже щось. Мабуть дозволила б тому Доку поцілувати мене сюди, - Мітька дражнить Боба.
- А штука в тому, що Шелапет віз гроші в блакитній сумці «Аерофлот» і саме пес її знайшов там, на базі відпочинку. Фантастика. Ну тут крадії і почали… Ти тільки не кажи нікому. Це офіційно все не так, розумієш.
- Ці сумки у вас наче чорна лейба. Я теж читала Стівенсона.
- Чому сумки? – в Боба уривався терпець. - Сумка була тільки одна.
- Одна цього літа, як Юлік загинув, одна минулого літа, як помер Шелапет.
- Ти таки нічого не зрозуміла. Цього та минулого літа справа стосувалась однієї сумки. Її Шелапет привіз з Москви.
- Помиляєшся. З усіма своїми Доками та собаками. Сумку Шелапета минулого року привіз до дому Юлік.
- Про що ти кажеш?
- Про подрану блакитну сумку «Аерофлот», яку Юлік привіз з того невдалого пікніка коли Шелапета прихопив інфаркт. Вона і досі валяється на нашому захаращеному балконі. Показати?
- Ага, - тільки і може сказати Боб.
Мітька їде до балконних дверей і не зважаючи на мороз виходить на балкон.
- Надінь щось, ти ж застудишся, - Боб потерпає від холоду навіть стоячи в кімнаті. Але та тільки відмахується. Громихає якимсь залізяччям та достає блакитну сумку.
- Бр-р, холодно. На тобі твою сумку. І налий мені ще цієї кислятини. Якщо справа в тому, що без кислого в Париж не пускають, то можу випити ще пляшку оцету.
Боб тим часом наливати подрузі брют не поспішає. Він повільно розстьобує та застьобує блискавку на сумці, яка звісно ж була порожня. На брудній синтетичній тканині було написано «Aeroflot».
- Та не смикай ту сумку. Кажу ж минулого року Юлік привіз її з пікніка.
- Ну, і що він сказав тобі тоді.
- Гадаєш я пам’ятаю. Рік минув, – Мітька махає рукою. – Щось казав, що не знає як Шелопетова сумка потрапила до нього.
- Як це не знає? Що в нього запаморочення було якесь?
- Ніякого цього, Боб. Ця синя сумка порожня лежала в середині нашої сумки, яку Юлік брав з собою. Як вона до сумки потрапила Юлік не знав. Гадав, що в тому безладі все переплуталось.
- Сумка в сумці … Ось тобі і Юлік.
- Що? Знов ти за своє.
- Помовчи краще. Юлік наш був або дурень, або свідомо покривав тих хто вбив та пограбував Шелапета.
- Боже, Шелапета теж вбили? Це той Док, а?
- Який Док! Це Хайт, бісова душа, все організував. А Юлік … Добре, проїхали. Хочеш ще шампанського? Хоча я зараз випив би горілки.
- Ти що, Боб! Ти ж на машині і тобі їхати через годину.
- Добре, забудь. Врешті Док мене попереджав. Голова, - Боб стукає пальцем по фотографії Дока, яка все ще лежить на столі. – Закинь цю сумку на балкон, а краще викинь це дрантя.
- Ні це пам'ять про Юліка. Хай лежить. Я віднесу назад.
- Як хочеш. І глянь вже як там мій «БМВ», будь ласка.
Мітька виходить на балкон, не дивлячись кидає сумку кудись у куток. Потім перехиляється через поручень та дивиться у низ. Крижаний вітер завертає тоненький халатик і Боб із хиттю розглядає круглу Мітькину попу, до якої був майже байдужий пів години тому. У нього зараз нема ніякого сумніву як він проведе наступну годину. 

39. Гаррі

Що може бути кращим ніж посидіти суботнім вечором на дивані та почитати газету. Цим вечором Гаррі читає «Кієвскіє вєдомості». Це не совковскька якась агітка. Сучасна європейського рівня газета. Гаррі починає читати її з останньої сторінки, там друкують анекдоти, а буває і фото голої красуні. Теж непогано роздивитись, а то його домашні жінки ні під який критерій не підпадають.
Далі ближче до початку ідуть плітки, спорт та усякий кримінал. Цього разу газета виявилась не цікавою, бо основна кримінальна стаття присвячена збереженню оточуючого середовища та розкраданню радіоактивного залізяччя з Чорнобильської зони.
Гаррі вже почав перегортати сторінку до політики, як боковим зором побачив знайоме прізвище. На вставці до кримінальної статті був заголовок: «Загадкове вбивство активіста партії Зелених».
У тій вставці було всього десять рядків. Але Гаррі кілька хвилин читає та перечитує їх.
- Чуєш, Дуня, - кличе Гаррі дружину.
- Чого тобі? Бачиш я у ванні. Ніяк те прання не закінчу. Читаєш свою газету, так хоч не заважай. Скільки тобі казала, що треба купити пральну машину. Он привезли до клубу «Арісон» чи «Арістон» всього за двісті доларів.
- Та почекай ти. Тут написано, що невідомі з невідомих причин в офісі партії зелених в місті Славутич застрелили Івана… коротше кажучи Ван дер Хайта застрелили.
Гаррікова дружина Дуня, яку насправді звали Марія, склала руки на фартусі з клейонки і мовчить. Бо жалко було Ван дер Хайта, з прізвища, видно, іноземця, причому відомого, як справило вбивство таке враження на чоловіка. А з іншого боку треба встигнути все перепрати та подивитись по телевізору серіал як плачуть багаті люди.

Київ 2005-2010