Жан‑Жак Руссо
Сповідь

предоставлено правообладателями http://www.litres.ru/pages/biblio_book/?art=11819216
«Жан‑Жак Руссо «Сповідь». Серія «Бібліотека світової літератури». Літературно‑художнє видання»: Фоліо; Харків; 2014
ISBN 978‑966‑03‑5103‑5, 978‑966‑03‑6688‑6

Аннотация 

Жан‑Жак Руссо (1712–1778) – видатний французький філософ епохи Просвітництва. Його «Сповідь» – найвідоміший автобіографічний роман у світовій літературі, який уже понад двісті років привертає увагу широкого читацького загалу. Свій останній твір Руссо вважав дослідженням людської душі. Відтворюючи події свого життя та власні переживання, філософ оголює «всю правду своєї натури», включаючи найінтимніші й найбрудніші її лабіринти. Починаючи «Сповідь» із самого народження, Руссо розповідає про своє дитинство і юність, про те, як йому довелося пробиватися у чужому ворожому оточенні, вражаючи читача не лише викладенням автобіографічного матеріалу, а й сміливим, тонким самоаналізом.

Жан‑Жак Руссо
Сповідь

Частина перша

Книга перша
1712–1728

Intus, et in cute. 

Я починаю нечувану річ, яка не матиме послідовників. Я хочу показати собі подібним людину в усій справдешності природи, і такою людиною буду я сам.
Лише я знаю власне серце і знайомий з людською природою. Я не схожий на тих, кого зустрічав, і смію думати, що відрізняюся від усіх людей, котрі живуть нині. Якщо я і не кращий за інших, то принаймні інакший. І на погане чи на добре вчинила природа, розбивши форму, в якій був я вилитий, можна буде міркувати, лише прочитавши ці рядки.
Хоч коли пролунала б сурма Страшного суду, я постану перед Вищим Суддею з цією книгою в руці. І голосно скажу: «Ось усе, що я зробив, про що думав і чим був. Я однаково щиро розповів і про добрі свої справи, і про лихі. Я не приховав нічого поганого, не додав нічого хорошого, а як десь і підбавив словам меду, то лише заповнюючи прогалину, викликану забудькуватістю. Я мав за істину те, що мені такою й здавалося, а не очевидну брехню. Я показав себе таким, яким був – нікчемним і негідним, коли учиняв негідно, добрим, великодушним і високим, коли учиняв добре, я відкрив свою душу такою, якою її бачив Ти Сам. Тож збери навколо мене незліченний натовп подібних мені, о Всевічний, і хай вони вислухають мою сповідь, хай плачуть про мою негідність і червоніють за мої слабкості. Хай кожен з них так само щиро відкриє своє серце біля узніжжя Твого трону, і хай бодай один наважиться сказати Тобі: «Я кращий, ніж той чоловік».
Я народився в Женеві, 1712 року від громадянина Ісаака Руссо і громадянки Сюзанни Бернар. Батько успадкував незначну частину маєтку, поділеного між п’ятнадцятьма дітьми, і жив лише зі свого годинникового ремесла, в якому був справді великим майстром. Моя мати, дочка пастора Бернара, була багатшою: вона мала розум і красу. Не без труднощів домігся батько її руки. Їхнє взаємне кохання почалося майже одночасно з їхнім життям, змалечку вони гуляли разом вечорами під каштанами Женеви і в десять років стали нерозлучні. Обоє вони, з природи ніжні й чутливі, чекали лише на пробудження взаємного почуття, чи, радше, це почуття чекало на них, і тоді кожен віддав своє серце тому, що відкрилося йому назустріч. Доля, здавалося, стояла на заваді їх коханню, та насправді лише заохочувала його. Не зумівши домогтися руки милої, юний закоханий умирав з горя, і вона порадила йому поїхати геть, аби забути її. Він повернувся зі своїх мандрів ще дужче закоханим, ніж раніше. Кохана залишилася вірна йому й зустріла його з ніжністю. Після такого випробування їм зоставалося лише кохати одне одного все життя, у чому вони й присяглися, а Небо благословило їхнє присягання.
Габріель Бернар, материн брат, покохав одну з батькових сестер, але вона погодилася вийти за нього лише за умови, що її брат одружиться з його сестрою. Любов улаштувала все, і за один день зіграли два весілля. Отже, мій дядько був чоловіком моєї тітки, а їхні діти стали мені двічі двоюрідними. При кінці року в кожної пари народилося по дитині; потім знов довелося розлучитися.
Дядько Бернар був інженером і подався служити до Імперії та Угорщини, де правив принц Євгеній. Він відзначився при облозі Белграда. Батько мій, після народження мого єдиного брата, був запрошений до Константинополя, де став годинникарем у сералі. За його відсутності краса, розум і таланти моєї матері привертали до неї багатьох залицяльників. Одним з найревнивіших був пан де Ля Клозюр, француз. Мабуть, почуття його були глибокі, бо й тридцять років по тому, говорячи зі мною про неї, він починав хвилюватися. Мою матір оберігала від нього не лише доброчесність, а й ніжна любов до чоловіка. Вона поквапила батька з поверненням: він кинув усе й повернувся. Сумним плодом цього повернення і став я. Хворобливий і слабкий, я з’явився на світ через десять місяців. Я коштував життя своїй матері, і моє власне народження стало першим з моїх нещасть.
Не знаю, як батько пережив цю втрату, але знаю, що він так ніколи й не знайшов розради. Йому здавалося, що він бачить її в мені, але він не міг забути, що я ж і відібрав її в нього; коли він цілував мене, з його зітхань і судорожних обіймів я відчував, що до цих пестощів домішується й гіркий жаль, роблячи їх ще ніжнішими. Коли він хотів поговорити зі мною про матір, я відповідав йому: «Але ж ми плакатимемо, тату», – і самі ці слова вже викликали його сльози. «Ох, – говорив він зі стогоном, – поверни її мені, утіш мене, заповни порожнечу в моїй душі. Хіба я любив би тебе так сильно, якби ти був лише моїм сином?» Він помер через сорок років після її кончини на руках своєї другої дружини, але з ім’ям першої на устах і з її образом в серці.
Ось які люди дали мені життя. З усіх небесних дарів, що дісталися їм, вони передали мені лише чутливе серце, але цей дар, що був їхнім щастям, став для мене нещастям усього життя.
Народився я вмираючим, мене майже і не сподівалися зберегти. Я приніс у собі зародок хвороби, що посилилася з роками, яка й дотепер дає мені передихнути лише для того, аби я страждав ще жорстокіше інакше. Одна з батькових сестер урятувала мене своїм турботливим доглядом. Тієї миті, коли я пишу ці рядки, вона ще жива; у вісімдесят років вона доглядає чоловіка, який молодший за неї, але виснажений пиятикою. Люба тітонько, я прощаю вам, що ви змусили мене жити, і дуже засмучений, що не можу на схилі ваших днів віддячити ніжними турботами за ті піклування, якими ви оповили початок мого життя. Моя няня Жакліна теж іще жива, дужа і здорова. Руки, які відкрили мені очі при народженні, закриють мені їх після смерті.
Я навчився почувати раніше, ніж думати, – це спільна людська доля. Я пізнав її на собі, як ніхто інший. Не пам’ятаю, що я робив до п’яти‑шести років. Не знаю, як навчився читати, пам’ятаю лише про своє враження від першого читання: саме тоді я почав усвідомлювати себе. Матір моя залишила таку‑сяку бібліотеку, і якось після вечері ми з батьком почали читати. Спочатку батько хотів лише запропонувати мені цікаві книжки для вправляння в читанні, але незабаром нам стало так цікаво, що ми читали по черзі не відриваючись і проводили за цим заняттям цілі ночі. Ми зупинялися, аж коли дочитували книжку до кінця. Іноді батько, почувши під ранок щебетання ластівок, говорив збентежено: «Ходімо спати; я ще більша дитина, ніж ти».
Завдяки такій небезпечній методі я не лише швидко навчився вільно читати, а й набув рідкісного для свого віку знання про пристрасті. Я не знав про те, що породжувало вже знайомі мені почуття. Я нічого не дізнався, але все пережив. Ці невиразні переживання не зіпсували мого розуму, але сформували його на свій кшталт, вселивши мені химерні й романтичні уявлення про життя, від яких мене не вилікували ані досвід, ані роздуми.
Всі романи були прочитані до літа 1719 року. На наступну зиму ми знайшли собі інше заняття. Вичерпавши материну бібліотеку, ми звернулися до частини бібліотеки її батька, що дісталася нам. На щастя, вона мала гарні книги, та інакше й бути не могло, позаяк, хоча збирав її пастор і навіть учений, що було тоді в моді, але людина зі смаком і розумом. У кабінет мого батька переселилися такі книги, як «Історія Церкви та Імперії» Ле Сюера, «Бесіди про всесвітню історію» Боссюе, «Славетні люди» Плутарха, «Історія Венеції» Нані, «Метаморфози» Овідія, Ля Брюєр, «Світи» Фонтенеля та його ж «Діалоги мертвих», декілька томів Мольєра. Я читав їх щодня, поки батько працював, і приохотився до такого читання, що було рідкісним і, мабуть, унікальним явищем у моєму віці.
Найбільше мені подобався Плутарх. Задоволення, з яким я без кінця перечитував його, трохи вилікувало мене від романів; незабаром я почав віддавати перевагу Агезілаю, Бруту і Аристиду перед Орондатом, Артамене і Юве. Це цікаве читання і розмови про прочитане з батьком розвинули в мені той вільний республіканський дух, ту неприборкану, горду, нетерпиму до ярма і рабства вдачу, яка мучила мене все життя в обставинах, що найменше підходили для її вияву. Я мріяв про Рим та Афіни і жив, так би мовити, серед великих. Народившись громадянином Республіки і сином полум’яного патріота, я запалювався його прикладом, уявляв себе греком або римлянином і втілював у собі того героя, життєпис якого читав; коли мене вражало оповідання про подвиги твердості й мужності, очі мої блищали і голос звучав гучно. Одного разу я перелякав рідних, коли розповідав за столом про подвиги Сцеволи і, бажаючи ділом підтвердити свою розповідь, простягнув руку до жаровні.
Мій брат був старший за мене на сім років. Він учився батьківського ремесла. Мене надто любили, тим самим обділяючи брата, і його виховання зазнало шкоди від такого нехтування. Він став гультяєм, ще не досягши віку, коли можлива справжня розпуста. Його влаштували до іншого майстра, звідки він тікав так само, як з рідної домівки. Я майже не бачив його; можна сказати, що я майже не був з ним знайомий, а проте я не переставав ніжно любити його, а він любив мене так, як здатний любити гультіпака. Пам’ятаю, якось батько суворо і гнівно карав брата, а я рвучко кинувся до нього й міцно обійняв, затуливши собою. Я прикривав його своїм тілом від ударів і так уперто робив це, що батько, чи то обеззброєний моїми криками і сльозами, чи то не бажаючи покарати мене дужче за брата, зглянувся на нього. Врешті‑решт брат мій геть збився з пуття, утік і зник остаточно. Через деякий час ми дізналися, що він у Німеччині. Він не написав нам жодного разу, й відтоді ми не отримували про нього звісток. Так я залишився єдиним сином.
Якщо цього нещасного хлопчика виховували абияк, то з його братом поводилися інакше. Навіть про царських дітей не піклувалися так старанно, як ходили коло мене в перші роки мого життя. Рідні обожнювали мене і, що ще більша рідкість, любили, але не панькали. Жодного разу, аж поки я покинув рідний дім, мені не давали гасати вулицею з іншими дітьми, нікому не доводилося стримувати в мені вередування чи потурати забаганкам, які приписуються природі, але породжуються лише поганим вихованням. Я мав вади свого віку, був пащекуватий, любив солодощі і часом брехав. Міг красти фрукти, цукерки, їжу, але мені не давало втіхи завдавати іншим болю, псувати речі, звалювати провину на інших, мучити тварин. Пам’ятаю, одначе, що якось я напудив у казанок сусідки, пані Кло, поки вона була в церкві. Зізнаюся навіть, що цей спогад усе ще звеселяє мене, бо пані Кло, по суті добра жінка, була все ж таки надзвичайно буркотливою старушенцією. Така коротка і правдива історія моїх дитячих злочинів.
Як міг би я зробитися злим, коли перед моїми очима були тільки приклади лагідності, і мене оточували найдобріші люди на світі? Батько, тітка, няня, наші родичі, друзі, сусіди й усі навколо мене не підкорялись мені, але любили мене; я також любив їх. Моя воля була так мало збуджена і зустрічала так мало спротиву, що мені майже не спадало на думку чогось бажати. Можу присягнутися, що до мого вступу до майстра я й не знав, що таке забаганка. Весь час, окрім тих годин, коли я читав або писав коло батька і коли няня водила мене гуляти, я проводив зі своєю тіткою. Я дивився, як вона вишивала, і слухав, як вона співала, сидячи чи стоячи біля неї; і був задоволений. Її веселість, лагідність і приємне обличчя справляли на мене таке сильне враження, що я досі виразно бачу її риси, її погляд, її манери: я пам’ятаю її ласкаві слова, я міг би описати її одяг і зачіску, не забувши двох чорних кучерів на скронях за модою того часу.
Я переконаний, що їй я завдячую любов’ю чи, точніше, пристрастю до музики, пристрастю, що розвинулася в мені тільки набагато пізніше. Вона знала напрочуд багато арій та пісень, які співала несильним, але приємним голосом. Ясність душі цієї прекрасної дівчини проганяла задумливість і смуток від неї самої і від усіх, хто оточував її. Спів її так зачаровував мене, що багато з її пісень надовго залишалися в моїй пам’яті; але навіть і тепер, коли я зовсім забув їх, у міру того, як я старію, вони воскресають у пам’яті з невимовною чарівністю. Чи можна повірити, що я, старий базіка, змучений клопотами і стражданнями, іноді ловлю себе на тому, що плачу, як дитя, наспівуючи ці пісеньки розбитим і тремтячим голосом? Особливо ясно згадався мені мотив однієї з пісень, але, попри всі зусилля згадати її слова, друга половина їх вислизає з моєї пам’яті, хоча мені невиразно пам’ятаються якісь рими. Ось її початок і те, що я пам’ятаю з подальшого:

Tircis, je n’ose
Écouter ton chalumeau
Sous l’ormeau;
Car on en cause
Déjà dans notre hameau.
…
… un berger
… s’engager
… sans danger
Et toujours l’épine est sous la rose.

Я намагаюся збагнути, в чому полягає зворушлива чарівність, яку має для мого серця ця пісенька: це примха, якої я не розумію; але я геть не в змозі доспівати її до кінця без того, щоб сльози не зупинили мене. Я сто разів збирався написати до Парижа, аби мені знайшли решту слів, якщо хтось іще пам’ятає їх. Але я майже певен, що втіха, яку мені дає спогад про цю пісеньку, зменшиться, коли я отримаю доказ того, що не лише моя бідолашна тітонька Сюзон, а й інші співали її.
Такі були перші вподобання початку мого життя: так почало формуватися чи виявлятися в мені моє серце, горде і ніжне водночас, і моя вдача, жіночна, але непогамовна, – вдача, що вічно коливається між слабкістю й мужністю, між знемогою й доблестю, аж до кінця змушувала мене заходити у протиріччя із самим собою і спричинилася до того, що і стриманість, і насолода, і задоволення, і розсудливість однаково вислизали від мене.
Процес мого виховання був перерваний нещастям, наслідки якого вплинули на все моє життя. Мій батько посварився з паном Ґотьє, французьким капітаном, який мав родичів у Раді. У цього Ґотьє, людини нахабної і підлої, кров заюшила з носа, і, щоб помститися батькові, він звинуватив його в тому, що той оголив шпагу в місті. Батькові загрожувала в’язниця, і він вимагав, щоб туди ж, згідно із законом, спровадили і його обвинувача. Він не зумів цього добитися і визнав за краще покинути Женеву й назавжди розлучитися з батьківщиною, ніж поступитися в тому, що зачіпало його честь і свободу.
Я залишився на піклуванні дядька Бернара, що служив у той час на женевських укріпленнях. Його старша дочка померла, але в нього залишався син мого віку. Нас обох віддали у Боссе, у пансіон до пастора Ламберсьє, щоб навчити латини та інших дурничок, що звуться освітою.
Два роки сільського життя трохи пом’якшили мою римську твердість і повернули мене в дитинство. У Женеві, де мене не силували, я був посидючий і любив читання, що було майже єдиною моєю розвагою. Навчання в Боссе змусило мене полюбити ігри, що стали відпочинком від занять. Я не втомлювався тішитися новим для мене сільським життям і так полюбив його, що ця любов ніколи в мені не згасала. Спогад про щасливі дні, що я провів у селі, змусив мене в будь‑якому віці жалкувати за сільським життям, аж поки, врешті, я знову повернувся туди. Пастор Ламберсьє, людина вельми розумна, не нехтував нашою освітою, але й не надто нас перевантажував. Доказом того, що він добре вів справу, є та обставина, що, незважаючи на свою відразу до будь‑якого примусу, я ніколи не згадував з огидою годин навчань, і хоча навчився небагато чого, але без зусиль, і згодом нічого не забув.
Простота такого сільського життя стала для мене неоціненним благом, відкривши моє серце дружбі. Досі я знав хоча й піднесені, але лише уявні почуття. Звичка до спільного мирного життя сприяла нашому ніжному зближенню з кузеном Бернаром. Дуже скоро я полюбив його більше, ніж власного брата, і ця прихильність ніколи не зникала. Це був високий, худий і тендітний хлопець, покірливий духом і слабкий тілом, що не надто зловживав перевагою, яка надавалася йому в домі як синові мого опікуна. У нас були однакові заняття, розваги і смаки: ми були самі, однакового віку, і кожен з нас потребував товариша; для нас розлучитися було те ж саме, що знищити себе. Хоча нам і не доводилося часто доводити одне одному нашу взаємну прихильність, вона була надзвичайною, і ми не лише не могли й миті прожити порізно, але й не уявляли, що таке може трапитися. У нас обох була вдача, що легко поступалася ласці; ми обидва були люб’язні, коли нас не змушували до цього, і доходили порозуміння в усьому. Якщо, з вини наших вихователів, на їх очах він первував наді мною, то наодинці з ним верховодив я, і це відновлювало рівновагу. Під час занять я підказував йому, якщо він затинався. Коли мій урок був готовий, я допомагав йому справитися з його завданням, а в наших забавах моя активніша вдача завжди керувала ним. Одне слово, наші характери так добре сходилися, що ми міцно дружили і понад п’ять років були майже нерозлучні, як у Боссе, так і в Женеві. Сказати правду, ми частенько билися, але розбороняти нас не доводилося, бо наші сварки тривали не більше чверті години, і ми ніколи не жалілися один на одного. Можливо, ці подробиці здадуться не вартими уваги, але вони змальовують приклад стосунків, може, єдиний з того часу, як існують діти.
Життя в Боссе так підходило мені, що все це мало лише протривати довше, щоб цілком зміцнити мою вдачу. Основу його становили ніжні, любовні, мирні почуття. Гадаю, жодна людська істота не була з природи так мало марнославна, як я. Я піддавався високим душевним пориванням, але незабаром повертався до солодкої млості. Найбільше я жадав загальної любові. Я був покірливий, мій кузен був покірливий, покірливі були й самі наші вихователі. Протягом аж двох років мені не довелося стати ані свідком, ані жертвою злих почуттів. Над усе мені подобалося бачити всіх задоволеними мною. Ніколи не забуду, як у церкві, відповідаючи катехізис, я найбільше засмучувався від того, що мої запинки викликали тінь тривоги і досади на обличчі мадемуазель Ламберсьє. Це завдавало мені більше горя, ніж страх зганьбити себе при всіх, що страшенно лякало мене, бо, будучи малочутливим до похвал, я завжди був чутливий до сорому; і можу сказати, що очікування догани від мадемуазель Ламберсьє хвилювало мене менше, ніж страх прикро вразити її.
Тим часом і вона, і пастор бували іноді суворі. Та оскільки їхня суворість, майже завжди заслужена, ніколи не супроводжувалася гнівом, я засмучувався, але не обурювався. Я більше боявся не догодити, ніж бути покараним, і знаки невдоволеності переживав тяжче, ніж тілесне покарання. Важко висловитися ясніше, але необхідно. Якби люди краще бачили далекі наслідки бездумно й без розбору вживаних ними методів виховання, як швидко вони змінили б їх! Наведу лише один приклад, такий поширений, який і згубний, бо він вельми повчальний.
Люблячи нас, як мати, мадемуазель Ламберсьє вживала і материнську владу, в разі потреби караючи нас різками. Досить довго вона лише погрожувала нам, і погроза такого зовсім нового для мене покарання неабияк лякала мене. Але після екзекуції я побачив, що очікування виявилося страшнішим за кару, і, що найдивніше, покарання лише посилило мою любов до тієї, котра мене покарала. Тільки сила цієї любові і моя природна смиренність заважали мені навмисно добиватися повторного покарання, бо воно залишило в мені більше бажання зазнати його знову від тієї самої руки, ніж страху, позаяк до болю й сорому домішалася й чуттєва насолода. Зауважу, що дістати різок від пастора мені зовсім не хотілося, – у справу, безперечно, втрутився рано розбуджений статевий інстинкт. Але з братовою вдачею побоюватися такої підміни не варто було, і якщо я не добивався нового покарання, то лише з остраху розсердити мадемуазель Ламберсьє, бо така була влада любові, хай і породженої чуттєвістю, над моїм серцем.
Можу з чистою душею сказати, що повторне шмагання, з яким я зволікав, але якого не боявся, сталося не з моєї вини, тобто не з моєї волі. Але другий раз став і останнім, бо мадемуазель Ламберсьє помітила за якимись ознаками, що покарання не досягає мети, і заявила, що відмовляється від нього, позаяк воно її надто стомлює. Раніше ми спали в її кімнаті, а взимку іноді і в її ліжку. Два дні по тому нас поклали спати в іншій кімнаті, і з того часу вона поводилася зі мною як з дорослим хлопцем – честь, без якої я охоче б обійшовся.
Хто повірив би, що різки, отримані у віці восьми років від тридцятирічної дівчини, мали вирішальний вплив на мої схильності, бажання, пристрасті та й мене самого до кінця життя, і до того ж у напрямі, протилежному тому, що мав стати його природним наслідком? Спалахнувши, чуттєвість так змінила мої прагнення, що я не шукав уже нічого іншого, крім того, що одного разу відчув. Незважаючи на те, що кров моя бурхала мало не з самого народження, я зберіг свою чистоту до того віку, коли розвиваються найхолодніші й запізнілі темпераменти. Мене довго мучили якісь незрозумілі бажання, я жадібно, з полум’ям в очах, дивився на гарних жінок; вони постійно малювались моїй уяві, і я подумки змушував їх діяти так, як це робила мадемуазель Ламберсьє.
Навіть коли закінчилося дитинство, ця дивна пристрасть зберегла мені чесні звичаї, яких, здавалося б, мусила позбавити. Якщо й буває цнотливе виховання, то саме таке я й дістав. Три мої тітки являли собою не лише зразкову мудрість, а й скромність, давно вже забуту жінками. Мій батько, що полюбляв розваги, але був люб’язний по‑старомодному, ніколи не вимовляв при коханих жінках слів, од яких могла б зашарітися невинна дівчина, і ніде до дітей не ставилися з такою повагою, з якою ставилися до мене в моїй родині. У Ламберсьє на це зверталася не менша увага, і одній дуже добрій служниці відмовили в місці за те, що вона сказала при нас якесь вульгарне слівце. Я не лише аж до отроцтва не мав ніякого уявлення про злягання, але навіть неясна думка про нього являлася мені у вигляді відразливих потворних образів. Повії вселяли мені жах, на розпусників я дивився з презирством і навіть зі страхом; саме до цього доходила моя огида до пороку з того часу, як одного разу, гуляючи стежкою в Малому Сакконі, я розгледів обабіч від неї заглиблення у ґрунті, де, як мені сказали, ці люди віддавалися розпусті. Думаючи про це, я уявляв собі лише те, що бачив у собак, і на саму цю думку мені ставало млосно.
Забобони виховання, самі по собі здатні стримати перші вибухи палкого темпераменту, доповнилися відволікаючим впливом, який справили на мене перші дотики чуттєвості. Уявляючи тільки те, що зміг відчути, незважаючи на надто бурхливе хвилювання крові, я жадав лише вже знайомої мені втіхи, навіть не підозрюючи, як близько до неї інша, яку зробили в моїх очах огидною. У своїй безглуздій еротичній несамовитості й дивних вихватках, до яких вона мене іноді доводила, я подумки вдавався до послуг жінок, але ніколи й не думав, що від них доведеться чекати зовсім не того, чого я так пристрасно бажав.
Ось так, маючи дуже гарячий, дуже пристрасний і рано розвинутий темперамент, я прожив своє отроцтво, не бажаючи і не знаючи інших чуттєвих утіх, окрім тих, про які мені мимоволі дала уявлення мадемуазель Ламберсьє. І коли я став чоловіком, мене знов оберегло те, що мало б занапастити. Мої дитячі фантазії не зникли, а злилися з іншими, що їх запалювала в мені чуттєвість. Я ніколи не міг розділити їх, і мій шал, укупі з природною боязкістю, зробив мене несмілим із жінками. Я не міг сам собі дати насолоду, якої чекав від інших, а та, що могла її дати, не могла без слів угадати, чого я хотів. Так я і провів своє життя, мовчки пристрасно жадаючи тих, кого найдужче кохав. Але, не наважуючись відкрити свої бажання, я тішився стосунками, що наводили на думку про них. Стояти навколішки перед владною коханою, підкорятись її наказам, благати прощення було для мене найсолодшою втіхою; і що сильніше уява розпалювала мені кров, то більше я ставав схожий на боязкого зітхальника. Ясно, що такий вид любовної пристрасті розвивається не надто швидко і не особливо небезпечний для доброчесності її об’єктів. Отже, я мало мав фізичних утіх, але не припиняв тішитися по‑своєму, тобто в уяві. Ось як моя чуттєвість укупі з боязкістю і романтичним розумом зберегли мені чесну вдачу і чистоту почуттів. Коли б я був сміливіший, мої схильності укинули б мене у вир найгрубіших утіх.
Я зробив перший і найважчий крок у темному й брудному лабіринті своїх зізнань. Найважче зізнаватися не в злочинах, а в тому, що смішне й ганебне. Але тепер, після того, про що я тільки‑но зважився розповісти, я певен себе, і мене вже ніщо не зупинить. Про те, чого коштувало мені це зізнання, можна судити з того, що ніколи, навіть у хвилини найтіснішої близькості з тими, кого я кохав, у миті несамовитої пристрасті, що робила мене сліпим і глухим і змушувала забути про себе, я не наважувався признатися в своєму божевіллі й просити про єдину милість, якої мені бракувало. Лише раз, у дитинстві, розповів я про своє бажання дівчинці мого віку, і вона сама зголосилася зробити мені цю послугу.
Отже, повертаючись до перших проявів своєї чуттєвості, я бачу, що поєднання одних елементів, попри їх гадану несумісність, енергійно справило єдиний і простий ефект, тоді як інші, але подібні з вигляду елементи, через певні обставини впливали на мене цілком по‑іншому. Хто повірив би, наприклад, що одне з найсильніших поривань моєї душі живилося з того самого джерела, звідки влилися в мою кров слабкість і ласолюбство? Але підтвердження тому можна побачити, не віддаляючись від сюжету, про який я щойно говорив.
Якось я вчив урок у кімнаті поряд з кухнею. Служниця поклала сушити на плиту гребінці мадемуазель Ламберсьє. Коли вона повернулася по них, виявилося, що в одному з них виламані всі зубці. На кого скласти провину? Ніхто, крім мене, не входив до кімнати. Мене допитали, і я сказав, що не чіпав гребінця.
Пан Ламберсьє із сестрою вмовляли мене зізнатися, переконували, погрожували; я затято стояв на своєму; але їх упередженість пересилила мої заперечення, хоча їм і здавалося, що я вперше так нахабно брехав. До провини поставилися серйозно, вона була того варта. Злість, брехня і упертість заслуговували на кару, але вчинила її цього разу не мадемуазель Ламберсьє. Написали дядькові Бернару, і він приїхав. Мого сердешного кузена звинувачували в іншій, не менш серйозній провині, і на нас обох була накладена однакова кара. Вона була жахлива. Якби, шукаючи ліків у самій хворобі, так намагалися назавжди притупити мою порочну чуттєвість, кращого засобу і не знайшлося б. Після цього вона надовго дала мені спокій.
Зізнання від мене так і не добилися. Багато разів покараний і доведений до жахливого стану, я залишився непохитний. Я пішов би й на смерть, я був до цього готовий. Силі довелося відступити перед диявольською затятістю дитини, бо саме так називали мою твердість. Тож я вийшов із жорстокого випробування роздертим на шматки, але сповнений безмежної радості.
Після тієї пригоди минуло майже п’ятдесят років, і я не боюся нового покарання за той самий злочин, а тому перед лицем Неба заявляю, що був у ньому неповинний, не ламав і не чіпав гребеня, не підходив до плити і навіть не думав про це. Не питайте мене, як трапилася поломка, я цього не знаю і зрозуміти не можу, але знаю точно, що моєї провини в тому немає.
Уявіть собі вдачу, боязку і слухняну в звичайному житті, але полум’яну, горду й нестримну у пристрастях розважливої дитини, що знала завжди лише м’яке, справедливе, поблажливе поводження, навіть не мала уявлення про несправедливість і вперше зазнала жахливої несправедливості саме від тих людей, яких вона найбільше любила і поважала, – який переворот у думках! Який хаос почуттів! Яке потрясіння в серці, розумі і в усій її маленькій духовній і етичній істоті! Уявіть усе це, якщо можете, бо сам я не в змозі дати раду тому, що відбувалося тоді в мені.
Я не мав ще достатньо розуму, щоб оцінити, наскільки зовнішні обставини говорили проти мене, і поставити себе на місце інших. Я був на своєму місці й відчував лише суворість жахливого покарання за злочин, якого не коїв. Фізичний біль, хоча і гострий, терзав мене менше, ніж обурення, лють і відчай. Мій кузен, який опинився майже в подібному становищі, позаяк за ненавмисну провину його покарали як за навмисну, обурювався і кипів гнівом разом зі мною. Задихаючись од сліз, ми судорожно обіймали одне одного, лежачи в одному ліжку, а коли наші юні серця дістали деяку полегкість і ми змогли видобути свій гнів, ми сіли й почали щосили гукати: Carnifex! Carnifex! Carnifex! 
Навіть тепер, коли я пишу ці рядки, мій пульс прискорюється; тих хвилин я ніколи не забуду, проживи я хоч сто тисяч років. Це перше відчуття несправедливого насильства так глибоко закарбувалося в мою душу, що думки про нього повертають мене в стан колишнього хвилювання; а саме почуття, що стосувалося спочатку мене одного, зміцніло і так відірвалося від особистого інтересу, що, побачивши будь‑яку несправедливість, хоч би хто був її об’єктом і хоч би де вона відбувалася, моє серце спалахує так, ніби вона спрямована проти мене. Коли я читаю про жорстокість лютого тирана, про хитрі лиходійства негідника‑священика, я готовий негайно зарізати мерзотників, навіть якщо мені судилося загинути за це. Не раз я кидався за півнем, коровою чи собакою і жбурляв у них камінням, коли бачив, як вони мучать іншу тварину лише тому, що відчувають себе сильнішими. Думаю, що цей душевний порух властивий мені з природи, але багато в чому його погіршила й довготривала пам’ять про першу несправедливість, якої я зазнав.
Так скінчилась моє безтурботне дитинство. З тієї хвилини я перестав тішитися чистим щастям, і навіть сьогодні відчуваю, що спогади про красу дитинства закінчуються саме тут. Ми залишалися в Боссе ще кілька місяців. Ми почували те саме, що, з переказів, почувала перша людина в земному раю, коли вже втратила здатність ним утішатися: зовні все виглядало, як і раніше, а насправді життя цілковито змінилося. Любов, повага, близькість і довіра не пов’язували більше учнів з їх наставниками, вони вже не здавалися нам божествами, що читали в наших серцях. Ми менше соромилися погано чинити та більше боялися бути викритими, ми почали ховатися, ремствувати і брехати. Всі вади нашого віку затьмарили нашу невинність і спотворили наші ігри. Сама сільська місцевість утратила в наших очах чарівність м’якості і простоти, що зворушує душу: вона стала здаватися нам пустинною і похмурою, ніби вкрилася запоною, що сховала від нас її красу. Ми закинули свій садок, свої трави і квіти.
Ми більше не длубалися в землі і не скрикували з радощів, побачивши посаджену нами і пророслу насінину. Нам осоружним стало таке життя, ми осоружними стали іншим; мій дядько забрав нас, і ми розлучилися з паном Ламберсьє та його сестрою, переситившись одне одним і мало шкодуючи про розлуку.
Після мого від’їзду з Боссе минуло близько тридцяти років, і за весь цей час моє сільське життя жодного разу не поставало в моїй пам’яті у приємних і скільки‑небудь зв’язних картинах. Але відтоді, як я перейшов межу зрілості й хилюся до старості, я відчуваю, як ці спогади відроджуються, витісняючи інші, і постають у моїй пам’яті із зростаючими з кожним днем чарівністю і силою, ніби я, передчуваючи захід життя, намагаюся знов ухопитися за його початок. Будь‑які дрібні події тієї пори мені подобаються вже тим, що належать йому. Я пригадую всі подробиці місця дії, часу доби, людей. Бачу служницю, що прибирає в кімнаті, ластівку, що влітає у вікно, муху, що сідає мені на руку, коли я відповідаю свій урок, бачу всю обстанову нашої кімнати: праворуч книжкова шафа пана Ламберсьє, гравюра із зображенням усіх пап, барометр, великий календар, кущі малини, що росли в нашому високо розташованому саду, в який ніби заглиблювався задній фасад будинку, і затемняли вікно, іноді вриваючись у кімнату. Знаю, що читачам не дуже вже й треба все це знати, але це потрібно мені самому. То чому б мені не переказати вам п’ять‑шість незначних пригод тієї щасливої пори, згадуючи які, я все ще тремчу від утіхи? Гаразд, я звільню вас від п’яти і розповім про одну, але ж дозвольте мені розповідати якомога довше, щоб продовжити втіху.
Якби я дбав лише про вашу втіху, я вибрав би пригоду з мадемуазель Ламберсьє, яка, гуляючи луками, впала так незграбно, що вся її сукня задерлася, і вона лежала ось так, у той час як мимо проїздив сардинський король. Але історія з горішиною на терасі набагато цікавіша для мене, оскільки я був у ній дійовою особою, тоді як у першому випадку мені випало бути лише глядачем. Сказати правду, я не бачив нічого смішного в цьому випадку, який, будучи комічний сам по собі, прикро вразив мене, бо трапився з тією, яку я любив як матір і, можливо, навіть більше.
О цікаві до всього читачі, спраглі почути велику історію горішини, вислухайте‑но розповідь про цю жахливу трагедію і спробуйте утриматися від тремтіння, якщо можете!
Ліворуч від воріт було влаштовано терасу, на якій ми любили сидіти в післяполудневі години, але там не було затінку. Щоб дістати тінь, пан Ламберсьє велів посадити горішину. Дерево посадили з усією урочистістю: ми стали його хрещеними і, поки засипали яму, притримували деревце руками, виспівуючи урочистих пісень. Для поливання навколо стовбура зробили щось подібне до басейну. Щодня спостерігаючи за поливанням, ми з кузеном утверджувалися в цілком природній думці, що посадити дерево куди прекрасніше, ніж підняти прапор над проломом. Ми поклали добути собі таку славу, не ділячи її хоч би там з ким.
Для цього ми зрізали паросток молодої верби і посадили його на терасі, неподалік від величного горіха. Ми не забули зробити ямку і навколо нашого дерева, але трудність полягала в тому, щоб її заповнювати, бо воду носили здалеку, і нам по неї бігати не дозволялося. Але нашій вербі хоч би що потрібна була вода. Протягом кількох днів ми вдавалися до всіляких хитрощів, щоб роздобувати воду, і це пішло деревцю на користь. Воно випустило бруньки і розкрило нові листочки, які ми щогодини вимірювали, переконані в тому, що вже дуже скоро верба почне давати тінь, незважаючи на те, що зросту в ній було поки не більше півметра.
А що наше деревце цілком поглинуло наші думки і зробило нас нездатними до всякої старанності і навчання, шукаючи тому причину, за нами почали наглядати пильніше. Ми розуміли, що близький фатальний момент, коли деревце залишиться без води, і упадали в розпач від того, що воно загине від засухи. Нарешті потреба, мати винахідливості, підказала нам думку, як зберегти вербу, а заразом і самих себе від неминучої загибелі. Ми задумали прокопати під землею канавку, яка потай відводила б до верби частину води від горіхового дерева. Але втілена із запалом затія спочатку провалилася. Ми погано зробили нахил, вода не стікала, земля обсипалася і закупорювала канавку, вхід до неї наповнювався гряззю, нічого не виходило. Але нас ніщо не зупиняло: Labor omnia vincit improbus. Ми поглибили і канавку, і басейн, щоб вода стікала вільніше. Розрізавши денця ящиків на тонкі дощечки, ми частину їх поклали плиском на дно, а інші під кутом поставили з боків і зробили, таким чином, трикутний канал для нашого водогону. На вході до нього ми встановили у вигляді ґраток тонкі палички, щоб вони, пропускаючи воду, затримували землю та камінці. Свій витвір ми ретельно присипали землею і прим’яли її. У день, коли все було готово, ми чекали на годину поливання, завмираючи від надії і страху. Після вічності очікування ця година, нарешті, настала. Пан Ламберсьє своїм звичаєм також прийшов спостерігати за цією операцією, під час якої ми обидва трималися позаду нього, затуляючи своє деревце, до якого він вельми вдало повернувся спиною.
Ледве встигли вилити перше відро води, як ми побачили, що вода почала наповнювати і наш басейн. Від цього видовища обережність покинула нас, і ми радісно закричали, аж пан Ламберсьє обернувся. А шкода, бо він так радів тому, яка гарна земля під горішиною і як жадібно вона п’є воду… Здивований тим, що вода розтікається в два басейни, він у свою чергу скрикнув, придивився й помітив наше шахрайство. Зажадавши мотику, він одним ударом підкинув угору дві‑три дощечки і, без упину на весь голос вигукуючи: «Акведук! Акведук!» – продовжував завдавати безжальних ударів, кожен з яких віддавався в глибині наших сердець. За одну мить усе було зруйновано й перекопано. Під час цього жахливого дійства не пролунало ні слова, окрім того вигуку, що він без кінця повторював. «Акведук! – кричав він, трощачи і ламаючи. – Акведук! Акведук!»
Можна припустити, що для маленьких будівельників пригода вилізла боком, але це не так: на тому все й скінчилося. Ламберсьє не сказав нам ні слова на докір, навіть не поглянув на нас строго і більше не говорив з нами про це. Пізніше ми навіть чули, як він реготав, розповідаючи про те, що сталося, своїй сестрі, – сміх Ламберсьє завжди розлягався далеко. Що ще дивніше: оговтавшись після першого потрясіння, ми й самі не дуже засмутилися. Ми посадили в іншому місці нове деревце і частенько згадували катастрофу, що спостигла перше, з пафосом вигукуючи: «Акведук! Акведук!» До того часу зі мною іноді траплялися напади гордості, коли я ставав Арістідом або Брутом, але тепер я вперше відчув яскраво виражене марнославство. Мені здавалося найбільшим подвигом, що ми зуміли власними руками побудувати акведук і зробили жалюгідну гілочку суперницею великого дерева. У десять років я зміркував про це краще, ніж Цезар у тридцять.
Думка про горішину і маленька історія, пов’язана з нею, так ясно жила чи воскресла в моїй пам’яті, що одним з моїх найприємніших проектів під час подорожі до Женеви 1784 року був задум відвідати Боссе, побачити знову свідків моїх дитячих ігор і особливо дорогу горішину, якій було на той час близько третини віку. Але я був тоді весь час такий заклопотаний, так мало розпоряджався собою, що не знайшов вільної хвилини, щоб задовольнити це бажання. У мене дуже мало можливості, що така нагода випаде мені ще коли‑небудь. Але я ще не цілком втратив це бажання й надію і майже певен, що якщо коли‑небудь, повернувшись у ці дорогі місця, застану живою мою милу горішину, то орошу її сльозами.
Повернувшись у Женеву, я років два чи три провів у дядька, чекаючи на вирішення своєї долі. Він хотів зробити свого сина інженером, учив його малювання і викладав йому «Елементи» Евкліда. Я за компанію вчився всього цього і приохотився до навчання, а надто до малювання. Тим часом вирішували – зробити мене годинникарем, прокурором чи пастором. Мені більше хотілося бути пастором, бо я вважав проповідь чудовим ділом. Але малого доходу з маєтку моєї матері, який я ділив з братом, для продовження навчання було недостатньо. Позаяк мій вік ще дозволяв не поспішати з вибором, я жив і далі у дядька, марнуючи час і не припиняючи платити досить велику суму за своє утримання.
Дядько жив, як і мій батько, для власної насолоди, але не вмів, як той, підкорятися своїм обов’язкам і мало піклувався про нас. Тітонька, жінка святоблива і трохи пієтистка, більше любила співати псалми, а не наглядати за нашим вихованням. Нам давали майже цілковиту свободу, якою ми ніколи не зловживали. Як і раніше нерозлучні, ми були щасливі один одним і, не спілкуючись із пустунами‑ровесниками, не набралися й поганих звичок, до яких могло б нас підштовхнути неробство. Але даремно я кажу про неробство, бо ніколи в житті ми ще не були такі зайняті! Характерно, що всі наші забави утримували нас удома, тож у нас і спокуси не виникало тікати на вулицю. Ми робили клітки, сопілки, волани, барабани, будиночки, водяні гармати, арбалети. Ми псували інструменти мого любого діда, аби, наслідуючи його, майструвати годинник. Найбільше нам подобалося базграти папір, малювати аквареллю, розфарбовувати, переводити фарби. Якось до Женеви приїхав італійський шарлатан Гамба‑Корта. Ми сходили раз подивитися на нього і більше не захотіли. Але у нього були маріонетки, і ми почали майструвати ляльок. Його маріонетки розігрували щось подібне до комедій, і ми вигадали комедії для своїх. Не маючи машинки, ми самі змінювали голос, щоб говорити за Полішинеля, і грали ці чудові комедії для своїх бідолашних рідних, у яких вистачало терпіння дивитися нас і слухати. Але одного разу дядько Бернар прочитав у сім’ї прекрасну проповідь, яку він сам і написав. Ми негайно закинули комедії і заходилися складати проповіді. Я знаю, що всі ці подробиці не дуже цікаві, але вони показують, яке гарне початкове виховання ми здобули, бо, майже цілком розпоряджаючись часом і самими собою в такому ніжному віці, ми зовсім не відчували потреби зловживати своєю свободою. Ми так мало потребували товаришів, що нехтували нагодою завести знайомство. Коли ми ходили гуляти, ми дивилися на їхні ігри без будь‑якої заздрості, навіть не думаючи взяти в них участь. Дружба так наповнювала наші серця, що нам досить було бути разом, щоб найпростіші речі давали нам втіху.
Бачачи нашу нерозлучність, на нас звернули увагу, тим паче, що мій кузен був дуже високий, а я малий на зріст, і ми були досить забавною парочкою. Його довга тонка фігура, маленьке личко, схоже на печене яблучко, недбала хода і очевидна слабкість викликали насмішки інших дітей. Йому дали прізвисько Барна Бреданна місцевою говіркою, і щойно ми з’являлися, як з усіх боків лунало: «Барна Бреданна!» Він зносив це спокійніше за мене. Я сердився, ліз у бійку, а саме цього й добивалися маленькі розбишаки. Я бився, мене лупцювали. Мій нещасний кузен підтримував мене, як міг, але він був слабкий, його звалювали з ніг одним ударом кулака. Тоді я розлючувався, і мені добряче перепадало. Дражнили не мене, а «Барна Бреданна», але я так розпалив їхню злість своєю норовливістю, що ми наважувалися виходити лише тоді, коли вони були в класі, боячись, що школярі переслідуватимуть нас криками і стусанами.
Отак я вже й виявився захисником справедливості. Щоб стати паладином за всією формою, мені бракувало лише дами серця; у мене ж їх було дві. Час від часу я відвідував свого батька в Ніоні, містечку в кантоні Во, де він влаштувався. Мого батька дуже любили, і прихильність до нього поширювалась на його сина. Поки я недовго гостював у нього, мене пестили всі наввипередки. Особливо ласкава була зі мною якась пані Вюльсон, а її дочка, до всього ще, вибрала мене своїм кавалером. Уявіть‑но собі одинадцятирічного кавалера при двадцятидворічній дівчині! Але всі ці пустунки так люблять висувати вперед маленьких ляльок, щоб затулити ними великих, або щоб привертати їх грою з дітьми, якій вони вміють надати стільки чарівності! Що до мене, то я зовсім не відчував різниці наших років, приймав усе серйозно й віддавався їй усім серцем, чи, точніше, головою, бо був закоханий лише розумово, хоча і втрачав розум. Від усіх моїх захоплень, хвилювань і шаленства можна було померти зо сміху.
Я знаю два види кохання, дуже різних і справжніх, що не мають між собою майже нічого спільного, хоча обидва надто гарячі й відрізняються від ніжної дружби. Все моє життя поділилося між цими двома видами кохання, і мені доводилося навіть переживати їх одночасно. Наприклад, на той час, про який я веду мову, коли я публічно і тиранічно заявляв права на мадемуазель Вюльсон і не міг пережити, щоб який‑небудь чоловік наблизився до неї, я недовго зустрічався і з крихіткою Готон. Під час наших бурхливих побачень вона погоджувалася розігрувати для мене шкільну вчительку, ото й тільки, але це «тільки» здавалося мені вершиною блаженства. Оскільки я зазнав ціну таємниці, хоча й користувався нею по‑дитячому, я дозволяв і мадемуазель Вюльсон, яка й гадки не мала про це, використовувати мене для прикриття іншого кохання. Та, на превеликий жаль, мою таємницю було розкрито. Можливо, моя маленька вчителька берегла її не так ревно, як я. Нас не забарилися розлучити, і через деякий час, повернувшись до Женеви і проїжджаючи через Кутанс, я чув, як якісь дівчатка гукали мені услід: «Готон‑шльоп‑шльоп‑Руссо!»
Правду кажучи, ця маленька Готон була дивною істотою. Вона не була миловидною, але її обличчя було важко забути, і я все ще пам’ятаю його, часом навіть аж надто виразно для старого безумця. Її очі, фігура і манери не відповідали її віку. Вона трималася строго і гордо, що дуже пасувало до тієї ролі, яку вона грала зі мною і думка про яку в мене відразу зародилася. У ній була дивна, майже неймовірна суміш зухвалості і скромності. Вона дозволяла собі зі мною найбільші вільності, не дозволяючи нічого мені самому, і поводилася зі мною як з дитиною. Це змушує думати, що сама вона або вже перестала бути такою, або, навпаки, була дитиною настільки, що не бачила нічого, окрім гри, у тій небезпеці, на яку себе виставляла.
Я був цілковито захоплений цими двома створіннями, причому мені ніколи не доводилося думати про іншу в товаристві однієї з них. А втім, не було нічого схожого і в тому, що вони змушували мене переживати. Я прожив би життя з мадемуазель Вюльсон, і не думаючи з нею розлучитися, але поруч з нею моя радість була тиха і не доходила до хвилювання. Я особливо любив її у великому товаристві, мене затягували і захоплювали жарти, піддражнювання, ревнощі. Я гордо тріумфував, бачачи, що вона віддає перевагу мені над дорослими суперниками, яких вона, здавалося, нехтувала. Я мучився, але й любив ці муки. Мене підігрівали і надихали аплодисменти, підбадьорювання, сміх. У товаристві я палав коханням, був поривчастий і дотепний, а наодинці з нею відчув би вимушеність, холод і, мабуть, нудьгу. Але я ніжно піклувався про неї, я страждав, коли вона бувала хвора, і віддав би власне здоров’я, щоб вилікувати її; і зауважте, що я добре знав з власного досвіду, що таке хвороба і що таке здоров’я. Коли її не було, я думав про неї, мені її бракувало. При зустрічі її ласки були приємні моєму серцю, але не почуттям. Я безкарно дозволяв собі вільності щодо неї, моя уява не вимагала більше того, що вона погоджувалася мені дати, але мені нестерпно було б бачити, що і з іншими вона поводиться так, як зі мною. Я кохав її як брат, а ревнував як коханець.
Але маленьку Готон я ревнував би як скажений турок, як тигр, якби тільки міг уявити, що вона поводиться з кимось іншим, як зі мною, бо то була милість, про яку я благав, уклякнувши перед нею. Близькість мадемуазель Вюльсон щиро мене тішила, але не хвилювала; при мадемуазель Готон я втрачав здатність бачити що‑небудь ще, і в усіх моїх почуттях наставало сум’яття. Я був близький до першої без будь‑якої фамільярності; але перед другою я тремтів і хвилювався, під час найфамільярнішого поводження. Думаю, коли б я залишався з нею довше, то не витримав би, мене задушило б серцебиття. Я однаково боявся не сподобатися обом, але з однією я був люб’язніший, а з іншою слухняніший. Нізащо в світі я не захотів би розсердити мадемуазель Вюльсон, але якби мадемуазель Готон наказала мені кинутися у вогонь, думаю, що негайно підкорився б.
Наше кохання, чи, точніше, наші побачення з Готон незабаром закінчилися, на щастя для неї і для мене. Мої стосунки з мадемуазель Вюльсон не були такі небезпечні, але й вони закінчилися катастрофою, хоча тривали дещо довше. Кінець подібних історій завжди повинен здаватися дещо романтичним і давати привід для здивованих вигуків. Хоча мої стосунки з мадемуазель Вюльсон і не мали такого гострого характеру, вони були, мабуть, привабливішими для мене. Я ніколи не міг розлучитися з нею без сліз: просто дивно, яку гнітючу порожнечу я відчував у розлуці з нею. Я міг говорити і думати тільки про неї: я щиро і гірко шкодував про неї, але я думаю, що по суті цей героїчний жаль стосувався не її одної; сам того не помічаючи, я шкодував почасти і за тими розвагами, центром яких була вона. Щоб пом’якшити гіркоту розлуки, ми писали одне одному патетичні листи, які могли б зворушити і камінь. Нарешті, мені була виявлена найвища честь: вона не витримала і приїхала до мене в Женеву. Цього разу моя голова запаморочилась остаточно. Я сп’янів і збожеволів на ті два дні, які вона провела в Женеві. Коли вона поїхала, я хотів кинутися за нею в воду, і ще довго повітря сповнювали мої крики. Через тиждень вона надіслала мені цукерки і рукавички; це здалося б мені дуже люб’язним, якби я не дізнався в той самий час, що вона вийшла заміж і що подорож, якою вона вшанувала мене, була здійснена заради купівлі вінчальної сукні. Я не описуватиму своєї люті, її легко собі уявити. У своєму шляхетному гніві я присягнувся ніколи більше не зустрічатися з віроломною, думаючи, що це буде для неї найжахливішим покаранням. Але вона не померла від цього. Двадцять років по тому я поїхав до батька і, катаючись з ним по озеру, запитав його, хто були ті жінки в човні, що виднівся недалеко від нас. «Як! – сказав мені батько, усміхаючись. – Серце нічого не говорить тобі? Це твоя давня любов: пані Крістен, колишня мадемуазель Вюльсон». Я здригнувся, почувши це майже забуте ім’я, але наказав човняру повернути в інший бік; хоча мені було б тепер легко відомстити їй, але я визнав, що не варто знов починати із сорокарічною жінкою сварку, почату двадцять років тому.
Так витрачався на дурниці найдорогоцінніший час мого дитинства, поки було вирішено, куди мене прилаштувати. Після довгих розмов про необхідність дати хід моїм природним схильностям, вибір було зроблено на користь того, що найменше їм відповідало, і мене помістили до пана Масрона, міського секретаря суду, щоб я вивчився у нього, за словами дядька Бернара, корисного ремесла крючкотвора. Це слівце мені страшенно не подобалося; надія заробляти гроші не в надто гідний спосіб дуже слабо тішила мій гордий дух. Саме заняття здавалося мені нестерпно нудним. Необхідність сидіти на місці й підкорятися довершили мою огиду до нього, і я входив до контори із жахом, що зростав з кожним днем. Масрон, зі свого боку, був незадоволений мною, ставився до мене з презирством, без кінця дорікав мені у млявості, дурості і повторював, що дядько запевняв його, ніби я «вмію все», а насправді я не вмію нічого, що йому обіцяли гарного хлопця, а прислали віслюка. Нарешті мене з ганьбою вигнали з контори за тупість, і клерки Масрона заявили, що я придатний лише для роботи напилком.
Так і визначилося моє покликання. Мене віддали в учні, але не до годинникаря, а до гравера. Зневага секретаря мене вкрай принизила, і я підкорився без нарікань. Мій новий хазяїн, пан Дюкомен, був молодий, грубий і жорстокий; цій людині вдалося дуже швидко остаточно затьмарити яскравість мого дитинства, огрубити мій привітний і жвавий характер і звести мене, морально і матеріально, до мого справжнього стану підмайстра. Латина, античність, історія були надовго забуті, я вже і не згадував про існування римлян. Коли я відвідував батька, він не впізнавав у мені свого кумира, я вже не був галантним Жан‑Жаком з дамами і добре розумів, що пастор Ламберсьє та його сестра тепер не впізнали б у мені свого учня. Мені соромно було стати перед ними, і з тих пір я їх більше не бачив. Найпорочніші схильності і низькі пустощі змінили мої колишні забави. Незважаючи на порядне виховання, в мені, мабуть, були сильні й погані схильності, бо моє падіння відбулося швидко і без зусиль. Ніколи ще скоростиглий Цезар не ставав так стрімко Ларідоном.
Само по собі ремесло мене не відштовхувало: я любив малювання, і робота різцем мені теж подобалась. У годинниковому ремеслі від гравера не вимагається великих талантів, і я сподівався швидко добитися досконалості. Можливо, я його і досягнув би, якби грубість хазяїна й надмірне примушення не відвертали мене від праці. Я відбирав у неї час, використовуючи його на такі самі заняття, але які мали для мене привабливість свободи. Я гравіював медальки для ігор з товаришами і рицарські ордени. Хазяїн застав мене за цією підпільною роботою і побив, звинувативши в тому, що я намагався підробляти монети, позаяк наші медалі прикрашалися гербом республіки. Можу присягнутися, що я й не думав про фальшиві гроші і ще менше – про справжні. Я куди краще знав, як робити римські аси, ніж монети у три су.
Тиранія хазяїна зробила для мене нестерпною працю, яку я міг полюбити, і обдарувала мене такими ненависними мені пороками, як брехливість, неробство і злодійство. Ніщо так добре не вказує мені на відмінність між синівською залежністю і рабською підлеглістю, як спогад про те, як дуже змінився я у той час. З природи боязкий і соромливий, я завжди був особливо далекий від такого пороку, як безсоромність; але досі я мав чесну свободу, яка лише поступово обмежувалася і врешті‑решт зникла зовсім. Я був сміливий у батьківському домі, вільний у Ламберсьє, скромний у дядька; у свого хазяїна я став боязливий і перетворився на зіпсуту дитину. Звикши до рівності зі старшими у побуті, до доступності будь‑яких задоволень, до можливості пригощатися будь‑якою стравою за столом і висловлювати будь‑які бажання – одне слово, виявляти відкрито будь‑які порухи свого серця, міркуйте самі, чим я став у домі, де не смів і рота відкрити, де треба було виходити з‑за столу після першої страви й покидати кімнату, як тільки в ній мені не було чого робити, де образ свободи хазяїна та його компаньйонів лише посилював тяжкість моєї підлеглості, де в розмовах на добре відомі мені теми я не наважувався промовити й слова і де, нарешті, все, що я бачив, ставало предметом бажань для мого серця лише тому, що я був усього позбавлений. Прощавайте, достаток, веселість і влучні слівця, що позбавляли мене колись покарань.
Не можу без сміху згадувати, як одного вечора батько відіслав мене спати без вечері за якусь витівку. Проходячи через кухню зі своєю скорботною хлібною шкориночкою, я побачив і почув нюхом смаженину на рожні. Рідні сиділи навколо вогнища, мені треба було попрощатися з усіма. Обійшовши всіх, я кинув крадькома погляд і на смаженину, що так привітно і так чудово пахла, не стримався і, уклонившись і їй, жалібно сказав: «Прощавай, смаженино!» Моя наївна витівка здалася такою милою, що мені дозволили залишитися. Можливо, і в хазяїна вона мала б не менший успіх, але вона просто не прийшла мені до голови, чи я не посмів би промовити такі слова.
Ось як я навчився мовчки заздрити, таїтися, прикидатися, брехати і, нарешті, красти, чого раніше мені й на думку не спадало і від чого з того часу я не можу остаточно вилікуватися. Заздрість і безсилля завжди до злодійства й ведуть. Ось чому всі лакеї – шахраї, а підмайстри змушені ставати такими; але, досягнувши спокійного становища і діставши змогу вільно користуватися всім, що вони бачать, останні з роками втрачають цю ганебну схильність. Мені не припало на долю цього щастя, тому я не міг скористатися його перевагою.
Майже завжди зробити перший крок назустріч злу змушують дітей збочені добрі почуття. Незважаючи на нестатки й постійні спокуси, я більше року залишався у свого хазяїна, не наважуючись красти навіть їстівного. Свою першу крадіжку я скоїв з послужливості, але вона відчинила двері іншим, що не мали вже таких похвальних мотивів. Ось як це трапилося.
У мого хазяїна був компаньйон, такий собі Верра, чий будинок, по сусідству від майстерні, був оточений великим садом, у якому вирощувалася чудова спаржа. Верра потребував коштів і, щоб роздобути грошей на обіди, йому спало на думку красти у своєї матері молоду спаржу на продаж. А що він не бажав ризикувати сам і був не надто спритний, то вибрав для цієї справи мене. Після попередніх улещувань з його боку, які привернули мене тим швидше, що я не розумів їх мети, він виклав мені свою затію так, ніби вона щойно прийшла йому до голови. Я сперечався, він наполягав. Я ніколи не вмів протистояти ласкавому поводженню і здався. Щоранку я тягав цю прекрасну спаржу і відносив її на ринкову площу, де яка‑небудь добра жінка, здогадавшись, що спаржа крадена, і назвавши мене злодюжкою, змушувала поступитися ціною. Злякавшися, я брав те, що вона мені пропонувала, і відносив панові Верра. Гроші стрімко перетворювалися на обід, який я й постачав, а поїдали Верра з товаришем, а я вдовольнявся їх недоїдками, і ніколи мені не перепадало навіть вина.
Ці маневри тривали багато днів, і мені навіть на думку не спадало обікрасти злодія і стягнути на свою користь частину доходу від спаржі. Я шахраював з цілковитою відданістю, лише роблячи послугу тому, хто мене про неї просив. Та якби мене спіймали, скільки стусанів, лайливих слів і яке жорстоке поводження спіткали б мене! Негідник звалив би провину на мене одного, і йому повірили б, а мене покарали б подвійно за те, що я насмілився його звинувачувати. Він був компаньйоном, а я – всього лише підмайстром! Так сильний і винуватий завжди рятується за рахунок слабкого й невинного.
Отже, я дізнався, що красти не так уже й страшно, як я думав, і незабаром почав добувати урок зі своєї науки так ревно, що ніщо з того, чого я бажав, не залишалося в безпеці. У хазяїна мене не так вже погано годували, і помірність мені була нестерпна лише з огляду на його власну нестриманість. Звичай випроваджувати з‑за столу хлопців саме тоді, коли подавалися найспокусливіші страви, здається мені ніби навмисне придуманим, щоб виховати з них ненажер і шахраїв. Я незабаром став і тим і тим і відчував себе при цьому чудово. Погано мені було, лише коли я попадався.
Один спогад усе ще сповнює мене тремтіння і водночас смішить. Це історія мого полювання на яблука, яке мені дорого обійшлося. Яблука лежали в комірці, що її освітлювало денне світло з кухні через високу відтулину, прикриту ґратами. Якось, залишившись удома сам, я заліз на діжку, щоб помилуватися на плоди цього Гесперидового саду, до якого я не міг підібратися. Щоб дотягнутися до яблук, я озброївся рожном, але він виявився закороткий. Я надставив його іншим рожном, коротшим, для дрібної дичини, бо мій хазяїн любив полювання. Багато разів безуспішно штрикав я рожном і нарешті із захватом відчув, що підчепив яблуко. Я обережно підвів його до ґрат і вже був готовий схопити його… Хто висловить мій біль? Яблуко виявилося надто великим і не пролізало в дірку. До яких тільки хитрощів я не вдавався, щоб його витягти! Довелося знайти опертя для рожна, довгий ніж, аби розрізати яблуко, дощечку для його підтримування. Уживши найрізноманітнішої спритності і витративши багато часу, я зумів розрізати його, сподіваючись потім витягнути порізно обидві половинки, але щойно вони розділилися, як упали на підлогу комірки. Милосердний читачу, розділи моє горе.
Я не занепав духом, але згаяв надто багато часу. Боячись бути заскоченим, я відклав нову спробу на завтра і, мов нічого й не було, повернувся до роботи. Я й не думав, що в комірці ховалися два нескромні свідки, які на мене й наскаржилися.
Другого дня, дочекавшись зручної хвилини, я зробив нову спробу. Я піднявся на свої підмостки, подовжив рожен, прицілився… Але дракон не спав: раптом двері комірки відчинилися, в них з’явився хазяїн і, схрестивши руки на грудях, підбадьорив мене: «Сміливіше!»
Перо випадає у мене з рук.
Швидко звикнувши до побоїв, я став до них менш чутливий і нарешті почав їх вважати свого роду компенсацією за крадіжку, що давала мені право красти і далі. Не зважаючи на покарання, я намагався відомстити. Я думав, що, дістаючи за крадіжку побої, дістаю і дозвіл на неї. Я уважав, що крадіжка й побої невіддільні і становлять певне ціле. Виконуючи свою половину діла, я здавав клопіт про другу половину хазяїну. З такою думкою я віддавався крадіжкам ще упертіше, ніж раніше, і говорив собі: «Що ж трапиться? Мене поб’ють. Нехай: для того я і створений».
Я люблю попоїсти, але не жадібний; я чуттєва людина, але не гурман. Надто багато що відволікає мене від цього. Я заклопотаний шлунком, лише коли серце моє дозвільне, а це траплялося в моєму житті так рідко, що в мене й не було часу мріяти про ласі шматочки. Ось чому я не довго обмежував своє шахрайство їстівним і незабаром спрямував його на все, що мене спокушало. Якщо я не став справжнісіньким злодієм, то лише тому, що гроші ніколи мене не спокушали. У спільній майстерні у мого хазяїна був власний закуток, який він замикав на ключ. Я знайшов спосіб відчиняти і зачиняти його двері так, що це залишалося непоміченим, і став користуватися його прекрасними інструментами, його кращими малюнками, його відбитками – всім, що викликало мою заздрість і чого він намагався не давати мені. По суті, то були досить невинні крадіжки, бо я користався краденим для його ж користі, але мене охоплював захват від володіння цими дрібничками, і мені здавалося, що разом з творами я краду і його талант. У його коробках зберігалися обрізки золота і срібла, дрібні прикраси, рідкісні монети, гроші. Якщо у мене й бувало в кишені чотири‑п’ять су, то я вважав це чималою сумою, а проте, не торкався його грошей і не пам’ятаю, щоб хоч зазіхнув на них; їхній вигляд викликав у мене більше страху, ніж задоволення. Думаю, що жах перед крадіжкою грошей і тим, що з цього може вийти, походив багато в чому від мого виховання. Сюди домішувалися таємні думки про ганьбу, в’язницю, кару та шибеницю, які злякали б мене, якби я й піддався спокусі. Мої ж витівки здавалися мені не більше, ніж пустощами, та нічим іншим по суті й не були. Вони заслуговували лише на добряче биття від хазяїна, і я наперед з цим мирився.
Але повторю, що мені й не доводилося боротися з собою, щоб стриматися від крадіжки грошей. Аркуш доброго паперу для малювання спокушав мене більше, ніж гроші, за які можна було купити його цілий стос. Це дивацтво має стосунок до однієї особливості моєї вдачі; вона так вплинула на мою поведінку, що необхідно її пояснити.
Я маю палкі пристрасті, і, поки вони мене хвилюють, ніщо не зрівняється з моїм нестримним натиском, я забуваю про обережність, повагу, страх і пристойність, я цинічний, безсоромний, неприборканий і невтомний, мене не зупиняє сором і не лякає небезпека, у всьому всесвіті для мене вже не існує нічого, окрім єдиного предмета, що цікавить мене. Але це триває мить, а наступної миті я знову поринаю в свою апатію. У спокійні хвилини я безпристрасний і навіть соромливий, усе мене лякає, все бентежить; муха, що летить, мене лякає, необхідність сказати слово чи зробити рух жахає мої лінощі; страх і сором пригнічують мене до такої міри, що хочеться зникнути з очей людських. Якщо треба діяти, я не знаю, що робити; якщо потрібно говорити, не знаю, що сказати; якщо на мене дивляться, я збентежений. Коли я захоплююся, я можу іноді знайти те, що мені потрібно сказати, але в звичайних розмовах я не знаходжу нічого, абсолютно нічого; вони нестерпні мені через одне те, що я зобов’язаний говорити.
Додайте до цього, що найбільше мене зачаровують речі, яких не можна купити. Мені потрібні лише чисті задоволення, а гроші їх отруюють. Я люблю, наприклад, гарний стіл, але можу натішитися ним лише в товаристві друга, позаяк не зношу ані світських церемоній, ані шинкового гультяйства, а наодинці мою уяву зацікавить щось стороннє, і їжа мене не радуватиме. Якщо моя розбурхана кров вимагає жінки, то моє схвильоване серце ще сильніше вимагає кохання. Продажна ласка втрачає для мене всю свою чарівність; сумніваюся навіть, що буду в змозі нею скористатися. І так з усіма приступними мені втіхами: я вважаю їх прісними, якщо вони дістаються мені задарма. Я люблю лише те, що не може належати кожному, хто захоче цим скористатися.
Ніколи гроші не здавалися мені такою цінністю, якою їх вважають. Більше того, вони ніколи не здавалися мені і надто зручними, адже самі по собі вони ні на що не годяться і, щоб ними натішитися, їх треба у щось перетворити, треба купувати, торгуватися, часто бути обдуреним, переплачувати і мало отримувати. Я хотів би мати річ гарної якості: якщо я заплачу за неї гроші, то я певен, що отримаю погану. Я дорого плачу за свіже яйце – воно зіпсуте; за гарний плід – він незрілий; за дівчину – вона розбещена. Я люблю гарне вино, але де його взяти? У виноторговця? Він може мене отруїти. Якщо я конче хочу отримати щось хороше, скільки клопотів, труднощів! Потрібні друзі, кореспонденти; потрібно давати доручення, писати, їздити, чекати; і врешті‑решт, часто все‑таки буваєш обдурений. Скільки клопотів з грошима! Я більше боюся цих клопотів, ніж люблю гарне вино.
Тисячу разів, поки я був учнем, та й пізніше, я виходив з наміром купити якісь ласощі. Я підходжу до крамнички пиріжника і бачу жінок за конторкою; мені відразу здається, що вони сміються з маленького ласуна. Я проходжу мимо фруктової крамнички і скоса поглядаю на прекрасні груші, що спокушають мене своїм ароматом. Але біля крамниці стоїть чоловік, який знає мене; а ген там я бачу якусь дівчину; можливо, це служниця з нашого дому? Мої короткозорі очі постійно вводять мене в оману. Я приймаю всіх, хто проходить, за своїх знайомих; скрізь мене лякає і стримує якась перешкода; бажання росте в мені разом зі страхом, і врешті‑решт, я повертаюся додому, як дурень: бажання мучить мене, у моїй кишені лежать гроші, на які я міг би його вдовольнити, але я не наважуюся нічого купити.
Я зайшов би в найнудніші подробиці, коли почав би розповідати про ніяковість, сором, огиду та різні збентеження, які завжди переживав, маючи справу з грошима. У міру знайомства з моїм життям читач дізнається про мою вдачу й відчує все це і без обтяжливих пояснень.
Зрозумівши це, неважко зрозуміти й одне з моїх так званих протиріч, а саме, яким чином наймерзенніша скнарість уживається в мені з найбільшою зневагою до грошей. Для мене вони являють настільки незручне рухоме майно, що я і не прагну придбавати їх, коли їх у мене немає; а коли вони є, я довго зберігаю їх, не витрачаючи, бо не можу придумати, на що використати. Але як тільки випадає слушна і приємна нагода, я користуюся ними так добре, що мій гаманець спустошується швидше, ніж я це помічаю. І не шукайте в мені манії скнар витрачати гроші напоказ. Навпаки, я витрачаю потай і задля втіхи, не хвалюся своїми витратами, а ховаю їх. Я так добре відчуваю, що не вмію розпоряджатися грошима, що мені майже соромно мати їх і ще соромніше ними користуватись. Якби коли‑небудь у мене завелися доходи, достатні для безбідного життя, я певен, що не намагався б ощаджувати і витрачав би весь дохід, не прагнучи збільшити його; але обмеженість у коштах постійно тримає мене в страху. Я обожнюю свободу і ненавиджу обмеженість, потребу і поневолення. Поки у мене є гроші, вони забезпечують мою незалежність, вони позбавляють мене необхідності намагатися придбати їх знову, а ця необхідність завжди наганяє на мене жах; боячись залишитися без грошей, я бережу їх. Гроші, якими ми володіємо, дають свободу, а гроші, на які ми полюємо, обертають у рабство. Ось чому я дбайливо зберігаю їх, але не ганяюся за ними.
Отже, моя безкорисливість є не що інше, як лінощі: задоволення мати гроші не варте зусиль їх добувати; моє марнотратство – також лінощі: коли випадає нагода приємно витратити їх, то нею не можна не скористатися. Мене менше спокушають гроші, ніж речі, тому що між грошима і бажаними предметами завжди є проміжний ступінь, якого немає між самою річчю і втіхою, яку вона дає. Я бачу річ, вона вабить мене; якщо ж я бачу тільки засіб придбати її, то вона не приваблює мене. Я крав і навіть іноді й тепер краду різні дрібнички, які подобаються мені і які я більше люблю брати, ніж просити: але ні в дитинстві, ані потім, жодного разу в житті я ні в кого не вкрав жодної дрібної монети. Тільки раз, п’ятнадцять років тому, я украв сім ліврів і десять су. Цю історію варто розповісти, оскільки в ній виявилася така дивна суміш безсоромності й дурості, що мені самому було б важко повірити в усе це, якби мова не йшла про мене самого.
Це було в Парижі. Я гуляв з паном Франкеєм у Пале‑Роялі; було близько п’ятої години. Він виймає годинника, дивиться на нього і каже: «Ходімо в оперу». Я погоджуюся, і ми йдемо. Він бере два квитки в амфітеатр, дає мені один з них, а з іншим іде попереду мене; він входить, я йду за ним; у дверях мене зупиняє штовханина. Я дивлюся вперед і бачу, що всі стоять. Я вирішую, що легко міг би загубитися в натовпі чи принаймні змусити пана Франкея думати, що я загубився. Я виходжу, беру свою контрамарку, потім гроші, і йду, не подумавши про те, що ледве я дійшов до дверей, як усі сіли, і пан Франкей ясно побачив, що мене там немає.
Позаяк ніщо не було таке чуже моїй вдачі, як цей вчинок, то я відзначаю його, щоб показати, що бувають моменти якогось особливого божевілля; і в такі моменти не слід робити висновок про людину з її вчинків. Я, власне, вкрав не ці гроші – я, радше, вкрав їх вживання; це була не так крадіжка, як підлість.
Я ніколи не покінчив би з подробицями, якби досліджував усі шляхи, якими за час свого учнівства спустився від піднесеного героїзму до низькості останнього негідника. У той самий час, набувши всіх пороків, властивих моєму становищу, я не міг відразу перейнятися і смаками своїх товаришів. Їхні розваги здавалися мені нудними, і коли надмірні утиски остаточно відвернули мене і від праці, мені стало нестерпним все навколо. Це повернуло мені давно втрачений смак до читання. Читання замість роботи стало новим злочином, воно накликало на мене й нові покарання. Збуджувана перешкодами, ця схильність перетворилася на пристрасть, а незабаром і на одержимість.
Книжками мене забезпечувала відома книготорговка Ля Трібю. Мені годилися будь‑які книжки, я без розбору і з однаковою жадібністю читав і гарні книги, і погані. Я читав у майстерні, читав, ідучи з дорученнями, читав у нужнику і забувався там на цілі години, голова у мене йшла обертом від читання – я тільки те й робив, що читав. Хазяїн шпигував за мною, ловив мене за читанням, лупцював і забирав книжки. Скільки томів було пошматовано, спалено і викинуто у віконце! Скільки творів у Ля Трібю залишилося в розрізненому вигляді! Коли мені бувало нічим їй платити, я залишав їй у заставу свої сорочки, краватки, будь‑яке лахміття і регулярно відносив їй три су своїх недільних чайових.
Ось і знадобилися грошенята, скажуть мені. Це правда, але так вийшло, бо читання позбавило мене всіх інших занять. Цілком віддавшись новій пристрасті, я тільки й робив, що читав, і припинив красти. Це ще одна моя характерна риса. Незважаючи ні на яку звичку до відомого способу життя, будь‑яка дрібниця відволікає мене, змінює мої смаки, привертає мене і, нарешті, викликає в мені пристрасть; і тоді все забувається, я думаю лише про новий предмет, що зацікавив мене. Серце моє калатало від нетерпіння перегорнути нову книжку, що лежала в кишені. Щойно залишившись один, я діставав її і вже не думав про те, щоб нишпорити в хазяйській шафі. Не думаю, що став би красти і заради дорожчих своїх забаганок. Маючи мізерні кошти, я не розраховував у такий спосіб роздобути їх на майбутнє. Ля Трібю надавала мені кредит, я платив потроху, а коли клав книжку до кишені, то забував про все. Природно отримувані мною гроші так само природно спливали до цієї жінки, а коли вона наполегливо вимагала плати, у мене під рукою щонайперше виявлялися власні речі. Крадіжка на майбутнє була б надто великою передбачливістю, а крадіжка ради негайної сплати навіть не спокушала мене.
Від нагінок, побоїв, таємного і погано підібраного читання моя вдача ставала мовчазною і похмурою, розум починав псуватися, і я жив справжнім ізгоєм. Тим часом, якщо мої смаки не оберегли мене від примітивних і вульгарних книг, доля уберегла мене від книг брудних і непристойних. Не те щоб Ля Трібю, жінка з усякого погляду згідлива, совістилася мені давати їх, але, набиваючи на них ціну, вона показувала їх мені з такою таємничістю, що змушувала мене від них відмовлятися як з огиди, так і з сорому. Так випадок допоміг соромливості, і мені було вже за тридцять, коли я вперше заглянув у ці небезпечні книги, які одна прекрасна пані вважала незручними, бо їх можна читати лише потай.
Менш ніж за рік я вичерпав запаси небагатої крамниці Ля Трібю і опинився ні з чим у години свого дозвілля. Пристрасть до читання і самі книги, хай іноді й погані, і без розбору читані, відвернули мене від дитячих пустощів і настроїли моє серце на почуття шляхетніші, ніж ті, що давало мені моє становище. Відвернувшись від усього, що було мені приступне, і відчуваючи себе безнадійно позбавленим усього, що мене приваблювало, я не бачив навколо нічого, що могло б утішити серце. Моя здавна збентежена чуттєвість вимагала втіх, джерела яких я навіть не міг собі уявити. Я був так само далекий від справжнього джерела, як ніби був безстатевою істотою, і, ставши вже юнаком, згадував іноді про свої дитячі пустощі, не в змозі уявити собі нічого іншого. У цьому дивному становищі моя неспокійна уява взяла напрям, який урятував мене від самого себе і заспокоїв зароджувану чуттєвість. Вона живилася сценами, що зацікавили мене під час читання: я згадував їх, змінював, уживався в них, стаючи одним з уявних персонажів, і бачив себе постійно в найприємніших для себе обставинах. Так, уявне становище, в яке я себе поміщав, врешті‑решт змушувало мене забути про сучасне, яким я був такий незадоволений. Любов до уявного світу і легкість, з якою я в нього переносився, остаточно відвернули мене від мого оточення і зумовили мою схильність до самотності, якій з того часу я і залишаюся вірний. Надалі ми не раз побачимо дивні наслідки такої схильності, такої мізантропічної і похмурої на зовнішній погляд, але що насправді походить від надто прихилистого, надто люблячого, надто ніжного серця, яке, через неможливість знайти собі подібних серед тих, що живуть, змушене живитися химерами. Зараз мені досить лише відзначити витоки і першопричину цієї схильності, яка змінила і зменшила мої пристрасті за допомогою них самих і зробила мене лінивим до дії через надмірну палкість бажань.
Так, у постійній тривозі і незадоволеності всім і самим собою, я дійшов свого шістнадцятиріччя, не люблячи своїх занять, не радіючи своєму віку, не відаючи нічого про предмет бажань, що мучили мене, плачучи невідомо про що, зітхаючи невідомо про кого, ніжно леліючи свої химери і не бачачи навколо себе нічого, гідного їх замінити. Щонеділі після церкви товариші кликали мене розважитися разом з ними. Я охоче ухилявся б, якби міг, але, почавши грати з ними, захоплювався і заходив далі за інших, стаючи непохитним і нестримним. Такий я був завжди. Під час наших заміських прогулянок я йшов уперед, не думаючи про повернення, аж поки мені нагадували про це інші. Двічі мені доводилося опинятися таким чином перед зачиненою міською брамою. Зрозуміло, як мені діставалося наступного дня, а вдруге мені обіцяли такий прийом у разі повторення, що я вирішив більше не ризикувати.
Але цей такий жахливий третій раз усе ж таки стався. Мою пильність обдурив клятий капітан Мінутолі, який зачиняв свою браму на півгодини раніше за інших. Я повертався з двома товаришами. Не дійшовши півльє до міста, я почув звуки вечірньої зорі, прискорив крок, почув бій барабанів і побіг щодуху. Я здалеку побачив солдатів на посту і, задихаючись, мчався до них так, що серце виплигувало з грудей. Я намагався кричати їм, але груди мені здавило. Було надто пізно. Мені залишалося двадцять кроків, коли я побачив, як піднімають перший міст. Я здригнувся, побачивши в повітрі його жахливі роги, похмурі й фатальні провісники неминучої долі, що чекала на мене з цієї миті.
У першому пориванні відчаю я кинувся на схил, кусаючи землю. Мої товариші лише посміювалися, змирившись зі своїм нещастям. Змирився зі своєю долею і я, але інакше. На цьому самому місці я присягнувся ніколи не повертатися до хазяїна, і наступного ранку, коли після відкриття брами вони повернулися в місто, я розпрощався з ними назавжди, попросивши їх тільки сповістити таємно мого кузена Бернара про ухвалене мною рішення та повідомити його про місце, де ми могли б побачитися з ним востаннє.
Відтоді як я став працювати у гравера, ми бачилися рідше, хоча якийсь час і зустрічалися неділями, але поступово обросли новими звичками і стали бачитися менше. Переконаний, що цим змінам багато в чому сприяла його мати. Він був хлопцем з «верхнього» міста, а я, жалюгідний підмайстер, став просто хлопчиськом із Сен‑Жерве. Незважаючи на те, що ми були родичами, ми втратили рівність, і знатися зі мною було принизливо. Одначе наші стосунки не зовсім припинились, і оскільки він був з природи добрий, то слухався часом свого серця, всупереч материнським урокам. Дізнавшись про моє рішення, він примчався, але не для того, щоб відраяти мене чи податися зі мною, а щоб за допомогою невеликих подарунків надати моїй втечі хоч якоїсь приємності, бо мої власні кошти не могли мені дозволити утекти далеко. Між іншим, він подарував мені маленьку шпагу, яка мені дуже сподобалася і яку я доніс аж до Турина, де розлучився з нею через крайню скруту. Що більше я з того часу думав про його поведінку в той критичний момент, то більше переконувався, що він діяв за напученнями своєї матері і, може, свого батька, бо неможливо, щоб сам він не спробував умовити мене залишитися або не захотів піти за мною; але цього не сталося. Він радше підбадьорив мене в моєму намірі, ніж спробував від нього відмовити, і, побачивши мою рішучість, розлучився зі мною без зайвого жалю. Більше ми ніколи не писали одне одному і не бачилися. Шкода: він був по суті добрий, і ми були створені, щоб любити одне одного.
Перш ніж віддатися своїй неминучій долі, дозвольте мені на мить звернути свій погляд на те, що природно чекало б на мене, якби я потрапив до кращого хазяїна. Ніщо так добре не узгоджувалося з моєю вдачею і не могло зробити мене щасливішим, ніж тихе й невідоме становище гарного ремісника, а надто ремісника такого класу, як женевські гравери, наприклад. Це ремесло, достатньо прибуткове, щоб забезпечити заможне існування, і недостатньо прибуткове, щоб розбагатіти, до кінця днів обмежило б моє честолюбство і, залишаючи мені чесне дозвілля для розвитку скромних здібностей, утримало б мене у своїй сфері, не давши ніякого способу вийти за її межі. Маючи досить багату уяву, здатну прикрасити своїми химерами будь‑яке становище, уяву достатньо могутню, щоб переносити мене на моє бажання до яких завгодно сфер, я мало турбувався б про те, у якій сфері перебуваю насправді. Хоч би де я був, мені нічого не варто було перенестися до будь‑якого надхмарного палацу. Саме вже це показувало, що найпростіше становище, яке породжує найменше суєти і клопоту, найкраще мені й підходило. Я прожив би тихе і мирне життя в лоні своєї релігії, своєї батьківщини, своєї сім’ї і друзів. Таке життя якнайкраще відповідало б моїй вдачі, і я провів би свої дні в одноманітній праці, що відповідала моїм схильностям, у постійному колі близьких мені людей. Я був би добрим християнином і гарним громадянином, добрим батьком родини, добрим другом і гарним працівником – людиною, гідною з усякого погляду. Я любив би своє ремесло і, можливо, склав би честь своєму стану; проживши просте й невідоме, але рівне й спокійне життя, я мирно відійшов би у вічність серед своїх близьких. Безперечно, мене скоро забули б, але принаймні про мене шкодували б, поки пам’ятали.
А натомість… Яку картину я намалюю? Але не будемо передчасно заглядати в нещастя мого життя, я і без того надто довго розважатиму читачів цією сумною темою.

Книга друга
1728

Якою сумною була мить, коли жах вселив мені план утечі, такою чудовою стала мить його здійснення. Ще дитиною я збирався покинути свою країну, рідних, опертя і засоби для життя, полишити навчання ремесла, не опанувавши його цілком, щоб жити ним, зіткнутися з убогістю, не маючи способу з неї вибитися, зазнати в слабкому й невинному віці всіх спокус пороку й відчаю, піти назустріч знегодам, блуканням, пасткам, рабству і смерті й потрапити під ярмо куди тяжче, ніж те, що було мені під силу. Ось що хотів я зробити і ось яке майбутнє повинен був бачити перед собою. Але я малював його собі зовсім інакше. Я думав, що здобув незалежність, і це почуття переповнювало мене. Ставши вільним і паном самому собі, я думав, що все зможу і всього досягну, мені залишалося лише узяти розгін, щоб злинути у висоту і полетіти. Я упевнено вступав у широку світову царину, якій належало заповнитися моїми заслугами, де на кожному кроці на мене чекали бенкети, скарби, пригоди, послужливі друзі й ласкаві коханки. Досить мені з’явитися, як цілий всесвіт обернеться до мене! Але я готовий був позбавити цієї долі всесвіт і цілком задовольнився б невеликим милим товариством, не обтяжуючи себе рештою. Моя помірність обмежувала мене вузькою, але сповненою краси сферою, де я пануватиму. Моє честолюбство не йшло далі якого‑небудь замку, де я стану улюбленцем господаря і господині, коханим їхньої дочки, другом її брата і захисником сусідів, буду всім задоволений і не захочу більшого.
У сподіванні цього скромного майбутнього я кілька днів тинявся навколо міста, зупиняючись у знайомих селян, які приймали мене куди добріше, ніж приймали б городяни. Вони зустрічали і годували мене з такою добротою, ніби не бачили в ній ніякої заслуги. І вони не робили мені ласку, бо не виявляли переді мною ніякої переваги.
Так, мандруючи по світу, дійшов я до Конфіньйона у Савойї, розташованого за два льє від Женеви. Тамтешнього кюре звали паном Понвером. Це ім’я, відоме в історії Республіки, мене дуже вразило. Мені цікаво було поглянути на нащадка дворян Кюєрів. Я відвідав Понвера. Він прийняв мене добре, розповів про женевську єресь, про могутність святої матері Церкви і нагодував обідом. Я не знайшов, що відповісти на вивершені таким чином докази і визнав, що кюре, який нагодував мене таким добрим обідом, щонайменше вартий наших пасторів. Звичайно, я мав більшу вченість, ніж Понвер, попри його дворянство, але я був дуже гарним гостем, щоб виявитися таким самим гарним богословом, а його чудове вино так переможно говорило на його користь, що я згорів би з сорому, якби почав сперечатися з таким гостинним господарем. Тож я поступився чи принаймні не заперечував йому відкрито.
Бачачи мою обережність, мене матимуть за лицеміра. Це не так, я просто намагався бути ввічливим. Лестощі, чи, краще сказати, поблажливість – не завжди вада, частіше вона чеснота, особливо замолоду. Доброта привертає нас до того, хто її виявляє, і ми поступаємося не заради обману, а щоб не засмучувати його і не віддавати злом за добро. Що змусило Понвера привітно зустріти мене, поставитися до мене ласкаво і намагатися мене переконати? Не що інше, як співчуття до мене! Моє юне серце сказало мені це. Вдячність і повага до доброго священика переповнювали мене. Я відчував свою перевагу, але не хотів виявляти її, відплачуючи за гостинність. Мною керувало не лицемірство, і я не думав змінювати релігію, не мав наміру навіть звикати до такої думки, що викликала у мене жах. Просто я не хотів сердити того, хто, бажаючи мене переконати в іншому, ласкаво поставився до мене. Я хотів підтримати його прихильність до мене і дати йому надію на успіх, показавши себе беззахиснішим, ніж був насправді. Моя провина схожа була на кокетування порядних жінок, які, бажаючи добитися своєї мети, уміють, нічого не дозволяючи і не обіцяючи, вселяти надію на те, чого не збираються виконувати.
Розум, жаль, любов до порядку вимагали не потурати моєму божевіллю, забрати мене від загибелі, до якої я біг, і відіслати назад у родину. Так і вчинила б чи спробувала б учинити будь‑яка доброчесна людина. Але зовсім не факт, що Понвер, попри всю його доброту, був доброчесний. Навпаки, він не знав іншої чесноти, крім поклоніння образам святих і читання розарію, і вважав, що для блага його віри найкраще писати пасквілі проти женевських пасторів. Навіть і не думаючи відсилати мене назад, він використав мою втечу з дому, щоб зробити моє повернення неможливим, навіть якщо я захочу повернутися. Можна побитися об заклад, що він прирікав мене на бродяжництво і загибель у злиднях. Але він цього не бачив. Він бачив у мені душу, яку слід було відняти у єресі й повернути в лоно Церкви. Байдуже, буду я порядною людиною чи волоцюгою, аби я ходив до меси! Втім, не слід вважати, що так думають самі католики, подібні думки властиві будь‑якій догматичній релігії, де віра стає важливішою за справи.
«Бог кличе вас, – сказав мені Понвер, – ідіть у Ансі, там ви знайдете добру милосердну жінку, яка милістю короля виявилася в змозі виводити інші душі з облуди, з якої вийшла сама». Мова йшла про пані де Варенс, новонавернену, яку священики справді змушували ділити призначену їй сардинським королем пенсію у дві тисячі франків з негідниками, що торгують своєю вірою. Я відчував себе приниженим від думки, що потребував милосердя доброї жінки. Мені подобалося, коли мені давали все необхідне, але не подобалося отримувати милостиню, і якась святоша не надто мене приваблювала. Але під тиском Понвера і голоду, що загрожував мені, і ще тому, що мені подобалося вирушати в мандри з певною метою, я пішов у Ансі, хоча й не без почуття гіркоти. Я міг легко дістатися туди за день, але не поспішав і провів у дорозі три дні. Побачивши обіч шляху який‑небудь замок, я негайно до нього завертав, певний, що на мене чекає там пригода. Я не наважувався входити до замків чи стукати у двері, я просто починав співати під найпривабливішим, на мій смак, вікном і дуже дивувався, коли після всіх моїх старань не виходили ані пані, ані панночки, зачаровані красою мого голосу і змістом моїх пісеньок. А я ж знав силу‑силенну чарівних пісеньок, яких навчили мене товариші, і чудово співав!
Нарешті, я побачив пані де Варенс. Ця мить визначила всю мою вдачу, і я не можу торкнутися його лише мимохідь. Мені йшов шістнадцятий рік. Будучи не красенем і невисокого зросту, я відзначався гарною статурою, у мене були красиві ступні, стрункі ноги, відкрите жваве обличчя, маленький рот, чорні брови і волосся, а очі, хоча й маленькі і глибоко посаджені, виблискували вогнем, що кипів у моїй крові. На жаль, нічого цього я не знав. Якщо мені й доводилося в житті згадувати про свою зовнішність, то лише тоді, коли вже пізно було нею скористатися. Моя юнацька боязкість посилювалася соромливістю люблячої натури, що завжди боялася комусь не сподобатись. До того ж, маючи цілком розвинений розум, я не бував у товаристві і не знав гарних манер, а всі мої знання не лише не замінювали їх, але ще більше бентежили мене, даючи відчути, як багато мені бракує.
Отже, боячись не справити гарного враження, я вирішив показати себе інакше і написав красномовного листа в ораторському стилі, перемішавши книжкові фрази з висловами підмайстрів і намагаючись здобути прихильність пані де Варенс. У конверт зі своїм листом я вклав лист Понвера і пішов на цю жахливу зустріч. Але я не застав пані де Варенс, мені сказали, що вона тільки що пішла до церкви. Це була Вербна неділя 1728 року. Я побіг за нею слідом, побачив, наздогнав, заговорив…
Ніколи не забуду цього місця, з того часу я часто поливав його сльозами і вкривав поцілунками. І чому я не можу обнести золотою огорожею цю щасливу місцину і привернути до неї шанувальників з усієї землі? Той, хто шанує пам’ятники спасіння людей, мусить наближатися до неї не інакше, як навколішках!
То був прохід за її будинком, між потічком і стіною двору. Він вів через потайні двері до церкви францисканців. Готова зникнути за цими дверима, пані де Варенс обернулася на мій голос.
Що сталося зі мною, коли я побачив її! Я гадав зустріти похмуру святенницю, мені здавалося, що «добра жінка» пана де Понвера і не могла бути іншою. А побачив я сповнене грації обличчя, прекрасні лагідні блакитні очі, сліпуче білу шкіру, абрис чарівних грудей. Ніщо не сховалося від очей юного прозеліта, бо я тієї ж миті став її прихильником, упевнений, що, хоч яку б релігію проповідував такий місіонер, вона могла вести тільки до раю. Вона з усмішкою взяла з моєї тремтячої руки конверт, пробігла очима лист Понвера, прочитала мій і перечитала б його ще раз, якби лакей не нагадав їй, що час іти до церкви. «Дитино моя, – сказала вона мені тоном, від якого я весь затремтів, – ви подалися в мандри в такому юному віці, це й справді гідне співчуття». І, не чекаючи відповіді, додала: «Йдіть до мене в дім, скажіть нагодувати вас обідом, а після меси ми поговоримо».
Луїза‑Елеонора де Варенс, у дівоцтві де ля Тур де Піль, походила із старовинного і шляхетного роду Веве, містечка в кантоні Во. Вона рано вийшла заміж за пана де Варенса з дому Луа, старшого сина пана де Віллардена з Лозанни. Цей бездітний шлюб виявився не надто щасливим, і пані де Варенс, під впливом якогось домашнього горя, скористалася перебуванням короля Віктора‑Амадея в Евіані й, перебравшись через озеро, впала до ніг монарха, покинувши таким чином чоловіка, сім’ю і батьківщину з легковажністю, подібною до моєї, яку вона, подібно до мене, оплакувала згодом. Король, який любив здаватися ревним католиком, узяв її під своє заступництво, призначив їй пенсію в п’ятнадцять тисяч п’ємонтських ліврів, що зовсім немало для короля, який не відзначався щедрістю. Аби такий прийом не дав приводу вважати, що він закохався в утікачку, він відіслав її під ескортом своїх гвардійців у Ансі, де під керівництвом Мішеля‑Габріеля де Берне, номінального єпископа Женевського, вона й виголосила зречення від своєї релігії в монастирі Візитації.
На час моєї появи в Ансі вона жила там уже шість років. Їй було двадцять вісім років, вона народилася разом із століттям. Вона сяяла красою, яка добре зберігається, бо полягає не в правильності рис, а в їх виразі. Її обличчя дихало ласкою і ніжністю, у неї був дуже лагідний погляд, ангельська усмішка, маленький рот, попелясте волосся незрівнянної краси, яке вона причісувала недбало, що надавало їй особливої пікантності. Вона була невелика на зріст, навіть мала і дещо повнява; але неможливо було знайти гарнішого обличчя, гарніших грудей і гарніших рук.
Пані де Варенс отримала досить безсистемне виховання; як і я, вона втратила матір при народженні, і, з байдужістю приймаючи знання, що діставалися їй, дечого навчилася від гувернантки, дечого від батька, дечого від учителів, і дуже багато чого від своїх коханців, головним чином, від пана де Тавеля. Він мав смак і освіченість і передав їх тій, яку кохав. Але безладність здобутої освіти завадила розвитку її природного розуму. І хоча їй були відомі основи філософії та фізики, вона успадкувала від батька любов до знахарства та алхімії, готувала еліксири, настоянки, бальзами, порошки і запевняла, що їй відкриті певні таємниці. Користуючись її слабкістю, шарлатани заволоділи нею і довели до зубожіння. Її розум, таланти й чарівність, якими вона могла б тішити краще товариство, загинули серед печей і порошків.
Але якщо підлі шахраї зловжили її погано зорієнтованою освітою, щоб потьмарити світло її розуму, її чудесне серце витримало випробування і назавжди залишилося тим самим. Її люблячий і лагідний характер, милосердя до нещасних, невичерпна доброта, весела й відкрита вдача не змінилися. Навіть з наближенням старості, серед злиднів, хвороб і обмов, ясність її прекрасної душі до кінця життя зберегла в ній усю веселість її кращих днів.
Її облудність походила від невичерпної енергії, що вимагала собі застосування. Вона не цікавилася жіночими інтригами, їй потрібно було вигадувати всяку діяльність і керувати нею. Вона була народжена для великих справ. На її місці пані де Лонгвіль виявилася б просто дрібною інтриганкою, вона ж на місці пані де Лонгвіль керувала б державою. Її таланти зажили б їй слави за вищого становища, але в тому середовищі, де вона жила, лише занапастили її. У посильній їй діяльності вона завжди надто розширювала свій план у голові і завжди уявляла свою мету у великих розмірах. Завдяки цьому, вживаючи засобів, що більше відповідали її цілям, ніж силам, вона зазнавала краху з вини інших; коли її проект не вдавався, вона банкрутувала там, де інші нічого не втратили б. Цей потяг до діяльності, що завдавав їй стільки горя, все‑таки дав їй велику користь і в її монастирському притулку, завадивши їй до кінця життя замкнутися тут, як вона мала намір зробити. Одноманітне життя черниць, їхні тихі розмови в передпокої не могли б задовольнити її вічно діяльний розум, що вигадував щодня нові системи і мав потребу в цілковитій свободі. Добрий єпископ де Берне, не такий розумний, як Франциск Сальський, багато в чому був схожий на нього, а пані де Варенс, яку він називав своєю дочкою і яка більше за інших була схожа на пані де Шанталь, могла б бути схожою на ту і в її самотності, якби смаки не відвертали її від монастирського неробства. Не через відсутність релігійної ревності ця мила жінка не віддавалася дрібницям релігії, які, здавалося, личили б новонаверненій, що живе під наглядом прелата. Хоч з якої б причини пані де Варенс змінила релігію, вона щиро сповідувала ту, яку прийняла. Вона жила й померла як добра католичка, і смію стверджувати, що лише через огиду до святенництва вона не виявляла своєї святобливості на людях. Вона вірила занадто твердо, щоб виставляти свою віру напоказ. Одначе зараз не час розводитися про її принципи, у мене ще буде нагода про них розповісти.
Хай ті, хто заперечує симпатії душ, пояснять, якщо зможуть, чому з першої зустрічі, з першого слова, з першого погляду пані де Варенс викликала у мене не лише найжвавішу прихильність до себе, а й цілковиту довіру, яку ніколи не було обдурено. Припустимо, що я і справді відчув до неї кохання, що видасться дуже сумнівним тому, хто прослідкує історію наших стосунків, але чому ця пристрасть від самої хвилини свого зародження супроводжувалася почуттями, що найменше нею викликаються: сердечним миром, спокоєм, безтурботністю і впевненістю? Чому, ледве наблизившись до чарівної сліпучої жінки, що посідала вище становище, ніж я сам, до жінки, від прихильності якої залежала моя доля, я відразу відчув себе так само вільно і спокійно, ніби вже цілком упевнився в тому, що їй подобаюся. Чому я ні на мить не відчув ніяковості, збентеження і сором’язливості? Чому, попри всю свою природну соромливість і несміливість, ніколи не бачачи світла, я з першого ж дня і першої миті відчував себе з нею так легко й невимушено і говорив так ніжно і фамільярно, як і через десять років, коли наша найбільша близькість зробила такий тон цілком природним? Хіба буває кохання якщо не без бажань, бо я їх мав, але без тривоги і ревнощів? Хіба ми не мучимося прагненням дізнатися, чи кохають нас самих? Але мені за все життя не спадало на думку запитати її про це, та й вона виявляла щодо мене не більше цікавості. Безперечно, у моїх відчуттях до цієї чарівної жінки було щось особливе, і далі читач побачить ще багато дивного і несподіваного.
Щоб ніхто не заважав їй поговорити зі мною про моє майбутнє, вона залишила мене у себе обідати. Перший раз у житті я їв без апетиту, і покоївка, що прислуговувала нам, сказала, що вперше бачить мандрівця моїх років і мого кола з таким малим апетитом. Це зауваження, що нітрохи не зашкодило мені в очах господині, вразило прямо в серце сільського товстуна, що обідав з нами і сам‑один їв за шістьох. А я був у захопленні, яке не давало мені їсти. Моє серце живилося якимсь зовсім новим почуттям, що переповнювало всю мою істоту, через нього мій розум не міг робити нічого іншого.
Пані де Варенс захотіла дізнатися подробиці моєї історії. У своїй розповіді я знову здобувся на той запал, що його був утратив у хазяїна. Що більше я схиляв до себе цю чудову душу, то сильніше вона шкодувала про долю, яку я собі готував. Її ніжне співчуття проглядало в її обличчі, погляді, рухах. Вона не наважувалася умовляти мене повернутися до Женеви, в її становищі це було б злочином проти католицтва, і їй було відомо, що за нею стежать і зважують кожне її слово. Але вона так зворушливо говорила мені про горе мого батька, що ясно вгадувалося її схвалення в тому разі, якби я повернувся втішити його. Вона навіть не розуміла, що мимоволі свідчить проти самої себе. Але я вже ухвалив рішення. До того ж, чим більше розчулювали мене її слова, тим менше я був здатний розлучитися з нею. Я відчував, що повернення до Женеви звело б між нами майже нездоланну перешкоду, для подолання якої мені довелося б знову тікати. Краще вже було триматися обраного шляху. І я тримався. Пані де Варенс, бачачи марність своїх зусиль, не стала наполягати і лише сказала, дивлячись на мене із співчуттям: «Йди туди, куди кличе тебе Бог, моя бідолашна дитино. Але ставши дорослим, згадай про мене». Вона й не думала, що її слова справдяться так жорстоко.
Мої труднощі аж ніяк не закінчилися. Як вижити в такому юному віці далеко від батьківщини? Не пройшовши й половини терміну учнівства, я не володів ремеслом. А якби й володів, то не зміг би жити з нього в Савойї, країні надто бідній для процвітання ремесел. Товстун, що обідав за всіх нас і змушений нарешті дати спочинок своїм щелепам, висловив пораду, послану йому, за його словами, Небом, але, судячи з наслідків, прийшла вона радше з протилежного боку. Він запропонував мені йти у Турин, де в притулку для освічення новонавернених я міг знайти поживу для душі і тіла аж до моменту свого уцерковлення, після чого милосердні душі підшукали б мені підходяще місце. «Що стосується дорожніх витрат, то його превелебність монсеньйор єпископ не відмовиться милостиво забезпечити вас необхідними коштами, якщо пані де Варенс запропонує йому таку святу справу, та й сама пані баронеса, яка надзвичайно добра, – сказав він, уклонившись своїй тарілці, – неодмінно вам допоможе».
Всі ці милості здавалися мені досить обтяжливими. Серце моє стискалося, я мовчав. Пані де Варенс, відгукнувшись на цей план зовсім не з тим запалом, з яким його було викладено, відповіла, що вона поговорить про це з його превелебністю, і кожен допоможе відповідно до своїх можливостей. Але цей клятий товстун побоювався, що вона говоритиме недостатньо переконливо. Маючи свою користь у цій справі, він сам умовив священиків і так спритно все обкрутив, що коли пані де Варенс, яка боялася відпускати мене в подорож, звернулася до єпископа, виявилося, що справу вже вирішено, і їй тут‑таки видали гроші мені на дорогу. Вона не зважилася вмовляти мене залишитись. Я наближався до того віку, коли жінка її років не може, не порушуючи пристойності, тримати біля себе молодого хлопця.
Так моя подорож була вирішена тими, хто піклувався про мене. Мені залишалося підкоритися, що я і зробив без особливої огиди. Хоча Турин був далі від Ансі, ніж Женева, мені здавалося, що, будучи столицею, він зв’язаний з Ансі тісніше, ніж місто чужої держави і чужої релігії. До того ж, їдучи з послуху пані де Варенс, я відчував, що продовжую жити під її керівництвом, а це означало більше, ніж жити просто по сусідству. І нарешті, думка здійснити велику подорож давала втіху моїй манії до мандрів, яка вже починала себе виявляти. Мені здавалося чудовим у моєму віці перебратися через гори й піднестися над своїми товаришами на всю висоту Альп. Женевець не здатний устояти перед спокусою побачити іншу країну, і я погодився. Товстун та його дружина збиралися вирушити в дорогу за два дні. Турботу про мене поклали на них. Їм передали і мій гаманець, поповнений пані де Варенс, яка нишком сунула невеличку суму грошей і мені, додавши до неї купу напучень. І ось у Страсну середу ми вирушили в дорогу.
Другого дня після мого від’їзду з Ансі туди прибув батько, що йшов моїми слідами разом зі своїм другом Рівалем, теж годинникарем. Ріваль був розумний, навіть дотепний чоловік, що писав вірші краще за Ла Мотта і говорив не гірше за нього, притому цілком чесний, але його безцільні заняття літературою привели лише до того, що один з його синів зробився актором.
Замість того щоб наздогнати мене, що їм легко вдалося б, адже я йшов пішки, а вони їхали на конях, ці добродії, побачивши пані де Варенс, удовольнилися тим, що поплакали разом з нею про мою долю. Те саме трапилося і з дядьком Бернаром. Він приїхав за мною в Конфіньйон, але дізнавшись, що я в Ансі, повернувся звідти до Женеви. Мої близькі ніби змовилися з моєю зіркою лишити мене на ласку моєї долі. Через подібне ж нехтування пропав мій брат, до того ж так серйозно, що ми так ніколи й не дізналися, що з ним трапилося.
Мій батько мав не лише гідну подиву чесність і душевну силу, але був і чудовим батьком, особливо для мене. Він ніжно любив мене, але любив і свої втіхи, а нові уподобання дещо охолодили його батьківську любов з того часу, як я жив далеко від нього. У Ніоні він знов одружився, і хоча його немолода дружина не могла вже дати мені братів, але у неї були родичі: склалася інша сім’я, з’явилися інші цілі, нове господарство, і це заважало батькові часто згадувати про мене. Батько старів і не мав статку, який підтримав би його в старості. Нам з братом залишився від матері деякий спадок, і за нашої відсутності невеликі доходи з нього надходили батькові. Ця думка не приходила йому прямо і не заважала йому виконувати свій обов’язок, але непомітно впливала на нього помалу і дещо стримувала його завзяття, яке без цього він довів би далі. Думаю, саме тому він і не поїхав за мною в Шамбері, де міг легко застати мене. Саме тому, коли я згодом відвідував його, він був завжди по‑батьківськи ласкавий зі мною, але не надто прагнув мене утримати.
Така поведінка батька, ніжна любов і доброчесність якого були мені добре відомі, навела мене на роздуми, що немало сприяли збереженню мною душевного здоров’я. Я виніс із них велике етичне правило, єдино придатне для застосування в житті: уникати становищ, у яких наші обов’язки суперечать нашим вигодам і особисте щастя ставиться в залежність від нещастя інших. Певен, що в таких становищах і найсильніша любов до доброчесності рано чи пізно слабіє, і ми стаємо несправедливі та злі у справах, не припиняючи бути справедливими й добрими в душі.
Це правило, що глибоко закарбувалося в серці і, хоча трохи пізно, втілене в усій моїй поведінці, надавало мені дивного і дурного вигляду серед публіки й особливо серед моїх знайомих. Мене звинувачували в бажанні оригінальничати і чинити інакше, ніж інші. Кажучи по правді, я не думав чинити ні як інші, ні інакше. Я щиро бажав робити те, що було хорошим. Всіма силами я прагнув позбутися становища, що викликало у мене інтерес, протилежний інтересу іншої людини, і, отже, таємне, хоча й мимовільне бажання лиха цій людині.
Два роки тому мілорд маршал хотів записати мене до свого заповіту. Я з усієї сили постав проти цього. Я пояснив йому, що нізащо в світі не хотів би значитися в чиємусь заповіті, а надто в його. Він погодився. Тепер він хоче призначити мені довічну пенсію, і я погоджуюся. Скажуть, що вбачаю вигідним для себе таку зміну, і це можливо. Але, мій добродійнику і панотче! Якщо я, на жаль, переживу вас, то знаю, що, втрачаючи вас, я повинен утратити все й нічого не зможу отримати.
Ось, на мою думку, гарна філософія, що єдина цілком підходить до людського серця. З кожним днем я все більше переймаюся її глибокою міцністю й на різні лади перевертаю її в усіх своїх останніх творах; але легковажна публіка не зуміла помітити її. Якщо після закінчення цієї праці я проживу ще, щоб узятися до іншої, то я думаю навести в кінці «Еміля» такий чарівний і вражаючий приклад цього самого правила, що читачеві мимоволі доведеться звернути на нього увагу. Але досить мудрувань для мандрівника, час знову рушати в дорогу.
Вона виявилася приємнішою, ніж я сподівався, а мій супутник – не таким грубим, яким здався мені спочатку. Це був чоловік середнього віку, із сивіючим чорним волоссям, зібраним у косичку, богатирського вигляду, з гучним голосом, досить веселий, чудовий ходок і ще кращий їдок. Він легко брався за будь‑яке ремесло, не знаючи при цьому жодного. Здається, він збирався відкрити в Ансі якусь фабрику. Пані де Варенс захопилася його проектом, і тепер він ішов у Турин, щоб добитися згоди міністра. Постійно обертаючись серед священиків і пропонуючи себе в їх розпорядження, мій супутник перейняв у них талант до інтриг і особливий церковний жаргон, яким без кінця й користувався, вдаючи із себе великого проповідника. Він знав навіть один уривок латиною з Біблії і повторював його тисячу разів на день, тож здавалося, ніби він знає їх тисячу. До того ж він рідко залишався без грошей, коли знав про гроші в чужих гаманцях, був радше спритником, ніж шахраєм, і, розмовляючи вульгарним тоном жалюгідного проповідника, був схожий на Петра Пустельника, що з мечем на поясі проповідує хрестовий похід.
Його дружина, пані Сабран, була досить доброю жінкою, яка набагато тихіше поводилася вдень, ніж уночі. А що я завжди спав у одній кімнаті з ними, її галасливе безсоння часто турбувало мене, і турбувало б ще частіше, якби я розумів його причину. Але я ні про що й гадки не мав, являючи щодо цього зразкову дурість, що дозволяла клопотатися про мою освіту самій природі.
Отже, я весело йшов у товаристві свого святобливого провідника та його жвавої жіночки. Ніщо не бентежило моєї подорожі: тіло і душа були в найщасливішому настрої за все моє життя. Молодий, сильний, здоровий, безтурботний, певний у собі та інших, я переживав ту коротку, але дорогоцінну мить життя, коли його експансивна повнота так розширює наше єство всіма відчуттями і прикрашає в наших очах всю природу чарівністю нашого існування. У моєї приємної тривоги була мета, що робила її менш блукаючою і зупиняла мою уяву. Я дивився на себе як на продукт, на учня, друга, майже коханця пані де Варенс. Її приємні розмови, всі її дрібні ласки, ніжний інтерес, який вона, здавалося, виявляла до мене, її чарівні погляди, що здавалися мені сповненими кохання, бо самі вселяли мені його, – все це живило на ходу мої думки і спонукало мене до чудових мрій. Ані боязнь, ані сумнів у моїй долі не бентежили цих мріянь. Послати мене у Турин означало, на мою думку, зобов’язатися дістати мені кошти для життя, пристойно помістити мене. Я не піклувався про самого себе, інші взяли на себе цей клопіт. Таким чином я легко йшов уперед, позбавлений цієї ноші; молоді бажання, чарівниця‑надія, блискучі плани наповнювали мою душу. Все, що я зустрічав, здавалось мені запорукою близького щастя. У будинках я уявляв сільські святкування, на луках – надзвичайно веселі ігри, уздовж річок – купання, прогулянки на човні, вудіння риби, на деревах – чудові плоди, а під їх тінню – солодкі побачення, на горах – чашки молока і вершків, чарівне безклопіття, мир, простоту, приємність іти, куди очі дивляться. Ніщо не проходило повз мою увагу, не викликаючи в серці якоїсь веселої картини. Велич, різноманітність, справжня краса видовища робили цю картину гідною розуму. Навіть марнославство домішувало сюди своє вістря. Таким молодим прошкувати Італією, побачити вже стільки країн, іти горами за Ганнібалом здавалося мені славою, неприступною для мого віку. До всього цього додайте часті, приємні зупинки, добрячий апетит і можливість задовольняти його; справді, мені не слід було соромитися, і в порівнянні з обідом Сабрана мій здавався мізерністю.
За все своє життя я не згадаю проміжку часу, такого вільного від турбот і прикрощів, як ті сім‑вісім днів наших мандрів. Нам доводилося розміряти свій крок до кроку пані Сабран, і подорож обернулася не чим іншим, як довгою прогулянкою. Цей спогад залишив у мені щиру прихильність до всього, що до нього стосувалося, особливо до гір і до піших переходів. Я подорожував пішки лише в свої кращі літа, і завжди з великою втіхою. Згодом обов’язки, справи, необхідність возити багаж змусили мене зробитися паном і наймати екіпажі; разом зі мною увійшли туди важкі клопоти, прикрощі, труднощі, і тепер я відчуваю лише потребу приїхати, тоді як раніше у своїх подорожах я почував задоволення від самої ходьби. Довго я шукав у Парижі двох товаришів з такими самими смаками, які пожертвували б кожен п’ятдесятьма луїдорами зі свого гаманця і роком свого часу, щоб разом обійти пішки всю Італію, у супроводі одного слуги, який ніс би мішок для нічлігу. Багато хто, очевидячки, був у захваті від цього проекту, але глибоко в душі всі вважали його надхмарним палацом, про який часто базікають, не бажаючи дістатися до нього. Пам’ятаю, що я палко говорив про цей проект із Дідро і Ґріммом, і мені вдалося розпалити їхню фантазію. Якось раз я подумав, що справу зроблено; але все звелося до бажання здійснити подорож на папері, у якій Ґрімм не вигадав нічого забавнішого, як змусити Дідро скоїти купу непривабливих вчинків, а мене замість нього віддати до рук інквізиції.
Я шкодував, що ми прийдемо у Турин вже незабаром, але радів, що побачу велике місто, і сподівався швидко знайти в ньому гідне місце для себе. Честолюбство вдаряло мені в голову, і я вже бачив, як я нескінченно піднісся над колишнім становищем підмайстра, навіть і не думаючи, що невдовзі опинюся набагато нижче, аніж був.
Перш ніж іти далі, я мушу вибачитися перед читачем чи виправдати себе за безліч нецікавих для нього подробиць, які я допустив і допускатиму далі. Я вирішив показати публіці всього себе, і тому ніщо з мого життя не повинно залишатися темним або прихованим від неї; я постійно мушу бути перед очима публіки, яка стежитиме за мною в усіх блуканнях мого серця, в усіх потаємних куточках мого життя. Хай вона ні на одну мить не втрачає мене з очей, аби, знайшовши в моїй розповіді найменшу прогалину, найменшу порожнечу і запитавши: «Що він робить у цю хвилину?» – не звинуватити мене в небажанні все сказати. Своїми розповідями я дав чимало приводів для лихослів’я людей і не хочу посилювати його своїм мовчанням.
Мої невеликі заощадження зникли: я прохопився, і моя балакучість не залишила у збитку моїх провідників. Пані Сабран знайшла спосіб відібрати у мене все, аж до лощеної срібної стрічки, яку пані де Варенс подарувала мені для шпаги і про яку я шкодував найбільше. Та й сама шпага перейшла б до їхніх рук, аби я не відстояв її. Вони справно утримували мене в дорозі, але при цьому обдерли мене як липку. Я прибув у Турин без верхнього одягу, без грошей, без білизни, дозволивши опікуватися моєю майбутньою блискучою кар’єрою лише своїм внутрішнім чеснотам.
Я розніс за призначенням свої рекомендаційні листи, і мене відразу прийняли до притулку для новонавернених, щоб настановити в релігії, за навернення в яку мені й призначалося утримання. Я пройшов через великі двері із залізними ґратами, які замкнули за моєю спиною, повернувши двічі ключем. Такий початок здався мені радше значливим, ніж приємним, і змусив замислитися. Мене провели у досить простору кімнату, в якій з меблів були лише дерев’яний аналой з великим розп’яттям та п’ятірко дерев’яних стільців, що здалися мені лакованими, але насправді просто лисніли від частого використання. У цій залі для зібрань я зустрів кількох своїх товаришів по навчанню, на вигляд справжніх бандитів, більше схожих на прислужників диявола, ніж на майбутніх дітей Божих. Двоє з цих негідників були славонцями, що видавали себе за єврея і мавра. Вони призналися мені, що проводили життя, мандруючи по Іспанії та Італії, переходячи в християнство і хрестячись усюди, де тільки це обіцяло хоч найменшу вигоду.
Відчинили інші залізні двері, що ділили навпіл великий балкон, який виходив у двір. Через ці двері увійшли наші новонавернені сестри, які, як і я, готувалися народитися наново через урочисте зречення, а не через хрещення. Це були найбільші розпусниці й наймерзенніші шльондри, які коли‑небудь оскверняли надра Церкви. Лише одна з них здалася мені доволі гарненькою. Вона була майже мого віку, можливо, на рік чи два старша. Кілька разів я ловив на собі погляд її лукавих оченят. Це викликало у мене деяке бажання познайомитися з нею, але за два місяці, що вона ще залишалася в цьому домі, вже до цього провівши в ньому три місяці, мені жодного разу не вдалося до неї підійти, так пильно опікали її наша стара тюремниця і святий отець, який ревно трудився над її напученням, але, очевидячки, досяг невеликих успіхів у цій справі. Мабуть, вона була дуже тупа, хоча такою і не здавалася, бо ніколи ще навчання не тривало так довго. Святий чоловік усе ніяк не визнавав її готовою до виголошення зречення. Вона занудьгувала в ув’язненні і захотіла покинути притулок, байдуже, ставши християнкою чи ні. Довелося зловити її на слові, поки вона ще погоджувалася, зі страху, щоб вона не обурилася й не відмовилася від свого наміру.
Маленька громада зібралася на честь новоприбулого. Нам прочитали коротке напучення. Мені пропонувалося гідно відповісти на виявлену Богом ласку, а інших запрошували сприяти мені молитвою та настановляти мене прикладом. Після чого наші непорочні діви повернулися до своєї загороди, а я мав час уволю надивуватися з тієї, в якій опинився сам.
Наступного ранку нас зібрали для нового настановлення, і ось тоді я вперше задумався про крок, який мені належить зробити, і про свої вчинки, які мене до нього привели.
Я вже говорив, повторюю тепер і повторю, мабуть, ще не раз те, в чому незмінно переконаний: якщо яка дитина і здобувала коли‑небудь здорове й розумне виховання, то такою дитиною був я. Народжений у сім’ї, яка виділялася своїми звичаями із загального рівня народу, я отримував тільки уроки мудрості та приклади честі від усіх своїх рідних. Мій батько, хоча й любитель утіх, відзначався не лише безумовною чесністю, а й релігійністю. Увічливий у товаристві і християнин у сім’ї, він рано збудив у мені гарні почуття, притаманні йому. Всі три мої тітки були розважливі і доброчесні, дві з них відзначалися святобливістю, а третя, сповнена водночас грації, розуму й почуттів, була, мабуть, благочестивіша за двох перших, хоча й менше виставляла це напоказ. Із лона такої шановної сім’ї я перейшов до пастора Ламберсьє, який, хоча і церковник і проповідник, вірив у душі і чинив майже так само добре, як говорив. Лагідними й розумними повчаннями він і його сестра викохували в мені ті зачатки благочестя, які побачили в моєму серці. Ці шановані люди вживали таких правильних, м’яких і мудрих засобів, що я ніколи не нудьгував під час проповіді, завжди йшов з неї внутрішньо розчуленим і ухвалював рішення жити добре, які рідко порушував, якщо про них пам’ятав. Святобливість тітки Бернар набридала мені дужче, бо вона перетворила її на ремесло. У хазяїна я й поготів не думав про релігію, хоча не змінював своїх думок. Я не зустрів молодих людей, які могли б розбестити мій розум. Я став гульвісою, але не вільнодумцем.
Отже, я був настільки релігійний, наскільки могла бути релігійною дитина мого віку. Я був навіть більш релігійний, бо навіщо приховувати те, що я думаю? Моє дитинство не було дитинством дитини, бо я почував і думав, як дорослий. Лише з віком я повернувся до категорії звичайних людей, при народженні ж я вийшов з неї. Читач посміється, бачачи, з якою скромністю я величаю себе чудо‑дитиною. Сміх сміхом, але знайдіть мені іншу дитину, яка в шість років захоплюється і зачитується романами, заливаючись над ними гарячими сльозами. Знайдіть мені таку дитину, і я визнаю сміхотворність свого марнославства і свою неправоту.
Тому, сказавши, що дітям не треба навіть говорити про релігію, якщо хочуть, щоб вони зробилися потім релігійними, і що вони нездатні пізнати Бога навіть по‑нашому, – я здобув своє почуття зі своїх спостережень, а не з власного досвіду (адже я знав, що останній нікого не переконає). Знайдіть шестирічних Жан‑Жаків Руссо і говоріть з ними про Бога в сім років; повторюю, ви нічим не ризикуєте.
Я думаю, читач розуміє, що і для дитини, і для дорослої людини бути релігійним означає дотримуватися того віросповідання, в якому вона народилася. Іноді від догматів релігії щось віднімається, рідше – щось до них додається. Догматична віра є плід виховання. Незалежно від цього принципу, який пов’язував мене з вірою батьків, я засвоїв особливу огиду до католицизму, властиву нашому місту. Нам подавали його як найжахливіше ідолопоклонство, а католицьке духівництво малювали в найчорніших фарбах. Це почуття заходило в мені так далеко, що довгий час, побачивши внутрішнє оздоблення церкви, зустрівши священика в стихарі чи зачувши дзвіночок під час церковної ходи, я здригався від жаху і страху. Згодом це почуття залишило мене в містах, але часто поверталося в сільських парафіях, більше схожих на ті, де я переживав це почуття раніше. Але по правді кажучи, це враження дивно суперечило спогаду про ласкаве поводження священиків з околиць Женеви з міськими дітьми. Дзвін дзвіночка перед причастям лякав мене, а благовіст до обідні та вечерні нагадував про смачний обід, полуденок, про свіже масло, фрукти і чудові молочні продукти. Прекрасний обід у пана де Понвера також справив на мене велике враження. Тому мене легко приголомшувало все це.
Дивлячись на папізм як на щось, пов’язане лише з розвагами і ласощами, я легко звик до думки про життя в католицизмі. Проте думка про урочисте прийняття цієї релігії являлася мені лише невиразно, а зречення бачилося подією якогось далекого майбутнього. Але тепер стало вже неможливим обманювати себе й далі. Я з жахом зрозумів, що прийняв на себе цілком певні зобов’язання, побачив і їх неминучі наслідки. Майбутні неофіти, що оточували мене, жодним чином не могли додати мені мужності своїм прикладом. Я не міг приховати від себе, що ставав на один щабель з продажними бандитами, готуючись до майбутньої святої справи. Попри молодість, я все ж таки розумів, що хоч яка б релігія була істинною, я збирався за гроші відректися від своєї власної, і навіть якщо зроблю правильний вибір, то глибоко в серці збрешу Святому Духу і заслужу людську зневагу. Що більше я про це думав, то дужче гнівався на себе і нарікав на долю, яка мене до цього довела, ніби не своїми власними руками я приготував собі таку долю. Часом ці думки так захоплювали мене, що я утік би, якби знайшов лазівку на волю. Але втеча здавалася неможливою, і моя рішучість протрималася недовго.
З нею боролося надто багато таємних бажань. Проти втечі мене настроювали вперте небажання повертатися до Женеви, сором, сама трудність переходу через гори, страх опинитися далеко від батьківщини без друзів і без коштів для існування, – все це змушувало мене дивитися на докори сумління як на запізніле каяття. Дорікаючи собі у скоєному, я тим самим намагався пробачити собі за те, що ще тільки збирався зробити. Перебільшуючи минулі гріхи, я дивився на майбутні як на їх неминучий наслідок. Я не говорив собі: «Ще нічого не зроблено, і, якщо захочеш, ти можеш залишитися невинним». Я говорив: «Плач за злочином, який зробив тебе винним і тепер вимагає свого завершення».
Знадобилася б рідкісна для мого віку душевна сила, щоб відректися від усього, що я досі обіцяв чи на що дозволяв сподіватися, і порвати ланцюги, якими я сам себе обплутав, твердо і без страху за можливі наслідки заявивши, що хочу зберегти релігію батьків. Але тоді я не мав такої відваги, та й малоймовірно, що мені це вдалося б. Справа зайшла аж надто далеко, щоб відступати. Що дужче я чинив би опір, то наполегливіше постаралися б зламати мою впертість.
Софізм, що занапастив мене, властивий природі більшості людей, які скаржаться на брак сили, коли вже надто пізно її застосовувати. Доброчесність обходиться нам дорого лише з нашої власної провини. Коли б ми були розумніші, ми навряд чи часто мали б потребу в доброчесності. Але ми не опираючись здаємося легко подоланим пориванням і, не думаючи про небезпеку, поступаємося слабким спокусам. Самі того не помічаючи, ми опиняємося в згубному становищі, якого легко могли б уникнути, але з якого вже не можемо вибратися без жахливих для нас героїчних зусиль. Нарешті, ми летимо в безодню і говоримо Богові: «Навіщо Ти зробив мене таким слабким?» Але Він відповідає нашій совісті: «Я дав тобі мало сили, щоб вибратися з безодні, але Я дав тобі досить сили, щоб ти туди не впав».
Я не цілком зважився стати католиком, але, через віддаленість часу, намагався звикнути до цієї думки, разом з тим сподіваючись на яку‑небудь несподівану і рятівну подію. Щоб виграти час, я вирішив захищатися всіма приступними мені засобами. Незабаром марнославство позбавило мене необхідності розмірковувати про своє рішення. Ледве побачивши, що мені вдається іноді заганяти на слизьке своїх наставників, я відразу уявив, що легко зможу спростувати всі їхні докази. Я навіть узявся за цю справу із смішним завзяттям, вирішивши, що поки вони працюють у поті чола наді мною, я потруджуся над ними. Я справді думав, що досить мені їх переконати, як вони зробляться протестантами.
Таким чином, вони не знайшли в мені ані очікуваної легкості сприйняття їхніх повчань, ані сподіваної готовності до навернення. Звичайно протестанти освічені краще, ніж католики. Це й зрозуміло: учення перших вимагає обмірковування, учення других – послуху. Католик повинен засвоювати пропоноване йому готове рішення, а протестант повинен вчитися вирішувати сам. Мої наставники розуміли це, але як досвідчені люди не чекали зустрітися з особливими труднощами, зважаючи на мій вік і моє становище. Відомо було і те, що я ще не приймав першого причастя і не отримував відповідних настанов. Але зате ніхто не знав, що я був чудово навчений пастором Ламберсьє і, крім цього, мав у своєму розпорядженні дуже незручний для цих добродіїв запас відомостей з «Історії Церкви та Імперії», яку вивчив майже напам’ять, живучи з батьком. З того часу я дещо забув її, але вона почала потроху оживати в моїй пам’яті в міру того, як розпалювалися наші спори.
Старий, маленький, але досить поважного вигляду священик провів з нами загальну бесіду. Для моїх товаришів ця бесіда була радше уроком катехізису, ніж приводом для диспуту, і йому доводилося лише настановляти їх, а не спростовувати їхні заперечення. Зі мною виявилось інакше. Коли підійшла моя черга, я раз у раз перебивав його і не позбавив ні одного утруднення, в які тільки міг його поставити. У результаті бесіда затяглася і набридла присутнім. Старий священик багато говорив, розпалювався, молов нісенітниці і викручувався, посилаючись на те, що погано розуміє по‑французьки.
Другого дня, щоб я не бентежив своїх товаришів нескромними запереченнями, мене відвели до окремої кімнати. Мною зайнявся інший священик, молодший і дуже пишномовний, тобто він умів говорити довгими фразами, і самовдоволений, як ніякий інший доктор богослов’я. Одначе я не дозволив збити себе з пантелику його солідним виглядом і, відчуваючи, що всього лише роблю свою справу, почав упевнено відповідати йому і збивати його тут і там у міру своїх можливостей. Він намагався здолати мене за допомогою святого Августина, святого Григорія та інших Отців, і з неймовірним подивом побачив, що я знаюся на всіх цих Отцях майже так само легко, як він сам. Я не читав їх, як не читав, можливо, і він, але мені запам’яталося багато уривків з їхніх творів, наведених у мого Ле Сюера. Щойно він наводив мені цитату з одного з них, як я, не заходячи з ним у суперечку, протиставляв їй іншу, з того ж Отця, і частенько садовив його на лід. Але врешті‑решт він брав гору, і з двох причин: по‑перше, він був сильніший за мене, а я відчував себе, так би мовити, в його руках і добре розумів, попри свою молодість, що не слід доводити його до крайнощів, бо помітив, що старий священик без жодної дружелюбності поставився і до моєї ерудиції, і до мене самого. По‑друге, він був досвідчений, а я ні. Тому в своїх доводах він ішов за певною методою, за якою я йти не міг, а якщо я заганяв його у безвихідь яким‑небудь несподіваним запереченням, він відкладав його обговорення на завтра, кажучи, що я ухиляюся від обговорюваного предмета. Іноді він просто відкидав усі мої цитати, стверджуючи, що вони фальшиві, і пропонував мені сходити за потрібною книгою, не надто вірячи, що я їх там відшукаю. Він відчував, що не дуже ризикує, і що з усією своєю позиченою ерудицією я малодосвідчений у поводженні з книгами, дуже погано знаю латину і не знайду потрібного уривка в незнайомому грубому томі, навіть якщо певен, що він там є. Я навіть підозрював його в неточності, в якій він сам звинувачував протестантських пасторів, і в тому, що іноді він просто вигадував потрібні уривки, щоб спростувати важке для його розуміння заперечення.
Поки тривали всі ці безглузді балачки і дні проходили в спорах, у бурмотінні молитов і в неробстві, зі мною трапилася одна невелика, але досить прикра пригода, яка заледве не закінчилася для мене досить сумно.
Немає на світі такої ницої душі і такого варварського серця, які були б зовсім не підвладні ніжним почуттям. Один з двох бандитів, що називали себе маврами, прихилився до мене. Він охоче заводив зі мною мову, теревенячи своєю каліченою французькою мовою, робив мені різні дрібні послуги, іноді ділився своєю вечерею і раз у раз поривався обіймати і цілувати мене з якоюсь дивною палкістю, що страшенно мене бентежила. Хоча я і лякався, певна річ, його чорного обличчя, прикрашеного довгим шрамом, і його палаючих очей, погляд яких здавався радше лютим, аніж ніжним, але я терпів усі ці поцілунки, кажучи собі: «Недобре відштовхувати нещасного, який так дуже прикипів до мене серцем». Поступово він переходив до більш нескромного поводження зі мною і часом звертався до мене з такими своєрідними словами, що я ладний був повірити в те, що у бідолахи глузд за розум завертає. Якось увечері він намагався лягти спати в моє ліжко разом зі мною. Я заперечував, сказавши, що моє ліжко надто вузьке для двох. Тоді він став упрошувати мене лягти спати в його ліжко. Я знову відмовився, бо цей нещасний був такий неохайний і так дуже смердів жованим тютюном, що мене починало нудити.
Другого дня, досить рано вранці, ми опинилися наодинці в залі зібрань. Він знову почав свої ласки, причому з такою палкістю, що страшенно налякав мене. Нарешті, він перейшов до найобурливіших вільностей і намагався змусити мене, заволодівши моєю рукою, робити те ж саме з ним. Я скрикнув, вирвався і відскочив од нього. Не виявляючи ні обурення, ні гніву, бо я не мав найменшого уявлення про те, що відбувалося, я висловив при цьому своє здивування та огиду так енергійно, що він відчепився від мене. Але в останні хвилини його біснувань я побачив, як щось біле і клейке, від вигляду чого мені стало погано, полетіло до каміна і впало на підлогу. Приголомшений, схвильований і наляканий більше, ніж коли‑небудь у житті, я кинувся на балкон, готовий знепритомніти.
Я не розумів, що коїлося з цим бідолашним, і думав, що його уразив епілептичний чи який‑небудь ще жахливіший напад. Я і справді не уявляю нічого потворнішого для стороннього спостерігача, ніж усі ці непристойні й брудні рухи та жахливий вираз обличчя, пойнятого найгрубішою хіттю. Ніколи мені не доводилося бачити іншого чоловіка в подібному стані, але якщо всі ми саме так і виглядаємо у хвилини пристрасті, то жінки, мабуть, дивляться на нас надто закоханими очима, якщо при цьому не жахаються нас.
Я помчав щодуху розповісти всім про те, що зі мною трапилося. Наша стара управителька веліла мені мовчати, але я бачив, що моя історія її дуже розсердила, і чув, як вона бурчить крізь зуби: Can maledet! Brutta bestia!  Не розуміючи, чому я маю мовчати, я розпатякував і далі, незважаючи на заборону, і напатякав стільки, що наступного дня один з наших керівників прийшов спозаранку задати мені добрячу нагінку, звинувативши мене в тому, що я ганьблю честь святого дому і роблю багато галасу даремно.
Висловлюючи свій осуд, він пояснював мені багато що, чого я не знав, але при цьому він зовсім не думав, що освічує мене, позаяк був переконаний, що я опирався, чудово розуміючи, чого від мене хочуть, але не бажаючи погоджуватися. Він без вагань заявив мені, що це така сама заборонена справа, як розпуста, але що не варто було аж так нервувати лише через те, що мене вважають привабливим. Він щиро розповів, що й сам, коли був юний, сподобився подібної ж честі і, втративши від здивування здатність чинити опір, зрештою не знайшов у тому, що сталося, нічого жахливого. Він дійшов у своїй безсоромності до того, що назвав речі своїми іменами, і, подумавши, ніби причиною моєї незгоди був страх болю, запевнив мене, що боявся я даремно, і що не слід було хвилюватися через дурниці.
Я слухав цього нечестивця з тим більшим подивом, що старався він не ради себе, а ніби настановляючи мене для мого ж добра. Справа здавалася йому такою простою, що він навіть не намагався усамітнитися зі мною. При нашій розмові був інший церковник, якого все це бентежило так само мало, як і його самого. Такий природний тон так мене вразив, що я повірив, ніби йдеться про якийсь загальноприйнятий звичай, про який я не мав раніше нагоди дізнатися. Тому я слухав його без гніву, хоча і не без огиди. Картина того, що з ним відбулося, а точніше, того, що я бачив сам, так дуже вкарбувалася в мою пам’ять, що на саму лише згадку про неї мені знову ставало погано. Хоча нічого більше про це я не знав, але моя огида до того, що сталося, поширилася і на захисника події. Я не зумів приховати її так, щоб він не помітив поганих наслідків своїх повчань. Кинувши на мене дуже непривітний погляд, він з того часу не пропускав нагоди зробити моє перебування в притулку якомога неприємнішим. Йому це так успішно вдавалося, що, бачачи лише один шлях звідти вийти, я поквапився ступити на нього з такою ж ревністю, з якою доти намагався з нього збочити.
Цей випадок убезпечив мене надалі від посягань мужолозців, а оскільки люди, які були відомі як такі, нагадували мені своїм виглядом і звичками жахливого мавра, то й викликали у мене неприхований жах. Навпаки, жінки багато виграли в моєму уявленні від порівняння з чоловіками. Мені здавалося, що за одне лише те, що їм доводиться терпіти чоловіків, я дуже вдячний їм за ніжні почуття до своєї персони, і навіть найпотворніша дівиця, на саму лише згадку про псевдо‑африканця, ставала в моїх очах предметом, гідним поваги.
Не знаю, чи удостоївся напучення сам мавр, але мені не здалося, щоб хтось почав ставитися до нього гірше, ніж раніше. Але він уже не підходив до мене і не намагався заговорювати. Через тиждень він з усією урочистістю прийняв хрещення, з голови до ніг убравшись у білі шати, щоб явити чистоту своєї відродженої душі. Наступного дня він покинув притулок, і я більше ніколи його не бачив.
Моя черга настала за місяць, бо саме стільки часу знадобилося моїм наставникам, щоб сподобитися честі навернути впертого протестанта. Мене змусили розглянути всі догмати, щоб навтішатися моєю новою покірністю.
Нарешті, достатньо навченого і підготовленого, на думку моїх вчителів, мене було врочисто відведено до архієпископської церкви Сен‑Жан, де я мав виголосити зречення й отримати атрибути хрещення. Насправді мене не хрестили, але церемонія була подібна до хрещення і мала на меті переконати народ у тому, що протестанти зовсім не християни. На мене надягли якийсь сірий балахон з білими петлицями, спеціально призначений для таких випадків. Двоє людей несли, переді мною і позаду мене, мідні чаші, в які били ключем і куди кожен складав свою милостиню відповідно до міри власної святобливості чи особистого інтересу до новонаверненого. Одне слово, аби зробити церемонію якомога повчальнішою для публіки і якомога принизливішою для мене, було дотримано всієї можливої католицької помпезності. Бракувало лише білого вбрання, яке мені якраз стало б у пригоді, але якого мені не дали, бо, на відміну від мавра, я не мав честі бути євреєм.
Та це було ще не все. Потім мені треба було піти до Інквізиції, щоб дістати розгрішення від єресі й повернутися в лоно Церкви, пройшовши через той самий обряд, який пройшов раніше, ніж я, Генріх IV. Вигляд і манери всечесного отця інквізитора не сприяли тому, щоб розвіяти таємний жах, який пойняв мене, коли я входив до цього будинку. Після кількох запитань про мою віру, моє становище і мою родину він раптом запитав мене, чи проклято мою матір. Жах змусив мене стримати перший порив обурення, і я задовольнився відповіддю, що хотів би сподіватися, що її не проклято, і Бог зумів просвітити її смертну годину. Чернець примовк, але скорчена ним гримаса зовсім не здалася мені знаком схвалення.
Коли все закінчилося, і я думав, що мені, нарешті, дадуть місце відповідно до моїх надій, мене просто виставили за двері, давши трохи більше, ніж двадцять франків дрібняками, що їх назбирали милостинею. Мені веліли жити добрим християнином, берегти благодать, побажали мені успіху і зачинили за мною двері. Все зникло.
Так в одну мить померкли всі мої великі надії, і від корисливого кроку, який я зробив, мені залишився лише спогад про моє відступництво і про те, як мене обдурено. Неважко уявити, як різко повинні були змінитися мої думки, коли я побачив себе падаючим зі своїх блискучих планів про багатство в цілковиту вбогість, а після ранкових міркувань про те, в якому б мені палаці оселитися, увечері мусив спати на вулиці. Читач напевно подумає, що я впав у найжахливіший відчай, підігріваючи жалощі про свої помилки думкою про те, що я власними руками підготував своє нещастя. Нічого подібного. Перший раз у житті я зазнав більш ніж двомісячного ув’язнення. І перше почуття, яким я тепер тішився, було почуття новоздобутої свободи. Після довгого рабства я знову став паном самому собі і своїм вчинкам. Я опинився серед великого міста і думав, що мені неважко буде відшукати в ньому засоби для життя, що тут живуть багато знатних людей, які, дізнавшись про мої таланти і чесноти, не забаряться привітно прийняти мене. Крім того, я міг і почекати, бо двадцять франків, що лежали в кишені, здавалися мені невичерпним скарбом. Я міг розпоряджатися ними на свій розсуд, не даючи нікому звіту. Вперше я виявився таким багачем. Отже, я був далекий від того, щоб засмучуватись і лити сльози, я лише змінив надії, а моє самолюбство нітрохи не постраждало. Ніколи ще я не почувався таким упевненим і спокійним. Я вважав, що вже майже досяг своєї мети і повинен дякувати за це лише собі самому.
Щонайперше я постарався задовольнити свою цікавість і обійти все місто, хоч би лише задля того, аби скористатися своєю свободою. Я ходив дивитися, як розставляють варту, і мені дуже сподобалися військові гармати. Я ходив за процесіями, бо мене приваблював церковний спів. Я пішов подивитися на королівський палац і підходив до нього зі страхом, але, побачивши, як туди входять інші, увійшов і я, мене не зупинили. Можливо, цією ласкою я мав завдячувати маленькому сувою, який ніс під пахвою. Так чи інакше, опинившись у палаці, я дуже багато забрав собі в голову і вже дивився на себе майже як на його обивателя. Нарешті, я втомився, виголоднів, було спекотно. Я зайшов до молочниці, мені дали кислого молока і дві хрумкі скибки чудового п’ємонтського хліба, який я люблю, як ніякий інший, це й стало моїм обідом за п’ять‑шість сольдо, який виявився одним з найсмачніших у моєму житті.
Мені довелося пошукати собі прихистку. Знайти його виявилося неважко, адже я вже досить добре говорив по‑п’ємонтськи, і мене розуміли. Я передбачливо вибрав собі приміщення, яке більш відповідало вмісту мого гаманця, ніж моїм смакам. Мене послали на вулицю По до солдатки, що брала по одному сольдо за ніч із слуг, які залишилися без місця. У неї знайшлося порожнє ліжко, і я влаштувався в неї. Вона була молода і недавно вийшла заміж, хоча у неї вже було п’ятеро чи шестеро дітей. Мати, діти і постояльці спали в одній кімнаті, і так тривало весь час, поки я в неї залишався. То була добра жінка, що лаялася, як візник, завжди обшарпана й нечесана, але м’якосерда й люб’язна. Вона заприязнилася зі мною і навіть стала мені у пригоді.
Я провів багато днів, насолоджуючись свободою і задовольняючи свою цікавість – а більше нічого. Я тинявся містом та його околицями, оглядаючи і відвідуючи все, що здавалося мені новим і цікавим; а для молодого хлопця, який щойно вийшов з ув’язнення і ніколи не був у столицях, таким було геть усе. З особливою акуратністю я відвідував двір і регулярно бував щоранку на королівській месі. Я тішився, бачачи себе в одній каплиці з монархом та його почтом; але потяг до музики, що почав у мене виявлятися, відігравав більшу роль у моїй старанності, ніж урочистість двору, яка недовго вражає, якщо її побачити раз і потім знову все тією ж. На той час у сардинського короля була найкраща в Європі капела: у ній по черзі з блиском грали Сумі, Дежарден, Безуцці. Але такої пишноти й не треба було, щоб зацікавити молодого хлопця, якого захоплювала гра на будь‑якому інструменті, аби вона була правильна. Крім того, я витріщався на навколишню розкіш без заздрості і лише безглуздо нею захоплювався. Найбільше мені хотілося видивитися в блискучому придворному натовпі яку‑небудь молоденьку принцесу, гідну моєї уваги, з якою я міг би закрутити роман.
Я трохи не почав роман у менш блискучому товаристві, і цей роман, якби я довів його до кінця, дав би мені в тисячу разів розкішнішу втіху.
Хоча я ощадливо витрачав свої кошти, мій гаманець відчутно порожнів. А втім, моя ощадливість походила не від передбачливості, а більшою мірою від простоти смаку, яку й сьогодні не зіпсувала в мені звичка до щедрої їжі. Я не знав, не знаю і дотепер кращого столу, ніж сільський. Мене завжди можна чудово пригостити молоком, яйцями, зеленню, сиром, чорним хлібом і пристойним вином; мій прекрасний апетит довершить решту, якщо тільки метрдотель і лакеї навколо не наб’ють мені оскому своїм неприємним виглядом. Раніше на шість або сім су я обідав набагато краще, ніж потім на шість або сім франків. Отже, я був вельми помірний завдяки відсутності спокус не бути таким. Я не можу навіть назвати це помірністю, тому що я вносив у це всю свою чуттєвість. Мої груші, кисле молоко, сир, п’ємонтський хліб та кілька склянок простого вина з Монферра, що його я попивав ковтками, робили мене найщасливішим з ненажер.
Але й за такої скромності мої двадцять франків танули з кожним днем, і, незважаючи на всю легковажність мого тодішнього віку, неспокій незабаром переріс у переляк. Від усіх моїх надхмарних палаців мені залишився лише один: підшукати собі заняття, яке дозволить заробляти на прожиття, але й це було не так‑то просто здійснити. Я подумав був про своє колишнє ремесло, але я не так добре знав його, щоб найнятися до якого‑небудь майстра, та й майстрів у Турині було небагато. Чекаючи на кращі часи, я почав ходити по крамницях і, сподіваючись спокусити людей дешевизною, пропонував свої послуги на той випадок, якщо комусь знадобиться вигравіювати вензель або герб на посуді. Ця затія виявилася не надто вдалою. Мене майже звідусіль випроваджували, а якщо і знаходилася робота, то така нікчемна, що я ледве міг заробити собі на кілька обідів.
Та одного разу, проходячи рано‑вранці по Контра‑Нова, я побачив у вікні молоду крамарку з таким привітним і привабливим обличчям, що, незважаючи на свою несміливість з жінками, я без вагань увійшов і запропонував свій скромний талант до її послуг. Вона мене не прогнала, а посадовила і вислухала мою невигадливу історію, пожаліла, порадила не журитися і сказала, що добрі християни не залишать мене. Потім, пославши до сусіднього чеканника по інструменти, які, за моїми словами, мені були потрібні, вона пішла на кухню і сама принесла мені сніданок. Такий початок видався мені доброю ознакою, і продовження це підтвердило. Вона, мабуть, залишилася задоволена моєю роботою і ще більше – моїм просторікуванням, коли я розговорився, відчувши себе трохи впевненіше. Вона була така блискуча й гарно вбрана, що спершу я дуже ніяковів, незважаючи на її привітний вигляд. Але її гостинний прийом, доброта, співчутливий тон, м’які і ласкаві манери змусили мене незабаром почуватися невимушено. Я помітив свій успіх, і це допомогло мені досягти ще більшого успіху. Але хоч вона й була італійкою, до того ж гарною і трохи кокетливою, вона притому була така скромна, а я такий несміливий, що важко було сподіватися на швидку вдалу розв’язку. До того ж нам і не лишили часу довести до кінця нашу пригоду. Але це надає тим більшої краси спогадам про короткі миті, які я провів біля неї, і смію стверджувати, що пережив при зустрічах з нею найсолодші і найчистіші втіхи кохання.
Це була надзвичайно пікантна брюнетка, а природна доброта надавала зворушливого виразу її гарненькому жвавому личку. Звали її пані Базиль. Її чоловік, набагато старший за неї і досить ревнивий, на час своїх від’їздів залишав її під охороною прикажчика, надто похмурого, щоб здаватися привабливим. Цей прикажчик мав і власні наміри щодо неї, але виявляв їх, лише коли був не в доброму настрої. Мене він дуже не злюбив, хоча мені подобалося слухати його гру на флейті, на якій він грав досить добре. Цей новий Егіст бурчав щоразу, коли бачив, що я входжу до його пані. Він ставився до мене спогорда, а пані Базиль віддячувала йому тим самим. Здавалося навіть, що їй подобалося мучити його, пестячи мене в його присутності, і цей вид помсти, хоча й дуже мені подобався, сподобався б мені ще більше, коли б відбувався наодинці. Але до цього вона свою помсту не доводила чи принаймні видозмінювала її. Чи то я здавався їй надто юним, чи то вона не вміла зробити перший крок, чи то серйозно хотіла бути розважливою, але віч‑на‑віч зі мною вона поводилася стримано.
Це мене не відштовхувало, але бентежило, а чому – я не знав. Хоча я не відчував щодо неї тієї справжньої і ніжної поваги, яку почував до пані де Варенс, я більше ніяковів і не міг поводитися з нею так само вільно. Я розгублювався, тремтів, не наважувався поглянути на неї, не наважувався дихати поряд з нею, і при цьому більше, ніж смерті, боявся розлучитися з нею. Я жадібно пожирав очима все, що вдавалося розгледіти непомітно: квіти на платті, кінчик гарненької ніжки, пружну білу руку від рукавички до краю рукавчика, шкіру, що виднілася іноді між викотом плаття і шийною хусточкою. Одне враження посилювало інше. Милуючись тим, що дозволялося бачити, і навіть дечим більшим, я відчував, як у мене темніло в очах, стискало груди, дихання утруднювалось, я вже заледве давав раду з ним і лише намагався зітхати безшумно, що було непростою справою в тій цілковитій тиші, в якій ми нерідко перебували. На щастя, пані Базиль, зайнята своєю роботою, не помічала, як мені здавалося, моїх зітхань. Та часом я помічав, що її хусточка, мабуть, із симпатії, починала поривчасто тремтіти на грудях. Це небезпечне видовище остаточно губило мене, і коли я вже бував готовий поступитися своєму пориву, вона раптом зверталася до мене з якими‑небудь спокійними словами, що миттєво змушувало мене схаменутися.
Кілька разів мені довелося побачити її так одну, але жодне слово, жоден жест, навіть жоден надто виразний погляд не виявив між нами ані найменшого розуміння. Таке становище, дуже болісне для мене, проте, давало мені чудові хвилини, і в простоті свого серця я ледве міг збагнути, чому ж я так мучився. Мабуть, ці короткі побачення віч‑на‑віч подобалися і їй; принаймні вона часто давала до них привід, цілком безпричинно з її боку, судячи з того, як вона тримала себе на них і змушувала мене тримати себе.
Одного разу, коли вона, втомившись від дурних мудрувань прикажчика, піднялася до своєї кімнати, я був у задній частині крамниці, все чув, поквапився закінчити свою роботу й пішов за нею. Двері до її кімнати залишалися прочиненими, і я увійшов непоміченим. Вона вишивала біля вікна, сидячи спиною до дверей, і не могла ні бачити, як я увійшов, ані чути мене через шум возів, що долинав з вулиці. Одягалася вона завжди красиво, але того дня її вбрання було майже кокетливим. Вона сиділа в граційній позі, її трохи схилена голівка давала змогу бачити білу шию, квіти прикрашали вишукано підібране волосся. Вся її фігура дихала чарівністю, я мав час розгледіти її, і розум мій потьмарився. Я кинувся навколішки біля входу до її кімнати і пристрасно простягнув до неї руки, цілком певний, що вона не могла мене чути і бачити, але мене видало люстро, що стояло на каміні. Не знаю, як подіяв на неї мій порив. Вона не поглянула на мене, не заговорила зі мною, лише порухом пальця, злегка повернувши голову, вказала мені на циновку біля своїх ніг. Я здригнувся, скрикнув і в одну мить кинувся на вказане мені місце. Читач ледве повірить, що в такому стані я не наважився нічого більше зробити: не сказав їй ні слова, не підвів на неї очей, не доторкнувся навіть до її колін. Я був німий і нерухомий, але, звичайно ж, не залишався спокійний. Мене переповнювали хвилювання, радість, вдячність і неясні палкі бажання, стримувані через страх розсердити її – страх, від якого ще не цілком одужало моє юне серце.
Вона здавалася такою ж переляканою і зніченою, як я сам. Схвильована моєю близькістю, збентежена тим, що сама привабила мене до своїх ніг, вона починала відчувати наслідки свого необдуманого руху. Вона не пригортала мене до себе, але й не відштовхувала, не відривала очей від своєї роботи і намагалася ніби не помічати мене біля своїх ніг. Але й уся моя дурість не заважала мені бачити, що вона поділяла моє хвилювання і, можливо, мої бажання, що її утримував сором, подібний до мого. Одначе це не додало мені сил подолати його. Вона була старша за мене років на п’ять‑шість, і мені здавалося, що їй і належить виявити більше сміливості. Я говорив собі, що коли вона ніяк не заохочує мене, значить, і не бажає, щоб я був рішучіший. Навіть тепер я вважаю, що думав правильно, а вона, звичайно, була надто розумна, щоб не тямити, що такий новачок, як я, потребував не лише заохочення, а й втаємничення.
Не знаю, як закінчилася б ця німа, але дуже життєва сцена і скільки ще часу я залишався б нерухомим у такому смішному й чудовому положенні, якби нас не перервали. У самий розпал своїх хвилювань я почув, як відчинилися двері на кухню, розташовану поряд з кімнатою, в якій ми були, і стривожена пані Базиль жестом веліла мені встати, додавши: «Встаньте, йде Розіна». Я поспішно підвівся, вхопившись за простягнуту мені руку, і двічі палко поцілував її, причому при другому поцілунку я відчув, що ця чарівна ручка злегка притискається до моїх губ. Ніколи в житті не переживав я такої солодкої миті. Нагода, яку я проґавив, уже не повернулася, і наше юне кохання на тому й закінчилося.
Можливо, саме тому образ цієї чарівної жінки і закарбувався в глибині мого серця такими чудовими рисами. Він навіть став ще гарнішим згодом, коли я краще пізнав світ і жінок. Якби в неї було більше досвіду, вона взялася б до справи інакше і зуміла б підбадьорити недосвідченого хлопця. Але серце її якщо й було слабке, мимоволі поступившись потягу, що охопив його, у той самий час відзначалося чесністю. Очевидно, то була її перша невірність, і мені, можливо, довелося б переборювати її соромливість не меншою мірою, ніж свою власну. Я пережив з нею поряд невимовно солодкі миті. Ніщо з того, що я відчув у жіночих обіймах, не варте тих двох хвилин, проведених біля її ніг, коли я навіть не смів доторкнутися до її плаття. Ні, ніщо не зрівняється з утіхою, яку може дати нам чесна жінка, котру ми кохаємо, кожен її рух – блаженство. Ледве помітний порух пальцем, трохи притиснута до моїх губ рука – ось ті єдині милості, яких я сподобився отримати від пані Базиль, але спогад про ці незначні милості досі чарує мене.
Протягом двох наступних днів я марно чатував на нове побачення, мені не вдалося улучити хвилину, і з її боку я не помічав ніякого прагнення до цього. Вона навіть трималася не те що холодніше, але стриманіше, ніж звичайно, і я думаю, вона уникала моїх поглядів, побоюючись, що не зможе дати раду своїм. Її клятий прикажчик був неприємніший, ніж коли‑небудь; він зробився глузливим, зубоскалив, сказав, що я проб’ю собі дорогу за допомогою жінок. Я тремтів від думки, що вчинив яку‑небудь нескромність, і, вважаючи себе ніби у згоді з нею, намагався оточити таємницею свій потяг, що досі не потребував цього. Це робило мене обережнішим в шуканні нагоди задовольнити своє бажання, але, бажаючи цілковитої безпеки, я не знаходив її.
Ось іще одне романтичне божевілля, від якого мені ніколи не вдалося вилікуватись і яке разом з моєю природною несміливістю багато в чому обмануло пророкування прикажчика. Я кохав надто щиросердо, наважуся сказати, надто цілковито, щоб бути спроможним легко досягати щастя. Нічия пристрасть не була живіша й чистіша за мою; нічиє кохання не було ніжнішим, щирішим, безкорисливішим. Тисячу разів я пожертвував би своїм щастям заради щастя коханої жінки; її репутація була для мене дорожчою за власне життя, і ніколи за всі втіхи я не погодився б хоч на мить схвилювати її спокій. Завдяки цьому я вносив у свої залицяння стільки турбот, стільки таємниць, стільки обережності, що жодне не могло увінчатися успіхом. Причиною мого мізерно малого успіху в жінок завжди було те, що я занадто їх кохав.
Повертаюся до флейтиста Егіста, у якого була дивна риса: що нетерпимішим ставав цей зрадник, то краще він поводився зі мною. З першого ж дня, коли його пані відчула потяг до мене, вона задумала зробити мене корисним у крамниці. Я непогано знав арифметику, і вона запропонувала прикажчикові навчити мене книговедення. Але мій ревнивець дуже кепсько сприйняв цю пропозицію, боячись, мабуть, щоб його не замінили мною. Тому після гравіювання вся моя праця зводилася до переписування кількох рахунків та заміток, до приведення до чистого вигляду кількох книг і перекладу торгової кореспонденції з італійської мови на французьку. Аж раптом прикажчикові здумалося повернутися до зробленої і відхиленої пропозиції, він сказав, що навчить мене подвійної бухгалтерії, що хоче зробити можливим для мене запропонувати мої послуги панові Базилю, коли той повернеться. У його тоні, у всьому його вигляді було щось фальшиве, лихе, іронічне, що не викликало довір’я. Пані Базиль, не чекаючи моєї відповіді, сухо сказала йому, що я вдячний йому за його пропозицію; але вона сподівається, що доля, нарешті, винагородить мене по заслузі і що було б шкода з моїм розумом зробити з мене прикажчика.
Вона не раз говорила мені, що хоче познайомити мене з кимось, хто може бути мені корисний. Вона досить мудро розуміла, що час мене відіслати від неї. Наша розмова без слів відбулася в четвер. У неділю вона давала обід, за яким і відрекомендувала мене якомусь якобіту з приємним обличчям. Чернець поставився до мене дуже приязно, привітав мене з наверненням і висловив декілька зауважень про мою пригоду, з чого я зрозумів, що пані Базиль детально йому її розповіла. Потім, легенько поплескавши мене по щоці, він порадив мені зберігати розважливість, не занепадати духом і заглянути до нього, щоб поговорити у вільний час. З того, яка йому виявлялася повага, я зрозумів, що він був досить поважною особою, а з його батьківського тону з пані Базиль я здогадався, що він її сповідальник. Добре пам’ятаю і те, що до його пристойної фамільярності з духовною дочкою домішувалися і знаки поваги до неї, яка у той час справила на мене менше враження, ніж справляє тепер. Коли б я був тоді розумнішим, мене зворушила б думка про те, що я зумів збудити почуття молодої жінки, такої поважаної своїм духівником!
Стіл виявився недостатньо великий для всіх нас, і довелося накрити ще маленький столик, за яким я і мав приємність обідати разом з паном прикажчиком. Від цього я нічого не втратив, ні в розумінні уваги до себе, ні в розумінні насолоди їжею, бо на наш столик присилали багато страв, що призначалися, звичайно ж, не йому. Все йшло чудово: жінки були дуже веселі, чоловіки галантні, а пані Базиль – чарівно люб’язна з гостями. Посеред обіду ми почули, як біля дверей зупинився екіпаж, і увійшов пан Базиль.
Так і бачу, як він входить у своєму червоному сюртуку із золотими ґудзиками – колір, який я з того дня зненавидів. Пан Базиль був високим і красивим чоловіком, дуже показний із себе. Він увійшов із шумом, маючи вигляд людини, яка заскочила всіх зненацька, хоча за столом сиділи самі його друзі. Дружина кинулася йому на шию, взяла його за руки, всіляко пригорталася до нього, але він не відповідав на її пестощі. Він привітався до присутніх, йому подали прибор, він почав їсти. Щойно зайшла мова про його подорож, як він, метнувши погляд на маленький столик, суворо запитав, що це за хлопчисько там сидить. Пані Базиль з усією наївністю пояснила йому. Він запитав, чи живу я в його будинку. Йому відповіли, що ні. «Чому ж? – провадив він грубо. – Якщо вже він стовбичить тут удень, то міг би залишатися й на ніч». Чернець заговорив і, справедливо віддавши хвалу пані Базиль, кількома словами похвалив і мою поведінку, додавши, що пан Базиль мав би не засуджувати благочестиве милосердя своєї дружини, а поспішив узяти в ньому участь, оскільки ніщо в цій справі не переходить межі пристойності. Чоловік заперечив, ледве стримуючи гнів з поваги до ченця, але з його гніву мені стало ясно, що він був обізнаний щодо мене і що прикажчик потурбувався про мене на свій копил.
Щойно ми вийшли з‑за столу, як цей останній з торжеством повідомив мені, від імені свого пана, що мені наказано негайно покинути його будинок і ніколи в житті в ньому більше не з’являтися. Виконуючи своє доручення, він постарався зробити це якомога образливішим і жорстокішим для мене чином. Я пішов без жодного слова, але серце моє розривалося, не так від того, що я покидав милу жінку, як від думки, що залишав її в жертву грубості її чоловіка. Безперечно, він мав слушність у тому, що не бажав її невірності. Але, хоча вона була розважлива і з природи добра, вона все ж таки була італійкою, тобто мала характер чутливий і мстивий. І мені здається, він не мав рації, застосовуючи до неї такі методи, які здатні були якраз і накликати на нього те саме нещастя, якого він побоювався.
Отак закінчилася моя перша пригода. Я намагався ходити тією вулицею двічі чи тричі, аби хоч здалеку побачити ту, за якою нескінченно жалкувало моє серце. Але замість неї я бачив лише її чоловіка та пильного прикажчика, який, угледівши мене, виразно погрожував мені крамничним аршином. Зрозумівши, що мене підстерігають, я занепав духом і більше вже там не з’являвся. Тоді я вирішив бодай відвідати покровителя, якого пані Базиль для мене знайшла. Як на лихо, я не знав його ймення. Сподіваючись на випадкову зустріч з ним, я довго блукав навколо монастиря. Нарешті, інші події позбавили мене приємних спогадів про пані Базиль, і незабаром я зовсім забув про неї – так, що у мене, такого ж простого й недосвідченого юнака, як і раніше, не залишилось навіть потягу до гарних жінок.
Тим часом її щедрість дещо поповнила мій убогий гардероб, правда, досить скромно, бо, як розважлива жінка, вона більше турбувалася про чистоту, ніж про ошатність, і про те, щоб позбавити мене зайвих страждань, а не про мій блиск. Одяг, у якому я прибув із Женеви, ще не зносився, і вона додала до нього лише капелюх і трохи білизни. У мене не було манжетів, але вона мені їх не дала, хоча мені й дуже того хотілося. Вона вдовольнилася тим, що дала мені змогу бути охайним, і, поки я був у її товаристві, мені не доводилося нагадувати про це.
Незабаром після моєї катастрофи господиня, що пустила мене до себе жити, сказала, що, можливо, знайшла для мене місце і що мене хоче бачити одна знатна пані. Я відразу ж уявив, що починається моя пригода у вищому світі, бо я завжди повертався до цих мрій. Але пригода виявилася не такою блискучою, як я сподівався. Мене відвів до цієї пані слуга, який їй про мене і розповів. Вона розпитала мене і гарненько розглянула. Мабуть, я справив на неї непогане враження, і мене відразу взяли до неї на службу, але зовсім не як фаворита, а як лакея. На мене вдягли таку ж ліврею, що й у решти прислуги, єдина відмінність полягала в тому, що вони носили аксельбанти, а мені їх не дали. На лівреї не було галунів, і вона могла зійти за звичайне міське вбрання. Ось чим закінчилися мої великі надії.
Графиня де Верселлі, до якої я став на службу, була бездітною вдовою. Чоловік її був родом з П’ємонта, а її саму я завжди вважав савояркою, позаяк не міг навіть уявити, щоб п’ємонтка так добре і чисто говорила по‑французьки. Вона була середнього віку, з дуже шляхетним обличчям, досить освічена, любила і добре знала французьку літературу. Вона багато писала і притому завжди по‑французьки.
Її листи відзначалися тією ж літературною витонченістю, що й листи пані де Севіньє, тож відносно деяких можна було навіть помилитися. Моє основне заняття, яке зовсім не викликало в мене відрази, полягало в тому, що я писав під її диктування, оскільки рак грудей, що завдавав їй багато страждань, уже не давав змоги їй писати самій.
Пані де Верселлі була не лише дуже розумна, а й мала душу піднесену й сильну. Я був при її останній днині, я бачив, як вона страждала і як помирала, ні на хвилину не виявляючи слабкості, без найменших зусиль над собою, ніколи не виходячи зі своєї жіночої ролі і не підозрюючи, що робить філософськи: це слово тоді ще не увійшло в моду, і вона навіть не знала того його сенсу, який надається йому тепер. Сила її характеру доходила іноді до сухості. Вона завжди здавалася мені так само малочутливою до інших, як до себе самої, і якщо вона робила добро нещасним, то лише ради самого добра, а не із щирого співчуття. Я в деякій мірі відчував цю байдужість на собі протягом трьох місяців, що провів біля неї. Було б природно, якби вона покохала молодого хлопця, що подає надії і постійно був у неї на очах, і якби вона подумала, відчуваючи наближення смерті, що після її кончини йому знадобиться допомога й надійне плече. Проте, чи то вона визнала мене не вартим особливої уваги, чи то докучливі люди з її оточення заважали їй думати про когось, окрім них, але вона нічого для мене не зробила.
Але я добре пам’ятаю, що вона виявила деяку цікавість, бажаючи пізнати мене ближче. Іноді вона розпитувала мене, любила, щоб я їй показував свої листи до пані де Варенс і розповідав їй про свої почуття. Але вона обрала поганий підхід до того, щоб пізнати мої почуття, бо сама ніколи не показувала мені своїх власних. Моє серце любило виливатися, але відчуваючи при цьому, що виливається в інше. А сухі й холодні розпитування, без жодного знаку схвалення чи осуду моїх відповідей, зовсім не схиляли мене до довір’я. Не розуміючи, подобається їй чи ні моя балаканина, я більше боявся сказати те, що може мені нашкодити, ніж прагнув виказати свої думки. Відтоді я помітив, що подібна суха манера розпитувати людей, щоб трохи краще пізнати їх, властива багатьом жінкам з претензіями на розум. Вони думають, ніби, ховаючи свої почуття, зможуть краще проникнути у ваші, але не помічають, що тим самим позбавляють вас бажання свої почуття виказувати. Людина насторожується вже від того, що до неї чіпляються з розпитуваннями, і якщо їй здається, що її викликають на відвертість, не відчуваючи при цьому до неї справжнього інтересу, вона брехатиме, відмовчуватиметься, стежитиме за кожним своїм словом з подвоєною увагою і визнає за краще зійти за дурня, ніж бути обдуреною марною цікавістю. Ховаючи своє серце, ми обираємо поганий спосіб прочитати що‑небудь у серці іншої людини.
Пані де Верселлі не сказала мені ні слова, в якому пролунали б прихильність, жаль або приязнь. Вона холодно розпитувала мене, я стримано відповідав. Мої відповіді були такі сором’язливі, що вона, мабуть, визнала їх боязкими, і вони їй набридли. Останнім часом вона вже не задавала мені питань і говорила зі мною тільки про справу. Вона судила про мене більше з того, що зробила для мене сама, ніж з того, який я був, і, бачачи в мені лише лакея, завадила мені бути кимось іншим.
Здається, вже тоді я відчув на собі лиху гру таємних інтересів, які переслідували мене все життя і відвернули мене від того, що звичайно викликало її. Пані де Верселлі не мала дітей, і її спадкоємцем був племінник, граф де ля Рок, який старанно за нею доглядав. Крім того, її головні слуги, бачачи наближення її кончини, не забували і про себе; навколо неї метушилося стільки народу, що навряд чи у неї знайшовся час подумати про мене. Управителем будинку був такий собі пан Лоренці, спритний чоловік, чия дружина, ще більша спритниця, так утерлася в довір’я до господині, що була радше на становищі подруги, ніж жінки на платні. Вона приставила до неї покоївкою свою племінницю, мадемуазель Понталь, хитру бестію, яка вдавала із себе служницю‑хазяйку і так уміло допомагала тітці вертіти господинею, що та вже на все дивилася їхніми очима і діяла їх руками. Я не мав щастя сподобатися цим трьом особам, я слухався, але не служив їм, я не уявляв, що, крім служби нашій спільній господині, повинен ще бути лакеєм її лакеїв. До того ж моя особа викликала у них тривогу. Вони чудово розуміли, що я не на своєму місці, побоювалися, як би їхня пані також не зрозуміла це і не захотіла виправити моє становище, що могло б зменшити їхню частину спадку. Люди такого ґатунку, надто жадібні, щоб бути справедливими, дивляться на заповідане іншим як на відняте від власного статку. Отже, вони об’єдналися, щоб віддалити мене від господині.
Вона любила писати листи, в її становищі це розважало, але вони, удавшись до допомоги лікаря, переконали її в тому, що це заняття її стомлює. Під тим приводом, що я не справляюся із службою, до неї запросили замість мене двох здоровенних хлопців‑носіїв. Нарешті, вони так підстроїли, щоб мене тиждень не допускали в кімнату господині, поки вона не склала заповіту. Правда, після цього я входив до неї, як раніше, і навіть частіше, ніж інші, бо страждання цієї бідолашної жінки надривали мені серце, а твердість, з якою вона зносила їх, викликала глибоку повагу до неї і любов. Я пролив багато щирих сліз у її кімнаті, яких не помітили ані вона, ані хтось інший.
Нарешті вона нас покинула. Я бачив, як вона вмирала. Вона жила як жінка розумна і розсудлива, а померла як мудрець. Можу сказати, що католицька релігія стала для мене привабливішою завдяки тому, з якою душевною ясністю, без афектації і з увагою вона виконала її останні обряди. З природи вона була серйозна, а під кінець хвороби прибрала якоїсь веселості, надто рівної, щоб бути нещирою, що була противагою її сумному становищу. Вона лежала в ліжку лише останні два дні і не припиняла тихо‑мирно розмовляти з усіма. Нарешті, уже замовкнувши і борючись з агонією, вона раптом голосно пукнула. «Що ж, – сказала вона, – жінка, здатна пукати, ще не вмерла». Це були її останні слова.
Своїм молодшим слугам вона заповідала річну платню. Я не входив до штату її прислуги і не отримав нічого. Проте граф де ля Рок велів видати мені тридцять ліврів і залишив мені новий одяг, який був на мені і який пан Лоренці хотів забрати. Він навіть пообіцяв підшукати мені місце і дозволив навідати його. Я заходив до нього два‑три рази, але так і не зміг з ним поговорити. Я легко засмучувався і більше туди не ходив. Незабаром ми побачимо, який я був неправий.
І чому тільки я не завершую розповідь про свою службу у пані де Верселлі на цьому місці? Хоча зовні моє становище не змінилося, я покинув її будинок не таким, яким був раніше. Я забрав звідти довгу пам’ять про злочин і нестерпні докори сумління, гіркота яких і через сорок років не слабшає, а лише посилюється в міру того, як я старію. Хто б міг повірити, що дитячий гріх матиме такі жорстокі наслідки? Саме через ці більш ніж імовірні наслідки моє серце й не може заспокоїтися: я, можливо, спричинився до загибелі в ганьбі й убогості милої, чесної й гідної поваги дівчини, яка, безперечно, була набагато краща за мене.
Не буває так, щоб загальний розлад господарства не призвів до безладу в домі і не губилося багато речей, проте слуги були такі чесні, а подружжя Лоренці таке пильне, що в інвентарі не виявлялося недостач. Одна лише мадемуазель Понталь не долічилася вже старої, рожевої із сріблом стрічки. Я мав доступ до багатьох інших, куди кращих речей, але лише ця стрічка спокушала мене, і я її вкрав. А що я і не думав її ховати, у мене її незабаром знайшли. Мене запитали, де я її взяв. Я знітився і, плутаючись і червоніючи, заявив, що мені дала її Маріон. Юну Маріон, родом з долини Мор’єн у Савойї, пані де Верселлі взяла до себе кухаркою в той час, коли перестала їсти і, маючи потребу більше в кращих бульйонах, ніж у тонких рагу, відпустила свою колишню кухарку. Маріон мала не лише красу, а й свіжий колір обличчя, який буває тільки у горців, та особливо вирізняв її скромний і лагідний вигляд. Неможливо було, побачивши її, не покохати, до того ж вона була добра, розсудлива і надзвичайно віддана.
Тому моє звинувачення всіх здивувало. Їй довіряли не менше, ніж мені, і вирішили перевірити, хто з нас двох злодій. Покликали її. Зібралося багато народу, прийшов і граф де ля Рок. Вона прийшла, їй показали стрічку. Я нахабно звинуватив її. Вона мовчки кинула на мене ошелешений погляд, який обеззброїв би і демонів, але перед яким устояло моє варварське серце. Вона твердо, але без запальності заперечувала свою провину, закликала мене схаменутися і не ганьбити невинну дівчину, яка не завдала мені ніякого лиха, а я з пекельною безсоромністю стверджував і далі, дивлячись їй в очі, що стрічку мені дала саме вона. Бідолашна дівчина залилася сльозами і лише прошепотіла: «Ах, Руссо, я думала, що ви добрі. Ви робите мене дуже нещасною, але не хотіла б я бути на вашому місці». Оце й усе. Вона захищалася й далі з колишньою простотою і твердістю, але не дозволила собі і найменшого випаду проти мене. Ця стриманість, у порівнянні з моєю рішучістю, була витлумачена не на її користь. Здавалося неможливим припускати, з одного боку, таку диявольську зухвалість, а з другого – таку ангельську смиренність.
Справу, здавалося, вирішили не остаточно, але схилялися більше повірити мені. Зважаючи на сум’яття, що панувало в домі, заглиблюватися в суть уже не стали, і граф де ля Рок, одіславши нас обох, сказав лише, що совість винного відомстить йому за невинного. Його пророкування справдилося і не припиняє здійснюватися щодня.
Не знаю, що сталося з цією жертвою мого наклепу, але навряд чи вона змогла після цього легко підшукати собі гарне місце, бо її честь було жорстоко зганьблено. Крадіжка, хай і дріб’язкова, але з метою спокусити хлопця, брехня і впертість не давали можливості ставитися з довірою до тієї, в кому зібрано стільки пороків. Але я навіть не вважаю вбогість і остракізм найбільшими небезпеками, на які я наразив її. Хто знає, куди міг завести в її віці відчай приниженої правоти! І якщо мої муки в тому, що я зробив її нещасною, нестерпні, то яка ж їхня сила від думки про те, що я зробив її гіршою за себе!
Цей жорстокий спогад часом турбує і хвилює мене так, що моїми безсонними ночами ця бідолашна дівчина з’являється дорікнути мені в моєму злочині, ніби його скоєно вчора. Поки я жив спокійно, він мучив мене менше, але серед життєвих гроз він позбавляє мене солодкої втіхи безвинно гнаних і змушує мене до краю відчути те, про що я написав і в одному зі своїх творів, а саме: гризоти дрімають у щасливу пору нашого життя, але прокидаються у знегодах. Проте я ніколи не наважувався дати полегкість своєму серцю, признавшись другові. Найближчі стосунки не змусили мене признатися навіть пані де Варенс. Я признавався лише в тому, що сумління моє обтяжує жахливий вчинок, але ніколи не пояснював, у чому він полягав. Таким чином, тягар цей обтяжував моє сумління до цього дня, і можу сказати, що бажання позбутися його якоюсь мірою вплинуло на моє рішення написати цю сповідь.
Я був цілком відвертий у зізнанні, яке щойно зробив, і ніхто не визнає, що я применшив чорноту свого злочину. Але я не справдив би призначення цієї книги, якби не виклав разом з тим і своїх душевних настроїв та побоявся вибачити собі в тому, що відповідає істині. У ту жорстоку мить я був як ніколи далекий від злості і, що дивно, але правдиво, звинувачував ту нещасну дівчину саме тому, що був сповнений до неї дружніх почуттів. Я думав про неї і переклав свою провину на першу людину, думка про яку прийшла мені до голови. Я звинуватив її в тому, що хотів зробити сам, – звинуватив у тому, що вона дала мені стрічку, тоді як мав намір подарувати стрічку їй сам. Коли її привели, серце моє стислося, але присутність натовпу людей пересилила моє каяття. Я мало страшився покарання, але страшився сорому, і страшився його більше, ніж смерті, більше, ніж злочину, найбільше на світі. Від сорому мені хотілося провалитися на місці, задихнутися в центрі землі, непереможний сором пересилював усе інше. Сам лише сором зробив мене зухвалим, і що злочиннішим я ставав, то непохитнішим робив мене страх признання. Я бачив лише жах того, що мене публічно оголосять злодієм, брехуном і наклепником. Цілковите потрясіння всього мого єства позбавляло мене здатності відчувати що‑небудь ще. Якби мені дали час схаменутися, я напевно зізнався б у всьому. Якби пан де ля Рок одвів мене вбік і сказав: «Не занапащайте бідолашну дівчину, якщо ви завинили, признайтеся в цьому мені», – я тієї ж хвилини кинувся б до його ніг, цілком певний цього. Але мене залякували й далі, тоді як треба було підбадьорити.
Слід було взяти до уваги і мій вік, адже я ледве перестав бути дитиною, а швидше, як і раніше, нею залишався. Воістину за молодих літ чорні справи набагато злочинніші, ніж у зрілому віці, але набагато вибачніше те, що є лише слабкістю, а мій гріх по суті й не був нічим іншим.
Тому сам по собі спогад про нього засмучує мене менше, ніж думка про його наслідки. Він навіть спасенніше вплинув на мене, до віку відвернувши від учинків, схожих на злочин, через жахливе враження, що залишилося в мені від того єдиного, що я скоїв. Я відчуваю, що й моя огида до брехні походить багато в чому від жалю з приводу цієї одного разу сказаної і такої чорної брехні. Якщо можливо спокутувати злочин, як я насмілююся думати, то я, мабуть, спокутував його численними нещастями, що впали на мене в кінці життя, сорокалітньою прямотою і чесністю, які я виявляв у найскрутніших становищах. У сердешної Маріон стільки месників у цьому світі, що я майже не боюся забрати свою провину із собою в могилу, хоч як би тяжко я завинив перед нею. Ось що я хотів сказати. Хай же мені буде дозволено вже до цього не повертатися.

Книга третя
1728–1730

Покинувши пані де Верселлі майже таким, яким до неї прийшов, я повернувся до своєї колишньої квартирної хазяйки і прожив у неї п’ять чи шість тижнів. У той час здоров’я, молодість і неробство часто робили нестерпним мій темперамент. Я був неспокійний, неуважний і мрійливий, плакав, зітхав і жадав якогось невідомого мені щастя, позбавленим якого себе почував. Цей стан неможливо описати, та й мало хто з чоловіків може його собі уявити, тому що більшість заздалегідь витрачає цю повноту життєвих сил, болісну і солодку, яка, п’янячи бажанням, дає передчуття насолоди. Моя нуртуюча кров невпинно наповнювала мій мозок жіночими образами, але, не розуміючи їх справжнього призначення, я лише змушував їх грати ту дивну роль, яку вони й раніше грали в моїх фантазіях. Такі думки тримали мої почуття в постійному і нестерпному збудженні, але мене, на щастя, не навчили, як його позбавлятися. Я віддав би життя, щоб побути чверть години з якою‑небудь мадемуазель Готон. Але я був уже не в тому віці, коли дитячі ігри були звичайною річчю. З літами прийшов сором, супутник гріха, і посилив мою природну сором’язливість, зробивши її майже нездоланною. Ніколи, ні тоді, ні згодом, я не вмів упадати за жінками, якщо вони не схиляли мене до цього самі, роблячи зі свого боку перші кроки, навіть коли розумів, що переді мною жінка не надто строгих правил.
Моє збудження досягло таких меж, що, не будучи в змозі задовольнити свої бажання, я розпалював його найбезглуздішими витівками. Я ховався в темних алеях і затишних місцях, звідки міг здалека показуватися жінкам у тому вигляді, в якому хотів би бути поруч з ними. Те, що я відкривав їхнім очам, було дещо радше смішне, ніж непристойне. Безглузду насолоду, якої я зазнавав, неможливо описати. Ще крок, і я не сумнівався, що врешті‑решт яка‑небудь рішуча особа вчинить зі мною саме так, як я бажав, от тільки у мене бракувало сміливості дочекатись. Одна з моїх витівок закінчилася майже комічним, хоч і не таким приємним для мене чином.
Якось я влаштувався в глибині якогось двору, де був колодязь, до якого дівчата з близького будинку часто приходили по воду. Там був невеликий спуск, декілька проходів вели від нього до льохів. Я дослідив у темряві ці довгі і темні підземні коридори й вирішив, що вони нескінченні і в разі потреби я знайду в них надійний притулок. Переконавшись у цьому, я почав показувати очам дівчат, що прямували до колодязя, видовище радше смішне, ніж спокусливе. Розумніші вдавали, що нічого не бачать, другі сміялися, а треті визнали себе ображеними і зчинили галас. Я кинувся до свого притулку, за мною погналися. Позаду себе я чув чоловічий голос, на що аж ніяк не розраховував, і це мене дуже налякало. Я побіг у глиб підземелля, ризикуючи заблукати в ньому. Галас, вигуки і чоловічий голос невідступно йшли за мною. Я покладався на темряву і раптом побачив світло. Я затремтів і кинувся вперед. Шлях мені перегородила стіна. Тікати далі було неможливо, залишалося лише чекати на місці на вирішення своєї долі. За мить мене наздогнав і схопив високий чоловік з пишними вусами, у крислатому капелюсі і з великою шаблею. Його супроводжували чотири чи п’ять старих жінок, що озброїлися держаками від мітел, серед яких я помітив і маленьку пустунку, що виказала мене, – їй, напевно, хотілося розгледіти моє обличчя.
Чоловік із шаблею, схопивши мене за руку, грубо запитав, що я тут роблю. Зрозуміло, що готової відповіді у мене не було. Але тієї критичної миті мені вдалося, зібравши всю силу свого розуму, вигадати якусь романтичну історію. Я благав його зглянутися над моїм віком і становищем, сказав, що я молодий іноземець знатного походження, який утратив розум, що я втік з рідної домівки, бо мене хотіли посадовити під замок, і я загину, якщо про мене стане відомо, але, якщо він відпустить мене, я напевне зможу коли‑небудь віддячити йому за його доброту.
Усупереч сподіванню, мої слова і мій вигляд подіяли: страшний чоловік розчулився і, прочитавши мені коротку нотацію, відпустив мене, ні про що більше не розпитуючи. З того, з яким виглядом проводжали мене очима дівчина і старі жінки, я зрозумів, що цей чоловік, який так мене налякав, зробив мені послугу, і, коли б я попався в їхні руки, так легко не відбувся б. Я чув, як вони щось невдоволено бурмотіли, але мене це не турбувало: побачивши, що чоловік не збирається вдаватися до шаблі, я цілком упевнився, що сила і спритність урятують мене від їх зброї.
Через кілька днів, проходячи по вулиці з молодим абатом, моїм сусідом, я здибався з чоловіком із шаблею. Він упізнав мене і глузливо промовив, передражнюючи мене: «”Я принц, я принц, але боягуз!” Одначе його світлості не варто братися за колишнє». Він нічого не додав до цього, і я, похнюпивши голову, швидко пройшов повз нього, дякуючи йому в душі за скромність. Очевидно, кляті баби присоромили його за легковір’я. Хай там як, він хоч і п’ємонтець, а був добра людина, і я завжди згадую про нього з вдячністю: адже випадок був такий забавний, що будь‑хто інший на його місці знеславив би мене, аби лише посмішити присутніх. Ця пригода, хоча й не мала наслідків, надовго повернула мені розсудливість.
Моє перебування у пані де Верселлі подарувало мені кілька знайомств, які я підтримував, маючи надію, що вони виявляться корисними. Час від часу я відвідував савойського абата на ім’я Гем, наставника дітей графа де Меллареда. Цього молодого і маловідомого юнака, що відзначався здоровим глуздом і освіченістю, я можу назвати найчеснішою людиною, яких мені доводилося знати. Знайомство з ним не обіцяло мені ніякої користі в тій справі, яка мене цікавила, оскільки він не був таким впливовим, щоб комусь мене порекомендувати, але я знайшов у нього щось цінніше, що стало мені у пригоді на все життя: уроки здорової моралі і правила прямодушності.
Мої смаки і мої думки завжди то линули поза хмари, то падали дуже низько, – я був то Ахіллом, то Терсітом, то героєм, то негідником. Пан Гем постарався поставити мене на місце і показати мені мене самого, не надто турбуючись про моє самолюбство, але й не позбавляючи мужності. Він з великою повагою розповів мені про мій характер і мої здібності, але додав, що в мені самому йому бачаться риси, які завадять скористатися моїми талантами у тому розумінні, що вони не стільки стануть мені у пригоді, щоб досягти багатства, скільки допоможуть обійтися без нього. Він намалював мені правдиву картину людського життя, про яке я мав досить хибне уявлення; від нього я дізнався, що навіть серед несприятливих обставин розумна людина завжди має можливість прагнути до щастя і досягти його, що не бува справжнього щастя без мудрості і що мудрість приступна людям будь‑якого звання. Він набагато зменшив моє схиляння перед величчю, довівши мені, що ті, хто править іншими, не мудріші і не щасливіші за них.
Він сказав мені дещо, про що я часто потім згадував, а саме: якби люди могли читати в чужих серцях, було б більше охочих спуститися, ніж тих, хто захотів би піднестися над іншими. Ця думка, вражаюче правдива і нітрохи не перебільшена, чимало допомагала мені в моєму житті, змушуючи спокійно залишатися на своєму місці. Абат Гем дав мені перші справжні поняття про честь, яку раніше мій пихатий розум осягав лише в її крайнощах. Він дав мені зрозуміти, що суспільство не цінує високої доблесті, що, піднімаючись надто високо, часто ризикуєш упасти, що старанність і добросовісне виконання дрібних обов’язків вимагає не менших зусиль волі, ніж героїчні подвиги, і може дати більше користі для чесного і щасливого життя, і що незрівнянно краще мати постійну повагу людей, ніж зрідка викликати їхнє захоплення.
Щоб визначити обов’язки людини, нам мимоволі довелося простежити їх походження. До того ж зроблений мною крок, наслідком якого і стало моє теперішнє становище, спонукав нас до розмови про релігію. Читачі вже зрозуміли, що чесний пан Гем, принаймні значною мірою, став прообразом для мого савойського вікарія, і лише обережність змушувала його говорити з осторогою, про деякі речі висловлюючись менш відверто, ніж мій вікарій. Я дослівно переповів публіці всі його настанови, почуття та зізнання, аж до його поради мені повернутися на батьківщину. Тож не розводитимуся більше про наші розмови, зміст яких може стати відомий кожному, скажу лише: його мудрі уроки, що спершу не надто на мене подіяли, заронили в моє серце сім’я доброчесності і релігійності, яке ніколи не в’януло і лише чекало на доторк чиєїсь більш дорогої мені руки, щоб почати давати плоди.
Хоча у той час моє навернення до нової віри було не надто глибоким, я не залишався байдужим до його слів. Розмови з ним мені не надокучали, а, навпаки, привертали мене своєю ясністю, простотою і головним чином щиросердим співчуттям, яким вони були переповнені. Моя чутлива душа завжди змушувала мене привертатися до людей не стільки за добро, яке вони мені зробили, скільки за саму доброзичливість до мене; і в цьому моє чуття ніколи не обманювало мене. Тож я щиро прикипів серцем до абата Гема і став, так би мовити, його другим учнем, і це відразу дало мені користь і стало неоцінимим благом, відвернувши від схильності до пороку, до якого вабило мене неробство.
Та одного разу, коли я найменше думав про це, по мене прислали від графа де ля Рока. Я ходив до нього не раз, так і не змігши поговорити з ним, мені це набридло, і я припинив візити, вирішивши, що він забув про мене або що я справив на нього погане враження. Я помилився. Він неодноразово був свідком того, з яким задоволенням я виконував свої обов’язки біля його тітки, навіть говорив з нею на цю тему і нагадав мені про це, коли сам я вже й думати про це забув. Він добре прийняв мене і сказав, що, не бажаючи тішити мене непевними обіцянками, шукав для мене місце, що це вдалося йому, і тепер він дає мені змогу спробувати кимось стати у цьому житті, а решта залежить від мене самого. Він повідомив мені, що відправляє мене у впливовий і поважаний дім, де я матиму найкращих покровителів, щоб підвищитися на службі, і, хоча перший час зі мною будуть поводитися, як із звичайним слугою, яким я і був ще недавно, я можу бути певен, що недовго залишуся лакеєм, якщо своїми почуттями і поведінкою заслужу кращої оцінки і вищого становища. Кінець цієї промови жорстоко зруйнував блискучі надії, заронені її початком. «Он як! Знову лакей!» – подумав я з гіркою досадою, яку, втім, незабаром згладила моя впевненість у собі. Я відчував, що я не створений для такого звання, і не побоювався, що мене в ньому надовго залишать.
Граф де ля Рок відвів мене до графа де Гувона, головного стайничого королеви і голови знаменитого дому де Солярів. Шляхетна зовнішність і привітний прийом цього поважного старого дуже мене зворушили. Він розпитував мене з цікавістю, і я відповідав йому з цілковитою щирістю. Він сказав графу де ля Року, що у мене приємне і розумне обличчя, і що я, мабуть, справді розумний, але цього ще недостатньо і треба побачити решту моїх якостей. Потім, обернувшись до мене, він сказав: «Дитино моя, починати завжди найважче, але ваш початок не буде надто важким. Будьте розсудливі і постарайтеся сподобатися тут усім – ось поки ваш єдиний обов’язок. Головне – не занепадайте духом, і ми про вас потурбуємося». Він негайно пішов до маркізи де Брей, своєї невістки, і відрекомендував мене їй, а потім абатові де Гувону, своєму синові. Такий початок здався мені доброю ознакою. Я був уже досить досвідчений, щоб зрозуміти, що, коли беруть на службу простого лакея, з ним не поводяться так добре.
І справді, до мене ставилися не як до слуги. Хоча обідав я в людській, мені не дали лівреї, а коли молодий гульвіса граф де Фавріа забажав, щоб я стояв на зап’ятках його карети, його дід узагалі заборонив мені будь‑кого супроводжувати таким чином і виконувати свою посаду поза домом. У той самий час я прислуговував за столом і виконував майже всі обов’язки слуги, але виконував їх до деякої міри вільно і не був приставлений спеціально до кого‑небудь. Якщо не брати до уваги обов’язку писати листи, які мені іноді диктували, і вирізати картинок для графа де Фавріа, я мав у своєму розпорядженні майже весь свій час. Таке випробування, якого я не помічав, було, безперечно, дуже небезпечним і навіть не дуже гуманним, оскільки велике неробство могло розвинути в мені пороки, яких у мене без нього не було б.
Але, на щастя, цього не трапилося. Повчання пана Гема запали мені в серці і так мені сподобалися, що я кілька разів ходив до нього, щоб знову послухати їх. Думаю, що ті, хто бачив, як я іноді потихеньку виходив з дому, зовсім не здогадувалися, куди я йшов. Не було нічого розумнішого за ті поради, які він давав мені щодо моєї поведінки. Початок моєї служби був чудовим, я був такий старанний, уважний і запопадливий, що всіх зачарував. Одначе абат Гем мудро застеріг мене, щоб я стримав свій початковий запал, аби згодом він не ослабів і на це не звернули б уваги. «Початок вашої служби, – сказав він, – стане мірилом тих вимог, які висуватимуть до вас і в майбутньому. Тож витрачайте свої сили ощадливіше, щоб згодом зробити більше, але остерігайтеся робити менше».
Оскільки ніхто не проаналізував моїх маленьких талантів і в мені припускали лише те, що дано від природи, мені здавалося, попри обіцянки графа Гувона, що ніхто й не думав шукати мені кращого застосування. За невдалими сімейними справами про мене майже забули. Маркіз де Брей, син графа де Гувона, був тоді послом у Відні. При дворі відбулися зміни, що зачепили й родину графа, і декілька тижнів усі були в такому хвилюванні, що їм було не до мене. Тим часом завзяття моє досі майже не слабшало. Одна обставина справила на мене і хороший і поганий вплив, змусивши не шукати розваг поза домом і разом з тим змусивши ставитися дещо недбаліше до виконання своїх обов’язків.
Мадемуазель де Брей була приблизно мого віку, гарної статури, досить красива, з дуже білою шкірою і дуже чорним волоссям. Незважаючи на те, що вона була брюнетка, на її обличчі лежав вираз лагідності, властивий лише блондинкам, перед яким моє серце ніколи не могло встояти. Придворний туалет, який так личить молодим жінкам, підкреслював її красиву талію, відкривав груди і плечі, а оскільки двір був тоді в жалобі, чорне плаття робило ще сліпучішим колір її шкіри. Мені скажуть, що не справа слуги помічати такі речі. Звичайно, це було неправильно; а проте я помічав усе це, та й не лише я. Метрдотель та інші слуги говорили іноді про це за столом з грубістю, що змушувала мене жорстоко страждати. Утім, я не настільки утратив розум, щоб закохатися серйозно. Я не забувався, знав своє місце і не давав волі своїм бажанням. Я любив дивитися на мадемуазель де Брей, слухати її слова, позначені розумом, почуттям, чесністю. Моє честолюбство обмежувалося задоволенням робити послугу їй і не виходило за межі моїх прав. За столом я старанно шукав нагоди ними скористатися. Якщо її лакей на хвильку відходив від її стільця, я миттю займав його місце. В інший час я стояв проти неї, намагаючись прочитати в її очах, чого вона хоче, ловив мить, щоб змінити їй тарілку.
Чого б я тільки не зробив, щоб вона зволила наказати мені що‑небудь, поглянути на мене, сказати мені хоч слово! Але марно. Мене принижувала думка, що я ніщо в її очах, що вона навіть не помічає моєї присутності. Але одного разу, коли її брат, що іноді звертався до мене за столом, сказав мені щось не надто приємне, я відповів йому так тонко і так вишукано, що вона звернула на це увагу і нарешті подивилася в мій бік. Цей швидкоплинний погляд кинув мене у захват. Наступного дня мені випала нагода заслужити її погляд удруге, і я цим скористався. Давали обід, де я вперше з великим здивуванням побачив, що метрдотель прислуговує в капелюсі і зі шпагою при боці. Мимохідь розмова торкнулася девізу дому Солярів, що красувався на гобеленах разом з гербом: «Tel fiert qui ne tue pas». Оскільки п’ємонтці зазвичай не великі знавці французької мови, хтось вирішив, що знайшов у цьому девізі граматичну помилку, і сказав, що в слові «fiert»  зовсім не треба писати «t». 
Старий граф де Гувон збирався відповісти, але, кинувши погляд на мене, помітив, що я усміхаюся, не сміючи нічого сказати. Він наказав мені говорити. Тоді я сказав, що не вважаю «t» зайвим, що «fiert»  – стародавнє французьке слово, яке походить не від «ferus» , що означає «гордовитий, загрозливий», а від дієслова «ferit» , що означає «ранить, розбиває», і тому девіз, як мені здається, говорить не «Той загрожує…», а «Той ранить, хто не вбиває».
Усі мовчки дивились на мене і переглядались. Я в житті не бачив подібного подиву. Але мене особливо потішив вираз задоволення на обличчі мадемуазель де Брей. Ця горда особа удостоїла мене ще одного погляду, який вартий був першого, а потім, спрямувавши очі на свого дідуся, вона, здавалося, з деяким нетерпінням чекала, щоб він похвалив мене. І він справді похвалив мене, так щиро і з таким задоволеним виглядом, що всі присутні хором долучилися до нього. То була коротка, але в усьому солодка мить, один з тих рідкісних моментів, коли обставини знову розташовуються в їх природному порядку і мстять за гідність людини, принижену мінливостями долі. Через кілька хвилин мадемуазель де Брей знову підвела на мене очі й попросила мене тоном соромливим і ласкавим принести їй пити. Неважко зрозуміти, що я не змусив її чекати, але, коли я підходив до неї, мене охопило таке тремтіння, що, наливши склянку по самі вінця, я розхлюпав воду на її тарілку і на неї саму. Її брат легковажно запитав мене, чому я так тремчу. Це запитання нітрохи мене не підбадьорило, а мадемуазель де Брей почервоніла по самісінькі вуха.
Тим і закінчився мій роман. Читачі помітять, що і тепер, і в історії з пані Базиль, і протягом усього мого життя любовні захоплення для мене ніколи не закінчувалися щасливо. Марно моїм улюбленим місцем став передпокій пані де Брей: я не здобувся на жоден знак уваги від її дочки. Вона входила і виходила, не дивлячись на мене, а я ледве наважувався здійняти на неї очі. Я був навіть такий дурний і незграбний, що одного разу, коли вона, проходячи повз мене, упустила рукавичку, я, замість того щоб кинутися до цієї рукавички, яку мені хотілося укрити поцілунками, не наважився зрушити з місця і дозволив підняти її товстому грубому лакеєві, якого охоче знищив би. Я остаточно занепав духом, коли помітив, що не мав щастя сподобатися пані де Брей. Вона не лише не давала мені ніяких розпоряджень, а й завжди відмовлялася від моїх послуг і, двічі помітивши мене у своєму передпокої, дуже сухо запитала, невже у мене немає ніякої справи. Довелося відмовитися від цього дорогого мені передпокою. Спочатку мені було шкода, але потім інші розваги допомогли мені забути про нього.
Втіхою у погордливості пані де Брей стала доброта її свекра, який нарешті звернув на мене увагу. Увечері після того обіду, про який я розповів, він мав зі мною півгодинну розмову і, мабуть, залишився нею задоволений, а я був просто в захваті. Цей добрий старий, хоча й не мав такого розуму, як пані де Верселлі, зате був набагато сердечніший, і в нього я досяг більшого успіху. Він велів мені піти до його сина, абата Гувона, сказавши, що я йому дуже сподобався, і його прихильність, якщо я зумію нею скористатися, стане мені у пригоді і допоможе здобути те, чого мені бракує для становища, яке мені пророчать.
На завтра вранці я полетів до пана абата. Він прийняв мене не як слугу: посадовив біля каміна і дуже ласкаво став розпитувати і незабаром переконався, що я нічого не навчився до кінця, хоча й учився багато чого. Звернувши особливу увагу на те, що я погано знаю латину, він вирішив давати мені уроки. Ми домовилися, що я приходитиму до нього кожного ранку, починаючи вже з наступного дня. Так, за дивною грою випадку, що часто траплялися в моєму житті, я опинився одночасно і вище і нижче свого справжнього звання – учнем і лакеєм в одному домі, і, будучи слугою, мав, проте, наставника, який за своїм високим походженням міг навчати лише королівських дітей.
Пан абат Гувон був молодшим сином у родині, і тому йому була призначена кар’єра єпископа і він здобув ґрунтовнішу освіту, ніж зазвичай набувають сини знатних людей. Його відрядили до Сьєнського університету, де він провчився кілька років і дістав досить сильну дозу крускантизму і став у Турині майже тим самим, чим був колись у Парижі абат Данжо. Огида до теології спонукала його зайнятися літературної працею, що досить поширено в Італії серед тих, хто обирає кар’єру прелата. Він знав багатьох поетів і сам писав зовсім непогані італійські та латинські вірші. Одним словом, він мав достатній смак, щоб формувати і мій смак і дати деякий лад тій мішанині, якою була напхана моя голова. Але чи то моя балаканина змусила його переоцінити мої знання, чи то основи латини наганяли на нього нудьгу, але він почав з дуже важких речей і, ледве змусивши мене перекласти кілька байок Федра, дав мені Верґілія, у якого я майже нічого не міг зрозуміти. Так, мабуть, доля хотіла, щоб я багато разів повертався до вивчення латини і так ніколи її й не вивчив. Але я працював досить старанно, а пан абат допомагав мені з такою добротою, що спогади про це досі розчулюють мене. Я проводив з ним частину вранішніх годин, як для своєї освіти, так і роблячи йому деякі послуги. Але не як лакей – він терпіти не міг, щоб я йому допомагав, а лише писав під його диктовку і переписував листи. Ці секретарські заняття дали мені більше користі, ніж уроки. Я не лише вивчив таким чином чисту італійську мову, а й полюбив літературу і навчився розбиратися в гарних книгах, що не вдавалося мені у Ля Трібю і що стало мені в пригоді тоді, коли я почав працювати самостійно.
У ту пору мого життя я почав плекати розумну надію вийти в люди, не тішачи себе романтичними перспективами. Пан абат був дуже задоволений мною і всім говорив про це, а його батько так полюбив мене, що, за словами графа де Фавріа, розповів про мене королю. Сама пані де Брей вже не виявляла до мене презирства. Нарешті я став чимось на кшталт домашнього фаворита, на велику заздрість решти слуг, які бачили, що я сподобився честі вчитися у сина господаря, і чудово розуміли, що я не залишуся довго на одному становищі з ними.
Наскільки я міг судити про види на мене за кількома кинутими мимохідь словами, про які задумався лише згодом, мені здавалося, що дім Солярів, що прагнув до дипломатичної кар’єри, а можливо, шукав таким чином підходів і до кар’єри міністерської, хотів заздалегідь підготувати для себе людину талановиту і гідну, яка, будучи від нього в цілковитій залежності, могла б згодом стати її довіреною особою і з користю служити йому. Цей план графа Гувона був великодушний, розумний, благородний і справді гідний знатного сеньйора, доброчесного і передбачливого. Але я не зовсім розумів його розмаху, та й дуже розсудливим він був для моєї голови і вимагав з мого боку дуже тривалого підпорядкування. Моє божевільне честолюбство шукало щастя тільки в любовних пригодах. Та оскільки тут не була замішана жодна жінка, цей шлях до успіху здавався мені дуже повільним, нудним і сумним, тоді як я мав би бачити його тим більш гідним і надійним саме тому, що справа обходилася без жінки, бо ті заслуги, яким звичайно протегують жінки, не варті, звичайно ж, тих якостей, які передбачалися в мені.
Усе йшло якнайкраще. Я добився, майже силою, загальної поваги, злигодні закінчилися, на мене стали дивитися як на молоду людину, що подає великі надії, але займає не своє місце, і незабаром повинна буде посісти належне становище. Але моїм місцем було не те, яке передрікали мені, і досягти його мені судилося зовсім іншими шляхами. Я торкаюся однієї з характерних рис, властивих мені, і хочу подати її читачеві, не вдаючись у пояснення.
Хоча в Турині було багато новонавернених, подібних до мене, але я не любив бувати в їх товаристві і в мене жодного разу не виникло бажання побачитися з кимось із них. Але я зустрічав кількох женевців, які не належали до їхнього кола, і з‑поміж них якогось Мюссара, на прізвисько Кривомордий, художника‑мініатюриста і мого далекого родича. Мюссар довідався, що я живу у графа де Гувона, і прийшов провідати мене з іншим женевцем, на ім’я Бакль, з котрим я товаришував у роки свого учнівства у гравера. Цей Бакль був дуже забавний хлопчина, дуже веселий і великий мастак на витівки, досить милі в юному віці. І ось я раптом зачарувався цим Баклем, та так, що не міг розлучитися з ним і на мить! Він збирався незабаром повернутися до Женеви. Яку втрату належало мені пережити! Я відчував, яка вона величезна. Щоб скористатися принаймні часом, що залишався, я більше не розлучався з ним, чи, точніше, він сам не покидав мене, бо спершу я не настільки утратив розум, аби йти з дому без дозволу. Та незабаром, помітивши, що він цілком запанував наді мною, перед ним зачинили двері, і я так обурився, що, забувши про все, окрім мого друга Бакля, не ходив уже ні до абата, ні до графа, і вдома мене більше не бачили. Мені вичитали, але я не послухався. Мені погрозили відмовити від дому. Ця погроза мене й занапастила: вона навела мене на думку піти разом з Баклем.
З цієї хвилини для мене не існувало ніякої іншої радості, іншої долі, іншого щастя, окрім можливості зробити подібну подорож, у кінці якої до того ж, хоча і в безмежній далечіні, звабливим вогником світився образ пані де Варенс; бо повертатися до Женеви я й гадки не мав. Гори, луки, гаї, струмки, села нескінченною вервечкою линули перед моїм затуманеним зором, і мені здавалося, що ця чудесна мандрівка поглине все моє життя. Я із захопленням згадував, яким чарівним був шлях у Турин. Як же воно буде, коли до всієї краси свободи додасться приємне товариство хлопця мого віку, моїх схильностей і веселої вдачі, ніхто не турбуватиме і не змушуватиме нас, і ми зможемо прямувати куди завгодно і зупинятися, де нам заманеться! Треба було бути божевільним, щоб знехтувати подібним щастям ради честолюбних задумів, до здійснення яких вів повільний, важкий і ненадійний шлях. Вони, незважаючи на весь свій блиск, не варті і чверті години справжньої втіхи і свободи у молодих літах!
Сповнений цих мудрих фантазій, я став поводитися так, що мене зрештою вигнали, але добився я цього не без зусиль. Якось увечері, коли я повернувся, метрдотель повідомив мене від імені графа, що мене відпускають на всі чотири вітри. Саме цього мені й потрібно було, оскільки, мимоволі відчуваючи всю безглуздість своєї поведінки, я тепер міг звинувачувати інших у несправедливості й невдячності, розраховуючи таким чином скласти на них власну провину і виправдати у своїх очах рішення, ухвалене нібито з потреби. Від імені графа де Фавріа мене попросили, щоб наступного ранку, перш ніж їхати, я зайшов переговорити з ним. Бачачи, що я геть здурів і можу не виконати й цього, метрдотель вручив мені деяку суму грошей, якої я, безперечно, не заслужив, бо мені не призначили певної платні, не маючи наміру надовго залишати мене в лакеях.
Граф де Фавріа, дарма що був молодий і легковажний, мав зі мною із цього приводу дуже серйозну і, візьму на себе сміливість сказати, дуже ласкаву розмову. Описавши у зворушливих і втішних для мене висловах турботи свого дядька й наміри свого діда, він живо змалював мені все, що я втрачаю, поспішаючи назустріч своїй загибелі, і запропонував мені примирення, вимагаючи від мене єдиного – покласти край дружбі з цим маленьким негідником.
Було очевидно, що він говорить усе це не від свого імені, і я, незважаючи на своє безглузде засліплення, відчув усю доброту мого старого благодійника і був украй зворушений. Але ця дорога моєму серцю подорож остаточно посіла мою уяву, і вже ніщо не могло здолати її привабливої сили. Я був у нестямі. Набравшись упертості, черствості й гордості, я зарозуміло відповів, що мене вигнано, я це прийняв, тепер уже не час змінювати рішення і, хоч би що трапилося зі мною в житті, я твердо вирішив, що ніколи не дозволю виганяти себе двічі з одного будинку. Тоді цей молодий чоловік у справедливому обуренні назвав мене так, як я цього заслужив, за плечі виштовхав мене зі своєї кімнати і гримнув за мною дверима. Але я пішов тріумфуючи, ніби здобув найбільшу перемогу, і з остраху, що мені доведеться витримати другу битву, утік як негідник, не подякувавши панові абату за його доброту.
Аби зрозуміти всю силу мого божевілля в ту хвилину, треба знати, до якої міри моє серце здатне спалахувати через дрібниці і з якою силою заволодіває моєю уявою предмет, що захоплює її, хоч яким би нікчемним він був. Найбезглуздіші, найлегковажніші, найхимерніші плани підтримують у такі хвилини мою улюблену ідею і переконують у її здійснимості. Хто повірить, що в дев’ятнадцять років можна будувати все своє майбутнє на якійсь порожній склянці? Тож послухайте!
Абат де Гувон за кілька тижнів до цього подарував мені Геронів водограй, дуже гарний, від якого я був у захваті. Постійно приводячи його в дію і не припиняючи говорити про нашу подорож, ми з мудрим Баклем вирішили, що цей водограй може допомогти нашій подорожі і сприяти її тривалості.
Чи є на світі щось цікавіше за Геронів водограй? Ми звели будівлю нашого майбутнього благополуччя на цій основі. У кожному селі ми почнемо збирати селян навколо нашого водограю, і тоді обіди й усякі смачні страви посиплються на нас тим щедріше, що, на наше переконання, їжа нічого не коштує тим, хто її збирає, і якщо ці люди не біжать наввипередки годувати всіх перехожих, то з їхнього боку це звичайна скнарість. Ми уявляли, що повсюди стрічатимемо лише бенкети та весілля, і розраховували, що, не витрачаючи нічого, окрім повітря зі своїх легень і води з водограю, зможемо за допомогою його дійти з П’ємонта у Савойю, у Францію і куди завгодно. Ми без кінця планували наші подорожі, і якщо збиралися прямувати спершу на північ, то радше задля втіхи зробити перехід через Альпи, ніж передбачаючи необхідність де‑небудь зупинитися.
Такий був план, з яким я виступив у похід, без жалю покинувши свого покровителя, наставника, заняття, надії і майже забезпечене майбутнє, для того щоб почати життя справжнього мандрівця. Прощавай, столице, прощай, придворний блиск, честолюбство, кохання, красуні і незвичайні пригоди, сподівання яких торік привело мене сюди! Я вирушаю в дорогу зі своїм водограєм і з другом Баклем, з напівпорожнім гаманцем, але із серцем, сповненим радості, і думаючи лише про те, щоб тішитися щастям мандрівного життя, мрія про яке поклала край моїм блискучим задумам.
Я зробив цю дивну подорож майже так само приємно, як і сподівався, але не зовсім так, як нам гадалося. Хоча наш водограй і розважав якусь часинку хазяйок і служниць у шинках, вони все‑таки брали з нас плату. Але це нас анітрохи не бентежило, і ми розраховували скористатися водограєм аж тоді, коли зовсім забракне грошей. Прикрий випадок позбавив нас клопоту: біля Брамана водограй розбився, і саме вчасно, бо ми обидва відчували, не наважуючись у цьому признатися, що він почав нам набридати. Ця пригода додала нам ще більше веселощів, і ми від душі реготали зі своєї легковажності, згадуючи, як ми геть забули про те, що наш одяг і черевики зносяться, і думали, що за допомогою нашого водограю зможемо поповнити свій гардероб. Ми продовжували свою подорож так само весело, як і почали, але стали дещо пряміше рухатися до мети, до якої підштовхував нас помітно схудлий гаманець.
У Шамбері я почав замислюватися, але не про свій безглуздий вчинок, бо, як ніхто, умів швидко знаходити примирення з власним минулим, а про той прийом, що чекав на мене у пані де Варенс, оскільки своєю домівкою я вважав саме її дім. Я писав їй про те, що вступив на службу до графа Гувона, вона знала, як там зі мною поводились, і, радіючи за мене, дала мені кілька слушних порад щодо того, як я повинен відповідати на добре ставлення до себе. Вона вважала моє щастя забезпеченим, якщо тільки я сам з власної вини не зруйную його. Що ж вона скаже, побачивши мене у себе? Мені й на думку не спадало, що вона може не пустити мене на поріг, але я побоювався, що завдав їй прикрощів, боявся її докорів, гірших для мене, ніж злидні. Я вирішив стерпіти все мовчки і зробити все можливе, щоб розрадити її. У цілому світі бачив я тепер тільки її: життя без її ласки здавалося мені неможливим.
Та найбільше мене турбував мій супутник: я не хотів обтяжувати пані де Варенс піклуванням ще й про нього, але боявся, що мені нелегко буде спекатися його. Я підготував нашу розлуку, виявивши до нього холодність в останній день. Цей дивак чудово зрозумів мене; він був божевільним, але не дурнем. Я думав, що він засмутиться моєю непостійністю, але помилився – мого товариша Бакля ніщо не могло засмутити. Тільки‑но ми увійшли в Ансі, як він сказав мені: «Ось ти і вдома», поцілував мене на прощання, крутнувся на одній нозі і зник. Я більше ніколи нічого не чув про нього. Наше знайомство і дружба тривали близько шести тижнів, але наслідки їх триватимуть усе моє життя.
Як калатало моє серце, коли я підходив до будинку пані де Варенс! Ноги мені підломлювались, в очах потемніло, я нічого не бачив, нічого не чув і нікого б не впізнав. Я мусив кілька разів зупинитися, щоб перевести дух і трохи оговтатись. Невже страх не дістати допомоги, якої я потребував, змушував мене так хвилюватись? Але хіба може в моєму віці страх перед голодною смертю викликати таку тривогу? Ні, ні, з усією чесністю і гордістю мушу сказати, що ніколи в житті серцем моїм не керувала користь, так само як і бідність нездатна була змусити його стискатися від страху. Протягом усього свого життя, мінливого і багатого на незгоди, часто залишаючись без притулку і шматка хліба, я завжди був однаково байдужий і до багатства, і до злиднів. У разі потреби я міг би стати злодієм чи жебраком, але ніколи б не засмучувався через те, що дійшов до крайньої межі. Мало хто зазнав стільки страждань, як я, мало хто пролив у своєму житті стільки сліз, але жодного разу бідність чи страх перед нею не вирвали у мене ані зітхання, ані сльозинки. Попри мінливості долі, душа моя знала справжні радість і горе, які не залежать від добробуту; і я відчував себе найнещаснішим із смертних саме в той час, коли нічого необхідного не потребував.
Ледве я став перед очима пані де Варенс, як вигляд її мене заспокоїв. Я затремтів, почувши перший звук її голосу, кинувся до її ніг і в пориві щирої радості припав устами до її руки. Не знаю, чи встигла вона отримати звістку про мене, але я помітив на її обличчі мало здивування і не побачив ніякого горя. «Бідний хлопчику! – ніжно сказала вона мені. – Ось ти й повернувся. Я добре знала, що ти надто молодий для такої подорожі, і дуже рада, що вона принаймні не так погано скінчилася, як я боялася». Потім вона змусила мене розповісти мою недовгу історію, і я переповів її, нічого не приховуючи, змовчавши лише про деякі подробиці, але щодо решти не щадив себе і не намагався виправдатись.
Постало питання, куди мене помістити. Вона порадилася зі своєю покоївкою. Під час цього обговорення я затамував подих; але, почувши, що житиму в її будинку, я насилу міг стримати радість. Бачачи, як вузлик з моїми речами переносять до призначеної мені кімнати, я відчув майже те саме, що відчував Сен‑Пре, коли його екіпаж ставили у повітку пані де Вольмар. До всього я мав приємність дізнатися, що ця ласка не буде тимчасовою, бо в ту хвилину, коли мене вважали зайнятим чимось іншим, я почув, як вона сказала: «Хай говорять, що хочуть, але якщо Провидіння знову привело його до мене, я його вже не залишу».
І ось нарешті я оселився у неї. Проте ще не тієї миті почалися найщасливіші дні мого життя; хоча моє оселення у пані де Варенс і підготувало їх. Хоча серцева чутливість, що дає нам змогу знаходити насолоду в нас самих, – дар природи, а може, й продукт організації, вона потребує певних умов, щоб розвиватися. Без таких сприятливих умов людина, чутлива від народження, нічого не відчує і помре, так і не пізнавши свого єства. Майже таким був я доти і таким, мабуть, залишився б назавжди, якби ніколи не знав пані де Варенс чи якби, навіть пізнавши її, не прожив поряд з нею так довго, що набув солодкої звички до ніжних почуттів, які вона у мене збудила. Наважуся стверджувати, що той, хто визнає лише чуттєве кохання, не пережив ще найсолодшого, що є в житті. Я знаю інше почуття, можливо, не таке бурхливе, але в тисячу разів прекрасніше. Воно іноді поєднується з коханням, але часто живе й окремо від нього. Це почуття не тільки дружба – воно пристрасніше, ніжніше, і я не уявляю, щоб його можна було відчути до істоти тієї самої статі; принаймні я був таким другом, яким рідко буває людина, але ніколи не зазнавав такого почуття до своїх друзів. Усе це неясно, але з’ясується згодом, бо по‑справжньому описати почуття можна лише в його виявах.
Пані де Варенс жила в старому, але досить великому будинку, де була простора запасна кімната, що правила їй за вітальню. У ній мене й оселили. Вікнами вона виходила у провулок, у якому, як я згадував, ми вперше зустрілися і де, за струмком і садами, видніли поля. Цей краєвид не міг залишити байдужим юного мешканця кімнати. Вперше після Боссе у мене була зелень перед вікнами. Завжди замурований у стінах, я бачив перед собою тільки дахи та сірі вулиці. Якою ж солодкою здалася мені ця нова для мене картина! Вона ще дужче посилила мою схильність до ніжності. У цьому чарівному пейзажі я бачив ще одне з благодіянь моєї милої господині: мені здавалося, що вона зробила це навмисно для мене. У мріях я спокійно линув за місто разом з нею, бачив її всюди серед маєва квітів і зелені, її чарівність зливалася в моїх очах з чарівністю весни. Моє серце, до цього часу обмежене, відчуло себе привільно на цих просторах, мені легше дихалося серед дерев.
У пані де Варенс не було тієї пишноти, яку я бачив у Турині, але у неї панувала охайність, благопристойність і той патріархальний достаток, який ніколи не переходить у розкіш. У неї було мало срібного посуду, зовсім не було фарфору, на кухні не готувалася дичина, а в льосі не зберігалися закордонні вина, але і в тому і в тому приміщенні було досить припасів, щоб нагодувати кого завгодно, і у фаянсових чашках подавалася чудова кава. Хоч би хто заходив навідати її, його завжди запрошували пообідати разом з нею або у неї в будинку, і жоден робітник, посильний чи подорожній не пішов од неї, не попоївши чи не попивши. Її прислуга складалася з покоївки, досить миловидної дівчини на ім’я Мерсере, уродженки Фрібура; лакея з її рідних країв, котрого звали Клод Ане – про нього буде мова попереду; куховарки та двох носіїв, які приходили лише тоді, коли вона йшла в гості, що, втім, бувало нечасто. Ось на що витрачалися дві тисячі ліврів ренти, але й ці невеликі доходи, за вмілого використання, покрили б усі витрати в країні, де земля родюча, а гроші – рідкість. На жаль, ощадливість ніколи не належала до її чеснот: вона залізала в борги, розплачувалася, гроші як приходили до неї, так і йшли від неї.
Її домашнє життя було саме таким, яке запровадив би я сам: можна уявити, з яким задоволенням я його дотримував. Мені не подобалося лише подовгу просиджувати за столом. Вона погано переносила перший запах супу та інших страв, він доводив її майже до непритомності, і напад огиди минав не скоро. Потроху вона давала собі раду, починала розмовляти, але нічого не їла. І лише через півгодини куштувала перший шматочок. За такий час я тричі устиг би пообідати, моя трапеза закінчувалася задовго до того, як вона лише починала свою. За компанію я знову починав їсти, тож їв за двох, і це мені не вадило. Я тим дужче віддавався солодкому почуттю достатку, яке переживав поруч з нею, що до цього достатку не домішувалося найменшої тривоги про засоби для його підтримання. Ще не будучи цілком посвячений у її справи, я думав, що вона завжди зможе жити так, як живе тепер. Згодом я мав у її будинку ті самі радості життя, але, краще знаючи реальний стан справ і бачачи, що витрати перевищують доходи, вже не міг тішитися ними з колишнім спокоєм. Передбачливість завжди отруювала мені втіху. Даремно я заглядав у майбутнє, я ніколи не міг уникнути його.
З першого ж дня між нами запанувала найніжніша невимушеність, і такою вона залишалася до кінця її життя. Вона називала мене «маленький», я звав її «матуся», і ми назавжди залишилися одне для одного «маленьким» і «матусею», навіть коли час майже стер різницю в нашому віці. Я вважаю, що ці два імені чудово передають стиль і простоту нашого ставлення одне до одного і особливо наших сердечних стосунків. Вона була для мене найніжнішою матір’ю, що ніколи не шукала втіхи для себе, а завжди дбала про моє благо. До моєї ж власної прихильності хоча й домішувалася чуттєвість, але не змінювала її природи, а лише робила її ще вишуканішою, оп’яняючи мене усвідомленням молодості і краси моєї матусі, яку мені приємно було пестити. Я кажу «пестити» в буквальному розумінні, бо вона не шкодувала для мене поцілунків і найніжніших материнських пестощів, і мені ніколи не спадало на думку зловживати ними. Читач зауважить, що врешті‑решт ми перейшли до стосунків дещо інших, – згоден, але треба почекати, я не можу розповісти все одразу.
Мить нашої першої зустрічі залишилася єдиною воістину пристрасною хвилиною, та й викликане було моє хвилювання здивуванням. Мої нескромні погляди ніколи не проникали під її шийну хусточку, хоча ледь прихована округлість у цьому місці могла б привернути мою увагу. Не відчуваючи поруч з нею ні поривів, ані бажань, я перебував у чудовому спокої і тішився сам не знаючи чим. Я прожив би так усе своє життя і навіть вічність, не нудьгуючи жодної миті. З нею однією я ніколи не почував тієї сухості в розмові, яка перетворює для мене на тортури обов’язок підтримувати її. Наші розмови на самоті були не розмовами, а радше невичерпною балаканиною, припинити яку могло лише чиєсь втручання. Тепер уже не треба було змушувати мене говорити, – радше, треба було просити мене помовчати. Обмірковуючи свої плани, вона часто впадала у мрійливість. Що ж! Я дозволяв їй мріяти, замовкав і, споглядаючи її, був найщасливішим зі смертних. У мене була ще одна дуже дивна звичка. Не домагаючись від неї особливих пестощів наодинці, я, проте, невпинно шукав їх і тішився ними з пристрастю, що переходила в лють, коли надокучливі люди порушували їх. Тільки‑но хтось заходив, чоловік чи жінка – байдуже, я невдоволено йшов геть, не бажаючи залишатися з нею при сторонніх. Я йшов до її передпокою лічити хвилини, тисячу разів проклинаючи цих щоденних відвідувачів і не розуміючи, про що вони можуть так довго говорити з нею, коли у мене самого залишалося стільки недомовленого.
Всю силу своєї прихильності я відчував лише тоді, коли її не бачив. Бачачи її, я просто радів, але коли її не було, мій неспокій доходив до страждання. Потреба жити поруч з нею викликала у мене пориви розчулення, що часто доходили до сліз. Я завжди пам’ятатиму, як одного разу на велике свято, поки вона була на всенощній, я пішов погуляти за місто. Серце моє було сповнене її образом і палким бажанням провести всі дні біля неї. У мене вистачило здорового глузду, щоб зрозуміти, що зараз це неможливо і що щастя, яким я тішуся, буде нетривале. Це надавало моїй мрійливості сумного відтінку, у якому, втім, не було нічого похмурого і який пом’якшувався надією. Передзвін, що завжди дивно хвилював мене, щебет птахів, погідна днина, чарівний краєвид, розкидані скрізь сільські будиночки, які я подумки уявляв нашим спільним житлом, – усе це так переповнило мене живими і ніжними, сумними і зворушливими переживаннями, що я відчував себе, як в екстазі, перенесеним у той щасливий час і те щасливе місце, де згодом серце моє натішилося нею в цілковитому блаженстві і в невимовних захопленнях, без думки про задоволення плоті. Ніколи, наскільки я пам’ятаю, не проникав я в майбутнє з такою силою і ясністю, як тоді. І від згадування про цю мрію, коли вона здійснилася, найбільше мене вражало те, що я знайшов усе точнісінько таким, яким і уявляв собі. Якщо коли‑небудь сон наяву нагадував пророче видіння, це було, звичайно, цього разу. Я помилився лише щодо його тривалості, оскільки в моїй уяві в непорушному спокої спливали дні, роки, ціле життя, тоді як насправді все це тривало якусь мить. На жаль! Моє найтриваліше щастя було у мріях.
Я ніколи не закінчив би, якби почав удаватися в подробиці всіх божевіль, на які штовхала мене думка про мою любу матусю, коли її не було поруч зі мною. Скільки разів цілував я своє ліжко, уявляючи, ніби вона спала на ньому, штори і всі меблі в моїй кімнаті, адже вони належали їй і їх торкалася її прекрасна рука. Я простягався на підлозі з думкою про те, що по ній ступали її ноги. Іноді і в її присутності я робив якісь дурниці, які могло викликати, здається, лише найпалкіше кохання. Одного разу за столом, у ту мить, коли вона клала шматок у рот, я скрикнув, побачивши на ньому волосину. Вона злякано кинула шматок на тарілку, я жадібно схопив його і проковтнув. Одне слово, між мною і найпалкішим коханцем була одна, але суттєва відмінність, але ця відмінність і робила моє тодішнє становище майже незбагненним для розуму.
Я повернувся з Італії не зовсім таким, яким вирушав туди, але яким у моєму віці ніхто звідти, можливо, не повертався. Я зберіг не душевну, а лише тілесну невинність. Я відчув вікові зміни, мій неспокійний темперамент нарешті прокинувся. Його перший і цілком мимовільний вибух змусив мене злякатися за своє здоров’я, і це краще, ніж будь‑що інше, ілюструє невідання, в якому я перебував доти. Незабаром, заспокоївшись, я пізнав небезпечну заміну, яка обманює природу і рятує молодих людей моєї вдачі від справжньої розпусти за рахунок їх здоров’я, сили, а іноді й самого життя. Цей порок дуже зручний, бо щадить сором’язливість і несміливість юнаків, і має особливу привабливість для людей з жвавою уявою, даючи їм, так би мовити, можливість розпоряджатися всіма жінками і підкорювати своїм бажанням будь‑яких красунь, не потребуючи їхньої згоди. Захоплений цією згубною перевагою, я почав руйнувати міцний організм, що його дарувала мені природа і який на той час цілком розвинувся. Додайте до цієї схильності обстановку, в якій я тоді був, живучи у гарної жінки, леліючи образ її у глибині свого серця, постійно зустрічаючись із нею вдень, оточений вечорами предметами, що нагадували мені про неї, засинаючи в ліжку, в якому вона спала раніше. Скільки приводів для збудження!
Читач, уявивши все це собі, вже дивитиметься на мене, як на ледь живого. Однак саме те, що мало мене занапастити, мене й урятувало, принаймні на якийсь час. Сп’янілий щастям жити поруч з нею, палким бажанням провести з нею всі мої дні, я завжди бачив у ній лише ніжну матусю, милу сестру, чарівну подругу і нічого більше. Я завжди бачив її однаковою і незмінною і не бачив нікого, окрім неї. Образ її, що постійно перебував у моєму серці, не залишав у ньому місця ні для якої іншої жінки. Вона була для мене єдиною жінкою на світі, і надзвичайна ніжність почуттів, які вона в мені збуджувала, не залишаючи часу прокинутися моїй чуттєвості, оберігала мене як від неї самої, так і від усіх інших жінок. Одне слово, я був розсудливий, бо кохав її. Хай той, хто зможе, скаже, на підставі мого нечіткого опису своїх відчуттів, якою була моя прихильність до неї. Я ж можу сказати про це лише одне: якщо моє почуття здається досить дивним читачеві, то згодом видасться йому ще дивнішим.
Отак я жив – якнайприємніше на світі, хоча був зайнятий справами, які подобалися мені найменше. Треба було складати проекти, вести рахунки, переписувати рецепти, а також сортувати трави, розтирати мінеральні порошки, дивитися за ретортами. Усі ці заняття раз у раз переривалися появою численних відвідувачів, жебраків, перехожих. Доводилося одночасно розмовляти з солдатом, аптекарем, каноніком, знатною пані, послушником. Я лаявся, бурчав, проклинав, посилав до дідька весь цей клятий набрід. Але пані Варенс на все дивилася весело, а моя лютість змушувала її сміятися до сліз. Особливо її смішило те, що я тим більше лютився, що й сам не міг стриматися від сміху. Ці маленькі перерви, коли я міг собі на втіху побурчати, були чарівні, і якщо під час такої пересварки приходив новий докучливий відвідувач, вона вміла зробити і його засобом для розваги, підступно затягуючи візит і кидаючи на мене погляди, за які я охоче відлупцював би її. Вона ледве стримувалася від сміху, бачачи, як я, змушуваний правилами благопристойності стримувати себе, дивився на неї очима одержимого, тоді як глибоко в душі і навіть наперекір самому собі я не міг не усвідомлювати, що все це надзвичайно комічно.
Все це хоча само по собі мені й не подобалося, проте розважало мене, оскільки було частиною того способу життя, який здавався мені чарівним. Ніщо з того, що відбувалося навколо мене, ніщо з того, що мене змушували робити, не було мені до смаку, але все це було мені до серця. Думаю, врешті‑решт, я полюбив би і медицину, якби моя огида до неї не викликала кумедних сцен, що невпинно розважали нас; це мистецтво, можливо, вперше мало подібний вплив. Я стверджував, що можу визначити медичну книгу за запахом, і, що найсмішніше, рідко помилявся. Вона змушувала мене знімати пробу з найогидніших ліків. Марно я намагався тікати чи захищатися! Незважаючи на мій спротив і жахливі гримаси, хотів я того чи ні, але коли я бачив, як її гарненькі пальчики, забруднені ліками, наближаються до моїх губ, я здавався, і мені не залишалося нічого іншого, як відкрити рота і облизати їх. Коли б хтось побачив, як ми, з вигуками і сміхом, бігаємо по кімнаті, він міг би подумати, що тут розігрують фарс, а не займаються приготуванням опіату чи еліксиру.
Але не весь мій час проходив у подібних дитячих пустощах. У свій кімнаті я знайшов кілька книжок: «Глядач», твори Пуфендорфа, Сент‑Евремона і «Генріаду».
Хоча моя колишня пристрасть до читання охолола, знічев’я я читав усе потроху. Особливо мені сподобався «Глядач» і дав мені багато користі. Абат де Гувон навчив мене читати не так жадібно, але вдумливіше: таке читання давало більше поживи моєму розуму. Я привчив себе міркувати про стиль, про витончені звороти мови, навчився відрізняти чисту французьку мову від місцевих говірок. Так, наприклад, я позбувся однієї орфографічної помилки, властивої всім уродженцям Женеви, завдяки оцим двом віршам з «Генріади»:

Soit qu’un ancien respect pour le sang de leurs maîtres
Parlât encore pour lui dans le coeur de ces traîtres1.

Слово «parlât» , що здивувало мене своїм правописом, показало мені, що в третій особі умовного способу треба писати літеру t , тоді як досі я писав і вимовляв «parla», як минулий доконаний.
Іноді я розмовляв з матусею з приводу прочитаного, іноді читав їй уголос: це дуже тішило мене, а разом з тим читання гарних книг дало мені користь. Я вже говорив, що пані де Варенс мала освічений розум. Тоді він був ще в своєму розквіті. Багато письменників намагалися їй сподобатися і навчили її розумітися на літературних творах. Смак у неї був, якщо можна так висловитися, трохи протестантський; вона одно говорила про Бейля і вельми шанувала Сент‑Евремона, який давно помер для Франції. Та це не завадило їй знати гарну літературу і добре говорити про неї. Вона здобула виховання у добірному товаристві і, приїхавши до Савойї ще юною, у приємному спілкуванні з місцевою знаттю позбулася того манірного тону мешканців кантону Во, де жінки вважають дотепність ознакою світськості й уміють говорити лише епіграмами.
Хоча вона бачила придворне життя мимохідь і встигла лише окинути його швидким поглядом, їй цього цілком вистачило, щоб зрозуміти його. Вона назавжди зберегла там друзів і, незважаючи на приховану заздрість і балачки, викликані її поведінкою та боргами, так і не втратила своєї пенсії. Вона знала вище товариство й уміла робити висновки з того, що бачила. Ці висновки були улюбленою темою її розмов, і, зважаючи на мої химерні ідеї, якраз подібні настанови були мені потрібні над усе. Ми разом читали Ля Брюєра, він подобався їй більше, ніж Ларошфуко – автор книги сумної і невтішної, а надто за молодих літ, коли ми не любимо бачити людину такою, якою вона є. Моралізуючи, вона іноді розгублювалася в довгих міркуваннях, але я цілував її вуста або руки, набирався терпіння, і її довгі тиради не наганяли на мене нудьгу.
Таке життя було надто солодким, аби тривати довго. Я це відчував, і лише страх, що воно закінчиться, затьмарював моє щастя. За жартами матуся вивчала мене, спостерігала за мною, розпитувала й укладала безліч планів мого майбутнього, без яких я чудово міг би обійтися. На щастя, не досить було вивчити мої схильності, мої смаки, мої маленькі таланти: треба було або знайти, або створити можливість дістати з них користь, а для цього потрібен був час. Перебільшена думка цієї бідної жінки про мої переваги відсовувала мить їх реального застосування, роблячи її розбірливішою у виборі засобів. Одне слово, усе йшло згідно з моїми бажаннями завдяки її гарній думці про мене.
Але їй довелося змінити свою думку, а мені – забути про спокій. Один з її родичів, пан д’Обон, приїхав навідати її. Це була людина дуже розумна, великий інтриган і такий самий геній щодо проектів, як і вона. Проте його проекти не доводили його до банкрутства, він був свого роду авантюрист. Він запропонував кардиналові де Флері план дуже складної лотереї, що не дістав схвалення. Тоді він запропонував його при туринському дворі, де цей план охоче прийняли і здійснили. Він зупинився на деякий час в Ансі і закохався тут у дружину інтенданта, дуже приємну жінку, цілком до мого смаку і єдину, кого я з радістю зустрічав у матусі. Пан д’Обон побачив мене, його родичка розповіла йому про мене, і він узявся проекзаменувати мене, щоб зрозуміти, на що я здатний, і підшукати мені місце, якщо в мене відшукаються непогані здібності.
Двічі чи тричі вранці пані де Варенс посилала мене до нього під приводом якихось доручень, не попередивши мене ні про що. Він спритно розговорив мене, підбадьорив, дав відчути, ніби йому подобається розмовляти зі мною без сторонніх, і почав базікати зі мною про всякі дурниці, не подаючи знаку, що спостерігає за мною. Я був зачарований, а він у результаті своїх спостережень дійшов висновку, що, незважаючи на мою багатообіцяючу зовнішність і моє жваве обличчя, я коли і не зовсім позбавлений здібностей, то в усякому разі, не надто розумний, не вмію мислити, майже нічого не знаю, – одне слово, з усякого погляду надзвичайно обмежений. На його думку, найбільшим щастям, на яке я можу розраховувати, стало би місце сільського кюре. Такий був його звіт пані де Варенс. Подібна думка про мене висловлювалася вже вдруге чи втретє; але не востаннє: вирок пана Масрона неодноразово повторювався і згодом.
Причина таких оцінок дуже тісно пов’язана з моїм характером і тому потребує пояснення, адже кожному зрозуміло, що я не можу щиро підписатися під ними, і, попри їх неупередженість, – хай там що б говорили добродії Масрон, д’Обон та інші, – відмовляюся вірити їм на слово.
Незбагненним для мене самого чином дві властивості, майже несумісні, зійшлися в мені: надто палкий темперамент, яскраві й нестримні пристрасті – і повільний процес зародження думок, які приходять мені до голови завжди із запізненням. Можна подумати, що моє серце і мій розум належать різним людям. Почуття швидше за блискавку переповнює мою душу, але замість осяяти мене, воно спалює і засліплює мене. Я все відчуваю – і нічого не бачу. Я запальний і дурний; щоб мислити, мені потрібна врівноваженість. Дивно, що при цьому я маю досить тонке чуття, проникливість, навіть тонкість розуму, – але мені потрібен час. На дозвіллі я складаю чудові експромти, але жодного разу не зробив і не сказав нічого путнього вчасно. Я можу дуже добре вести розмову листовно – кажуть, що іспанці так грають у шахи. Прочитавши десь про савойського герцога, який повернувся назад, щоб гукнути: «Геть з дороги, паризький торговцю!» – я впізнав у ньому себе.
Ця повільність думки у поєднанні із жвавістю почуттів буває у мене не лише в розмові, а й тоді, коли я сам чи працюю. Мої думки надзвичайно важко шикуються у мене в голові; вони глухо перевертаються там, шумують, як на дріжджах, хвилюючи мене, розпалюючи, змушуючи битися моє серце; і серед усього цього сум’яття я нічого не бачу ясно, не можу написати жодного слова, мені потрібен час. Поступово ця буря вщухає, хаос розвіюється, кожен предмет стає на своє місце, але відбувається це повільно і лише після довгого й неясного збудження. Ви коли‑небудь бували в опері в Італії? Коли йде зміна декорацій, у цих великих театрах на сцені панує неприємний безлад, який триває досить довго; всі декорації перемішані, їх тягнуть туди‑сюди, аж прикро на це дивитись; здається – усе от‑от упаде; та поступово все улагоджується, стає на свої місця, і ви здивовано бачите, що ця довга метушня раптом поступилася місцем чудовій виставі. Це дуже нагадує те, що відбувається в моїй голові, коли я збираюся писати. Коли б я умів спочатку зачекати, а потім уже передати в усій красі те, що постало таким чином у моєму розумі, небагато б авторів змогли мене перевершити.
Ось чому я пишу так важко. Мої покреслені, переправлені, плутані й нерозбірливі рукописи свідчать про те, яких зусиль вони мені коштували. Немає жодного з‑поміж них, який мені не довелося б переписувати чотири або п’ять разів, перш ніж віддати у друк. Я ніколи не міг нічого створити, сидячи з пером у руці за письмовим столом перед аркушем паперу. Я подумки пишу на прогулянках, серед лісів і скель, уночі в ліжку, під час безсоння. Можна уявити собі, з якою повільністю йде ця робота, особливо у людини, позбавленої пам’яті на слова, яка не зуміла за своє життя вивчити і шести віршів напам’ять. Деякі свої фрази я подумки переробляв протягом п’яти чи шести ночей, перш ніж міг записати їх на папір. Цим пояснюється і те, що мені краще вдаються твори, що вимагають посидючості, аніж ті, які претендують на певну легкість стилю, як, наприклад, листи – я ніколи не міг знайти потрібного тону для цього жанру, і листування завжди було для мене мукою. Я не можу написати листа на звичайнісіньку тему, не витративши на це кілька втомливих годин, а якщо хочу викласти в листі свої безпосередні думки, то не знаю, як почати і чим закінчити, тому мої листи – довгий і плутаний набір слів; читаючи їх, мене заледве розуміють.
Мені важко не лише висловлювати думки, але й сприймати чужі. Я вивчив людей і вважаю себе досить спостережливим; проте я нічого не бачу з того, що бачу. Я добре бачу лише те, що залишилося в мене в пам’яті, і розумний лише у своїх спогадах. У тому, що мовиться, робиться, відбувається у моїй присутності, я зовсім нічого не розумію. Зовнішня ознака – ось що вражає мене. Але потім усе повертається, і я згадую місце, час, інтонацію, погляд, жест, обставини – ніщо не вислизає від мене. І ось тоді зі слів і вчинків я здогадуюся про їхні мотиви – і рідко помиляюся.
Якщо навіть наодинці із собою я так погано паную над своїм розумом, неважко зрозуміти, який я в розмові з іншими, коли треба думати відразу про тисячу речей, аби сказати до ладу. Самої лише думки про тисячу умовностей, з яких я щось напевно забуду, достатньо, щоб залякати мене. Я навіть не розумію, як можна наважитися заговорити в товаристві, адже на кожному слові треба мати на увазі всіх присутніх, знати їхні характери, їхні біографії, щоб не сказати чогось такого, що може когось образити. Щодо цього світські люди мають велику перевагу: краще знаючи, про що треба змовчати, вони відчувають себе впевненіше в тому, що говорять; та навіть і в них часто трапляються помилки. То як воно в товаристві новачку? Він і хвилини не в змозі проговорити безкарно. У розмові віч‑на‑віч ще гірша незручність, а саме: необхідність говорити весь час. Якщо до вас звертаються – треба відповідати, якщо замовкають – треба підтримувати розмову. Сама ця нестерпна ніяковість могла б викликати у мені огиду до товариства. Не уявляю нічого жахливішого, ніж обов’язок говорити постійно і без підготовки. Не знаю, чи залежить це від моєї смертельної відрази до будь‑якого гніту, але для того, щоб я неминуче сказав якусь дурницю, мене досить змусити безперервно говорити.
Найгірше те, що я не вмію мовчати, коли мені нічого сказати. Саме тоді, ніби бажаючи пошвидше розплатитися зі своїм боргом, я стаю нестримно балакучим. Я поквапливо бурмочу якісь безглузді слова і щасливий, коли виявляється, що вони нічого не значать. Попри бажання перемогти чи приховати свою дурість, я рідко уникаю того, щоб не виставити її напоказ. З тисячі можливих прикладів я наведу лише один, що припадає не на мою молодість, а на той час, коли я, проживши в світі кілька років, уже повинен був би засвоїти його манери і тон, якби це взагалі було для мене можливим.
Якось увечері сидів я в товаристві двох великосвітських жінок і пана, чиє ім’я можна назвати. Це був герцог де Ґонто. У кімнаті, крім нас, більше нікого не було, і я намагався вставляти свої зауваження в розмову, а тим часом співрозмовники зовсім не потребували моєї допомоги. Господиня будинку веліла принести собі опіату, який приймала двічі на день для шлунка. Інша пані, бачачи її гримасу, спитала її сміючись: «Це опіат пана Троншена?» – «Не думаю», – відповіла перша тим самим тоном. «А я думаю, що він нітрохи не кращий», – галантно додав дотепний Руссо. Всі були спантеличені, ніхто не сказав ні слова і не посміхнувся, і за мить розмова перейшла на іншу тему. Сказана комусь іншому, моя дурниця лише потішила б, але я звертався до жінки, про яку говорили багато чого, і моя дурниця здавалась жахливою, хоча я зовсім не хотів її образити. Мені здається, що двоє інших співрозмовників, які стали свідками сцени, ледве стримували сміх. Ось які дотепні репліки вириваються у мене від бажання щось сказати, коли сказати нема чого. Мені важко забути цей випадок не тільки тому, що він дуже пам’ятний сам по собі, а й тому, що, здається мені, він мав наслідки, що дуже часто нагадують мені про нього.
Гадаю, сказаного цілком досить, щоб зрозуміти, чому я, не будучи дурнем, часто здавався таким навіть проникливим людям. А найгірше те, що моя фізіономія й очі обіцяють більше, а обдурені сподівання роблять мою дурість ще разючішою для інших. Ці подробиці варто знати, щоб зрозуміти подальшу розповідь. У них сховано ключ до багатьох дивних вчинків, які зазвичай приписують моїй нетовариській вдачі, що мені зовсім не властива. Я любив би товариство, як і кожен інший, якби не був певен, що виставляю себе в ньому не тільки в невигідному світлі, а й зовсім на себе несхожим. Я вибрав саме те, що мені найбільше підходить, – ховатися від світу й писати. Інакше ніхто ніколи не дізнався б, чого я вартий, ніхто навіть не підозрював би цього. Саме так і трапилося з пані Дюпен, хоча вона була жінка розумна і хоча у неї я прожив кілька років; згодом вона сама не раз говорила мені про це. Втім, бували і деякі винятки, про які я говоритиму далі.
Визначивши таким чином мої таланти і відповідне для мене становище, залишалося лише дати мені змогу здійснити своє покликання. Трудність полягала в тому, що я не закінчив навчання і навіть не достатньо знав латину, щоб стати священиком. Пані де Варенс надумала відправити мене на якийсь час до семінарії. Вона переговорила про це з ректором. Це був лазарист на ім’я Гро, людина добра, сліпа на одне око, худа, сива, найдотепніша і найменш педантична з усіх лазаристів, яких я лише знав, – що, кажучи по правді, ще не було великою чеснотою. Він приходив іноді до матусі. Вона приймала його ніжно і навіть часом трохи кокетувала з ним, змушуючи іноді шнурувати їй корсаж, що він і робив досить охоче. Тим часом, як він виконував її прохання, вона метушилася по кімнаті, хапаючись то за те, то за те, а пан ректор, не випускаючи з рук шнурків, бігав за нею, буркочучи і щохвилини повторюючи: «Та постривайте ж, пані!». Картина була доволі кумедна.
Пан Гро відразу ж пристав на пропозицію матусі. Він задовольнився досить скромною винагородою і взявся навчати мене. Залишалося отримати згоду єпископа, який не лише охоче її дав, а й захотів оплатити моє навчання. Він дозволив мені носити світський одяг доти, поки я відбуду іспити, за наслідками яких можна буде судити про мої успіхи.
Яка зміна! Мені довелось підкорятися. Я пішов до семінарії, як на страту. Що за сумна будівля – семінарія, надто для того, хто приходить туди з будинку чарівної жінки! Я взяв із собою лише одну книгу, якою скористався з ласки моєї матусі і яка стала для мене великою втіхою. Ви не вгадаєте, що це була за книга: то були ноти. Матуся розвивала багато своїх талантів, і музика була не на останньому місці. У неї був голос, вона непогано співала і трохи грала на клавесині. Вона була така добра, що дала мені кілька уроків співу; довелося почати здалеку, оскільки я ледве знав і музику наших псалмів. З десяток жіночих уроків, до того ж доволі безладних, не лише не навчили мене читати по нотах, але не дали мені уявлення і про четверту частину музичних знаків. Проте у мене була така пристрасть до цього мистецтва, що я вирішив спробувати вправлятися самотужки. Ноти, які я захопив із собою, були не з найлегших: то були кантати Клерамбо. Можна уявити собі, до якої міри я був старанний і наполегливий, якщо я скажу, що, не знаючи ні транспонування, ні рахунку, зумів розібрати і безпомилково проспівати речитатив і першу арію з кантати «Алфей і Аретуза» ; правда, цю арію так точно скандовано, що досить лише промовляти вірші згідно з їх розміром, щоб потрапити у такт мелодії.
У семінарії був один клятий лазарист, який вирішив узятися за мене і змусив мене зненавидіти латину, якої хотів навчити. У нього було гладеньке і жирне чорне волосся, темне обличчя, голос буйвола, погляд сови, кабаняча щетина замість бороди, сардонічна посмішка і неприродні рухи манекена. Я забув його ненависне ім’я, але його страшне і солодкувате обличчя залишилось у мене в пам’яті, і я не можу згадувати про нього без огиди. Так і бачу, як він зустрічає мене в коридорі, нахиляє свого засмальцьованого чотирикутного капелюха, запрошуючи мене до себе в кімнату, яка здавалася мені жахливішою, ніж в’язниця. Легко уявити, як відрізнявся мій учитель від придворного абата!
Якби я залишався два місяці в руках цього чудовиська, певний, що моя голова не витримала б. Але добрий пан Гро, зауваживши, що я сумний, нічого не їм і худну, здогадався про причину мого смутку, – та це було й неважко. Він вирвав мене з кігтів цього звіра, і я несподівано потрапив до рук найсердечнішої людини на світі. Це був молодий абат фосиньєранець, на ім’я Гатьє, котрий сам проходив семінарський курс і, з ласки до пана Гро, а може, з людинолюбства, погодився уривати час від своїх занять, щоб керувати моїми. Я ніколи не бачив привабливішого обличчя, ніж у пана Гатьє. Він був блондин з рудуватою борідкою, манерою триматися він був схожий на своїх земляків, які під поважною зовнішністю приховують великий розум; але найчудовішою в ньому була його душа – чутлива, любляча, прихилиста. У його великих блакитних очах світилася якась м’якість, ніжність і смуток; і, побачивши його, не можна було не відчути до нього симпатію. Дивлячись в очі і вслухаючись у голос цього бідного молодого хлопця, можна було сказати, ніби він здогадується про свою долю і відчуває себе народженим для того, щоб бути нещасним.
Його характер не суперечив його зовнішності: він завжди був сповнений люб’язності і терпіння, здавалося, він не вчить мене, а вчиться разом зі мною. Цього цілком вистачило, щоб я відразу його полюбив: його попередник добре підготував для цього ґрунт. Але, незважаючи на те, що він присвячував мені багато часу, незважаючи на нашу взаємну добру волю і на його вміле викладання, я посувався вперед дуже повільно, хоча працював старанно. Дивно, що, попри мою тямущість, я ніколи нічого не міг навчитися від учителів, за винятком свого батька і пана Ламберсьє. Тієї дещиці, яку я засвоїв понад це, я навчився сам, як ми побачимо пізніше. Мій розум, що не терпить ніякого примусу, не може підкорятися вимогам даної хвилини, самий страх, що мені не вдасться засвоїти урок, заважає мені бути уважним. Боячись, що моєму вчителю урветься терпець, я вдавав, що розумію, і він переходив до наступного предмета, а я вже нічого не розумів. Мій розум працює за своїм розкладом і не хоче підкорятися чужому.
Настав час посвячення в духовний сан. Абат Гатьє повернувся дияконом у свою провінцію. Він забрав із собою мій жаль, мою прихильність і вдячність. Мої побажання йому збулися так само мало, як і мої побажання самому собі. Через кілька років я дізнався, що, будучи вікарієм в одній парафії, він прижив дитину з дівчиною – єдиною, яку коли‑небудь у своєму житті кохав цей чоловік з ніжним серцем. Це викликало страшенний скандал у єпархії, що була під дуже суворим наглядом. Священики можуть, як правило, бути батьками дітей лише заміжніх жінок. За те, що він знехтував цим законом пристойності, його запроторили у в’язницю, знеславили і позбавили сану. Не знаю, чи вдалося йому згодом поліпшити своє становище, але спогади про його нещастя, що глибоко запало в моє серце, повернулося до мене, коли я писав «Еміля», і я, поєднавши риси Гатьє й абата Гема, написав з цих двох поважаних пастирів свого савойського вікарія. Тішу себе надією, що копія не принесла безчестя оригіналам.
Поки я перебував у семінарії, пан д’Обон був змушений покинути Ансі: панові інтенданту не сподобалися залицяння до його дружини. Він учинив, як собака на сіні, бо дуже погано жив з люб’язною пані Корвеці. Його ультрамонтанські смаки робили її для нього зайвою, і він поводився з нею так грубо, що йшлося до розлучення. Чорний, як кріт, злодійкуватий, як сова, пан Корвеці був людиною паскудною, він завдав стільки прикрощів, що зрештою його прогнали. Кажуть, провансальці мстять своїм ворогам, складаючи про них пісеньки, – пан д’Обон відомстив за себе комедією. Він надіслав свою п’єску пані де Варенс, яка показала її мені. П’єса мені сподобалась і викликала у мене бажання написати свою власну, щоб перевірити, чи справді я такий дурний, як вважав її автор. Але здійснив я свій намір лише згодом, у Шамбері, написавши «Закоханого в самого себе». Таким чином, зазначивши в передмові, що написав п’єсу у вісімнадцятирічному віці, я на кілька років збрехав.
Десь на цей самий час припадає подія, незначна сама по собі, але яка мала наслідки для мене і наробила багато галасу в суспільстві тоді, коли я про неї вже забув. Раз на тиждень мені дозволялося залишати семінарію. Нема потреби пояснювати, де я проводив цей день. Якось у неділю, коли я був у матусі, загорілася одна з будівель францисканців, що прилягала до її будинку. У тій будівлі була груба, і там лежало повнісінько хмизу. Вогонь миттю охопив усю будівлю, вітер відносив язики полум’я до будинку пані де Варенс, наражаючи його на велику небезпеку. Всі кинулися виносити меблі в сад, куди виходили мої колишні вікна, на той бік струмка, про який я вже говорив. Я так розгубився, що почав викидати у вікна все, що потрапляло мені під руку, аж до важкої кам’яної ступки, яку за інших обставин і підняти б не зміг, і був готовий викинути навіть велике люстро, якби хтось не стримав мене.
Добрий єпископ, який гостював того вечора у матусі, не сидів склавши руки. Він одвів її в сад, де став разом з нею та іншими на молитву, тож коли я трохи згодом прийшов туди, то побачив усіх укляклими і приєднався до них. Поки святий чоловік молився, вітер змінився, та так раптово і так до речі, що язики полум’я, що вже лизали будинок і вривались у вікна, перекинулися в інший бік двору, і дім не постраждав. Через два роки, коли пан де Берне помер, його колишні побратими з монастиря Святого Антонія почали збирати свідчення для його канонізації. На прохання пана Буде я приєднав свій голос до цих свідчень, розповівши про вищезгадану подію; і це було добре, але погано те, що я видав цю подію за диво. Я бачив єпископа на молитві і бачив, як під час його молитви вітер змінився, – ось що я міг сказати, але я не повинен був стверджувати, що одне з цих явищ було наслідком іншого, бо я не міг цього знати. Проте, наскільки я пам’ятаю свої думки, я був у той час щирим католиком і не кривив душею. Любов до чудесного, така властива людському серцю, моя повага до цього доброчесного прелата, прихована гордість, що, можливо, і я сприяв чуду, спокусили мене, і, якщо це чудо справді було наслідком палких молитов, я з повним правом можу приписати його почасти й собі.
Тридцять років по тому, коли я опублікував свої «Листи з гори», пан Фремон невідомо як відкопав це свідчення і використав його в своїх творах. Треба визнати, що знахідка вийшла вдалою і неабияк мене потішила.
Зазнавати невдач в усіх заняттях – така була моя доля. Хоча пан Гатьє і дав про мої успіхи по можливості прихильний відгук, усім було ясно, що вони не відповідали моїй старанності, і ця обставина не могла заохотити мене продовжувати навчання. Тому єпископ і ректор семінарії втратили до мене цікавість і відіслали мене до пані де Варенс як непридатного навіть на те, щоб стати сільським священиком, хоча загалом, за їх словами, я був добрим і незіпсованим хлопцем; ось чому вона й не залишила мене, незважаючи на таку несхвальну думку про мене.
Я урочисто повернув їй ноти, якими зумів так добре скористатись. Арія з «Алфея і Аретузи» – ось чи не єдине, чого я навчився в семінарії. Моя очевидна схильність до цього мистецтва навела матусю на думку зробити з мене музиканта. Обставини сприяли цьому: у неї, принаймні раз на тиждень, музикували, а соборний регент, що досить часто відвідував її, диригував цим маленьким концертом. Це був парижанин, пан Ле Метр, гарний композитор, дуже жвавий і веселий, ще молодий, непоганий із себе, не надто розумний, але дуже добрий. Матуся познайомила мене з ним; я прихилився до нього і сподобався йому, про все домовились і призначили йому платню. Коротше кажучи, я став у нього навчатися і провів зиму тим приємніше, що співоча школа була дуже близько від матусиного будинку. За кілька хвилин ми були вже там і частенько вечеряли всі разом.
Неважко зрозуміти, що життя в цій школі, повне співу й веселощів, серед музикантів і дітей з хору, сподобалось мені більше, ніж життя в семінарії в оточенні отців святого Лазаря. Водночас це життя було хоч і вільніше, але від цього не менш одноманітне і правильне. З природи я любив незалежність і ніколи не зловживав нею. Протягом шести місяців я виходив зі школи лише для того, щоб піти до матусі чи в церкву. Це один з тих періодів, які я прожив у найглибшому спокої, і я згадую про нього з величезною втіхою.
Серед різних обставин, у які я тоді потрапляв, деякі були переповнені таким почуттям щастя, що, згадуючи про них, я знову лину в минуле. Я пам’ятаю не тільки час, місце, людей, але й усе, що мене оточувало: температуру повітря, запах, колір, – коротше, ті враження, які можна відчути лише в певному місці і спогади про які знову переносять мене туди. Я пам’ятаю все, що ми репетирували в школі і співали в хорі, ошатне вбрання каноніків, ризи священиків, митри півчих, обличчя музикантів, старого кульгавого тесляра, що грав на контрабасі, маленького білявого абата, що грав на скрипці, рвану сутану, яку Ле Метр, знявши шпагу, надягав поверх світського одягу, і красивий стихар, яким він прикривав своє лахміття, йдучи на хори, гордість, з якою я йшов до свого місця в оркестрі на трибуні, тримаючи в руках маленьку флейту, щоб виконати уривок, спеціально написаний для мене Ле Метром, смачний обід, що чекав на нас потім, і свій здоровий апетит. Усе це, сотні разів оживаючи в пам’яті, чарувало мене не менше і навіть більше, ніж насправді. Я назавжди зберіг ніжну любов до одного псалма із «Conditor al me siderum», написаного ямбами, тому що однієї з неділь різдвяного посту, ще лежачи в ліжку, я почув, як співали цей гімн ще до світанку на паперті, за звичаєм цієї церкви. Мадемуазель Мерсере, матусина покоївка, трохи знала музику; я ніколи не забуду мотет «Afferte» , який пан Ле Метр змусив мене заспівати разом з нею і який її господиня слухала з таким задоволенням. Одне слово, всі, навіть служниця Перріна, добра дівчина, якій так дошкуляли маленькі півчі, – всі у спогадах про ті щасливі й невинні часи чарують мене і викликають у мене смуток.
Я прожив у Ансі майже рік, не заслуживши найменшого докору: всі були задоволені мною. З часу мого від’їзду з Турина я не накоїв жодних дурниць і не робив їх зовсім, поки був на очах у матусі. Вона керувала мною, і керувала дуже добре, моя прихильність до неї стала моєю єдиною пристрастю, а доказом того, що пристрасть ця не була божевіллям, є те, що серце моє формувало мій розум. Правда, це єдине почуття, що поглинало, так би мовити, всі мої здібності, позбавляло мене можливості чогось навчитися, навіть музики, хоч я й докладав до цього всіх зусиль. Але в тому не було моєї вини, я вчився охоче і старанно. Я робив усе, що від мене залежало, щоб добитися успіхів, і бракувало лише нагоди, яка надихнула б мене на нові божевільні вчинки. Така нагода трапилася, і, як ми побачимо далі, моя навіжена голова з цієї нагоди скористалась.
Одного лютневого холодного вечора, коли ми всі сиділи біля вогнища, почувся стукіт у вхідні двері. Перріна взяла ліхтар, спустилася вниз, відчинила, незабаром повернулася, і з нею до кімнати увійшов юнак, він невимушено відрекомендувався і звернувся до Ле Метра з короткою і доладною мовою, назвався французьким музикантом, змушеним через грошову скруту задовольнятися випадковими заробітками. Після слів «французький музикант» серце доброго Ле Метра затремтіло: він пристрасно любив свою батьківщину і своє мистецтво. Він радо запросив до себе молодого подорожнього і запропонував йому притулок, якого той, вочевидь, дуже потребував і який прийняв без церемоній. Я спостерігав за ним, поки він грівся біля вогнища і теревенив, чекаючи на вечерю.
Він був невисокий на зріст, але широкоплечий, у його будові була якась вада без очевидної потворності; це був, так би мовити, горбань без горба, здається, він трохи накульгував. Його чорний сюртук, швидше зношений, ніж старий, звисав лахміттям, на ньому красувалася дуже тонка і дуже брудна сорочка з гарними торочкуватими манжетами, гетри такі великі, що в кожній помістилися б обидві його ноги, маленький дорожній капелюх, що захищав його голову від снігу. Одначе крізь це смішне вбрання проступало щось шляхетне, а манера триматися не руйнувала цього враження. Риси його обличчя були дуже привабливі, він говорив легко і до ладу, але дуже нескромно. Усе виказувало в ньому молодого гуляку, що здобув певну освіту. Він жив у злиднях не як справжній голодранець, а як непутящий гульвіса. Він сказав нам, що його звуть Вентюр де Вільнев, що він мандрує з Парижа, що дорогою він заблукав, і, трохи забувши свою роль музиканта, додав, що прямує до Ґренобля побачитися з родичем, членом парламенту.
За вечерею заговорили про музику, і він показав себе обізнаною людиною. Він знав усіх великих віртуозів, усі знамениті твори, усіх акторів, усіх актрис, усіх гарненьких жінок, усіх знатних вельмож. Здавалося, він був у курсі всього, про що тільки йшла мова; та, ледве торкнувшись тієї чи іншої теми, він уривав мову якоюсь витівкою, яка всіх смішила і змушувала забути про щойно мовлене. Було це в суботу; наступного дня в соборі давали концерт. Пан Ле Метр запропонував йому виступити зі співом. Вентюр охоче погодився, його запитали, який у нього голос, той відповів, що контральто, і завів мову про інше. Перш ніж іти до церкви, йому запропонували переглянути його партію, та він навіть не глянув на неї. Така хвалькуватість здивувала пана Ле Метра. «Ось побачите, – шепнув він мені на вухо, – він не знає жодної ноти!» – «Боюся, що так», – відповів я і пішов за ним, сповнений великої тривоги. Коли почався концерт, у мене страшенно закалатало серце, бо я почував до Вентюра велику симпатію.
Та скоро я заспокоївся. Обидва свої соло він проспівав з вражаючою правильністю і смаком і до того ж дуже красивим голосом. Ще ніколи я не був так приємно вражений. Після меси каноніки і музиканти засипали пана Вентюра компліментами, на які він відповідав жартівливо, але, як і раніше, дуже витончено. Пан Ле Метр від душі розцілував його, я зробив те саме; він помітив, що я дуже задоволений, і це, мабуть, було йому приємно.
Певен, що читач зрозуміє, як після мого захоплення Баклем, який, по суті, був простим неуком, я легко міг захопитися вихованим, талановитим, розумним і світським Вентюром, який схожий був на милого гуляку. Саме так зі мною і трапилось: і трапилося б, я думаю, з будь‑яким іншим молодим хлопцем на моєму місці – тим легше, чим краще був би розвинений його смак і чим дужче він відчув би переваги Вентюра; а Вентюр, безперечно, мав переваги, і особливо одну, дуже рідкісну в його віці: він не поспішав виказувати свою освіченість. Правда, він хвалився багатьма речами, про які не мав ніякого уявлення, але про ті, які знав, – а їх було немало, – не говорив. Він чекав нагоди показати свої знання на ділі, і він користувався з такої нагоди цілком спокійно, і це справляло найбільше враження. Висловившись, він не продовжував початої теми, і ніхто не знав, чи висловив він усе, що знав. Жартівливий, веселий, невичерпний і чарівливий у розмові, завжди усміхаючись і ніколи не сміючись, він найвишуканішим тоном говорив найцинічніші речі, і його слухали. Навіть найскромніші жінки дивувалися тому, які легковажні речі вони дозволяли йому говорити в їх присутності. Вони чудово розуміли, що треба розсердитися, але вони були не в змозі обурюватися на нього. Йому личило б товариство жінок легкої поведінки, і я думаю, що доля не призначила йому мати успіх у коханні; але він створений був для того, щоб нескінченно тішити тих, хто мав цей успіх. Важко було припустити, щоб ця людина, наділена такими приємними талантами і мешкаючи в країні, де їх цінують і розуміють, могла би аж так довго залишатися у вузькому колі музикантів.
Моє захоплення Вентюром, розумніше в своїй основі, ніж дружба з Баклем, не викликало і таких неприємних наслідків, хоча було яскравішим і тривалішим. Мені подобалося дивитися на нього, слухати його, всі його вчинки здавалися мені чарівними, а всі слова – пророчими, але моя прихильність не доходила до того, щоб я не був у змозі розлучитися з ним. У мене був під рукою чудовий запобіжний засіб проти такої крайності. До того ж, визнаючи його правила дуже добрими для нього, я відчував, що вони не годяться для мене. У мене була потреба іншої втіхи, про яку він і гадки не мав, а я не наважувався говорити йому про це, певний, що він візьме мене на глум. Тим часом я хотів з’єднати дві мої головні прихильності. Я із захопленням розповідав про нього матусі. Пан Ле Метр хвалив його. Вона дозволила привести його до неї. Але їхнє знайомство виявилося не надто вдалим: він визнав її манірною, вона його – розбещеним; і, занепокоєна тим, що я знайомий з такою поганою людиною, вона не лише заборонила мені знову приводити його до неї, але так яскраво описала мені всю небезпеку, на яку я наражаюся в товаристві цього молодого хлопця, що я став обачнішим у своєму захопленні. На щастя для моєї моральності і мого розуму, ми незабаром з ним розлучилися.
У пана Ле Метра були смаки, властиві артистам: він полюбляв вино. За столом він був стриманий, але, працюючи у себе в кабінеті, неодмінно цілувався з чаркою. Його служниця так добре знала це, що як тільки він готував папір, щоб записувати, і брав віолончель, зараз же приходила з карафкою і склянкою, і карафка час від часу наповнювалася знову. Ніколи не буваючи геть п’яний, він завжди був напідпитку, і це було справді гідне жалю, тому що, по суті, він був добра людина і така весела, що матуся звала його не інакше, як котусик . На лихо, він любив свій талант, а тому багато працював і стільки ж пив. Це позначилося на його здоров’ї і настрої. Іноді він ставав похмурим і уразливим. Не здатний на грубість чи неввічливість, він жодного разу не сказав поганого слова навіть своїм півчим, але не треба було кривдити і його. Не маючи великого розуму, він не відрізняв відтінків голосу і властивостей характерів, а відтак часто сприймав муху за слона.
Старовинний женевський капітул, належність до якого колись вважали за честь для себе принци та єпископи, у вигнанні втратив минулу пишноту, але зберіг гордість. Щоб дістати до нього доступ, як і раніше, треба було бути дворянином чи доктором Сорбонни; і я думаю, що коли й вибачливо гордитися чимось, окрім особистих заслуг, то лише своїм походженням. До того ж усі священики, які тримають у себе на службі мирян, зазвичай поводяться з ними досить зарозуміло. Саме так частенько й поводилися каноніки з бідним Ле Метром, особливо один кантор, абат де Відон, – людина, втім, дуже люб’язна, але надто горда своїм благородним походженням; він не завжди ставився до Ле Метра так, як заслуговували його таланти, а той у свою чергу неохоче мирився з цією зневагою. Того року, за обідом на святому тижні, який єпископ давав канонікам і на який Ле Метра завжди запрошували, вони посварилися дужче, ніж звичайно. Кантор повівся з ним несправедливо і сказав йому якусь грубість, якої той не зміг стерпіти. Він негайно ухвалив рішення тікати наступної ж ночі, і ніщо не могло змусити його змінити це рішення, хоча пані де Варенс, до якої він прийшов попрощатися, не пошкодувала слів, аби заспокоїти його. Він не міг відмовити собі в задоволенні відомстити своїм тиранам, поставивши їх у скрутне становище на Великдень, коли вони його особливо потребували. Але він і сам був у великій скруті, бо хотів узяти з собою свої ноти, що було справою нелегкою, оскільки важку скриню з ними не можна було просто засунути під пахву.
Матуся вчинила так, як вчинив би і я на її місці. Після багатьох марних зусиль утримати його, бачачи, що він вирішив поїхати хоч би що там було, вона поклала собі допомогти йому в тому, що залежало від неї. Смію зауважити, що це був її обов’язок: Ле Метр, можна сказати, присвятив себе служінню їй. У всьому, що стосувалося його мистецтва, він цілком був у її розпорядженні, і щирість, з якою він виконував її прохання, надавала його люб’язності особливої ціни. Таким чином, вона лише зараз повертала другові у вирішальну для нього мить те, що він робив для неї протягом чотирьох років. Вона покликала мене і наказала мені супроводити пана Ле Метра принаймні до Ліона і не залишати його доти, поки я буду йому потрібний. Згодом вона призналася мені, що цьому рішенню сприяло і її бажання віддалити мене від Вентюра. Вона порадилася з Клодом Ане, своїм вірним слугою, про перевезення скрині. Він був тієї думки, що, замість наймати в Ансі в’ючного коня, що неминуче викликало б підозри, треба віднести скриню вночі на деяку відстань од міста і потім найняти осла в якомусь селі, щоб іти до Сейселя, де ми вже нічим не ризикуватимемо, опинившись на територій Франції. Ми пристали на його пораду, і того ж вечора, о сьомій годині, вирушили, а матуся під приводом компенсації моїх дорожніх витрат наповнила гаманець бідного «котусика» деякою сумою, яка була йому дуже доречна. Клод Ане, садівник і я сяк‑так дотягли скриню до найближчого села, де нас змінив осел. Тієї ж ночі ми прийшли до Сейселя.
Я, здається, вже згадував про те, що іноді буваю так мало схожий на самого себе, що мене можна сприйняти за іншу людину з цілком протилежним характером. Зараз доведеться розповісти якраз про такий випадок. Пан Рейделе, сейсельський кюре, був каноніком Сен‑П’єра, знав Ле Метра і належав до людей, від кого тому варто було ховатися особливо ретельно. Та я, навпаки, порадив піти до нього під яким‑небудь приводом і попросити в нього притулку на ніч, буцімто ми прийшли в Сейсель з дозволу капітулу. Ле Метру сподобалась ця ідея, що надала його помсті глузливого і кумедного характеру. І ось ми нахабно прийшли до пана Рейделе, який прийняв нас дуже добре. Ле Метр заявив, що на прохання єпископа прямує у Белле, щоб диригувати там хором на Великдень, і сподівається повернутися через кілька днів, а я, щоб підтримати цю байку, вигадав цілу сотню нових, таких правдоподібних, що пан Рейделе визнав мене милим хлопчиком, поставився до мене прихильно і приголубив мене. Нас добре нагодували і поклали спати. Пан Рейделе не знав, чим тільки нам догодити, і ми розсталися найкращими в світі друзями, пообіцявши погостювати у нього подовше на зворотному шляху. Ми ледве дочекалися, коли залишимося самі, щоб вибухнути сміхом. Признаюся, на згадку про це мене й досі розбирає сміх, оскільки неможливо уявити собі витівки вдалішої і так добре розіграної. Ця думка так і розважала б нас усю дорогу, якби з Ле Метром, що не переставав пити і плести нісенітниці, не трапилося два чи три напади хвороби, до якої у нього останнім часом була схильність і яка дуже нагадувала епілепсію. У таких випадках я не знав, що робити, дуже лякався і лише сподівався якомога швидше позбутися хворого.
Ми, як і сказали панові Рейделе, на Великдень прийшли в Белле. Хоча нас там і не чекали, але регент і всі півчі зустріли нас із великою радістю. Пана Ле Метра цілком заслужено поважали за його талант. Регент визнав за честь для себе виконати його кращі твори і постарався заслужити його схвалення, бо, крім того, що Ле Метр був знавцем своєї справи, він відзначався справедливістю, нікому не заздрив і не лестив. Він так вивищувався над усіма провінційними регентами, що вони, самі добре розуміючи це, бачили в ньому швидше свого начальника, ніж побратима.
Провівши дуже приємно п’ять днів у Белле, ми знову вирушили в дорогу і йшли без жодних пригод, якщо не брати до уваги ті напади, про які я вже згадував. Прийшовши до Ліона, ми оселилися в Нотр‑Дам де Пітьє. Чекаючи на прибуття скрині, яка за допомогою нашої нової брехні і завдяки нашому доброму хазяїну Рейделе йшла по Роні на судні, Ле Метр пішов відвідати своїх знайомих, зокрема отця Катона, францисканця, про якого йтиме мова пізніше, а також абата Дортана, графа Ліонського. Обидва прийняли його добре; але зрадили його, як це стане незабаром видно.
Через два дні після нашого прибуття до Ліона, коли ми проходили маленькою вуличкою, неподалік від нашого готелю, з Ле Метром стався напад, і цього разу такий сильний, що мене охопив жах. Я почав кричати, кликати на допомогу, назвав готель і благав, щоб його перенесли туди; і ось, коли чужі люди стовпилися й клопоталися біля людини, що впала непритомна і з піною на губах, його покинув єдиний друг, на якого він мав право розраховувати. Я скористався хвилиною, коли ніхто про мене не думав, повернув за ріг і зник. Слава Богу, я зробив третє тяжке для мене зізнання. Якби мені залишалося ще багато подібних зізнань, я кинув би почату працю.
Деякі сліди того, про що я розповідав досі, ще збереглися в місцях, де я жив, але те, про що я говоритиму в наступній книзі, майже цілком невідоме. Мова піде про безглузді вчинки в моєму житті, і щастя, що вони ще не так погано закінчились. Начебто моя голова, настроєна на лад чужого інструмента, вийшла тоді зі свого діапазону. Вона повернулася до нього сама собою, і тоді я припинив свої безумства чи принаймні почав робити інші, що більше відповідали моїй природі. Про цей період моєї молодості я пам’ятаю найгірше.
З моїм серцем не траплялося тоді майже нічого цікавого, що залишило б у ньому слід для яскравого спогаду. У той час я багато подорожував і тепер можу припуститися якихось помилок у часі та місці. Я пишу виключно з пам’яті, не спираючись на які‑небудь документи чи матеріали, здатні її освіжити. У моєму житті траплялись події, які завжди зі мною, ніби вони щойно сталися, але є в ньому деякі прогалини й порожнечі, які я можу заповнити лише за допомогою таких самих уривчастих розповідей, як і ті спогади, що залишилися в мене про той час. Можливо, я встиг наплутати щось у дрібницях і, мабуть, наплутаю ще не раз, поки доберуся до часу, про який зберігаю точніші спогади, але певен, що у справді важливих речах я був точний і правдивий, яким постараюся бути й надалі.
Покидаючи Ле Метра, я вже знав, що робитиму далі, й відразу ж пішов назад в Ансі. Причина і таємничість нашого від’їзду змушували мене надавати великого значення безпеці нашого притулку; турботи про це поглинули мене цілком і протягом кількох днів відволікали від думки про повернення. Та як тільки турботи про безпеку відійшли на другий план, моє головне почуття знов посіло своє місце. Ніщо вже мене не цікавило, ніщо не спокушало, я прагнув лише одного – знову повернутися до матусі. Ніжність і щирість моєї прихильності до неї викорінили з мого серця всі фантастичні плани, всі честолюбні безумства. Я не міг уявити собі іншого щастя, окрім щастя жити поруч з нею, і тому кожен крок наповнював мене почуттям, що я віддаляюся від свого щастя. Отож я поспішив повернутися до неї, як тільки це стало можливим. Моє повернення було таким стрімким, а розум таким неуважним, що про цю подорож у мене не збереглося найменшого спогаду. Я нічого не пам’ятаю, окрім свого від’їзду з Ліона і прибуття в Ансі. Подумайте самі, чи міг цей останній момент стертися з моєї пам’яті! Повернувшись, я не застав там пані де Варенс: вона поїхала до Парижа.
Для мене назавжди залишилася таємницею причина цієї поїздки. Вона відкрила б мені її – я твердо переконаний у цьому, – якби я наполягав, але немає людини, що виявляла б меншу цікавість до таємниць своїх друзів, ніж я. З тих небагатьох подробиць, що вона повідомила мені, я зрозумів, що після перевороту в Турині, викликаного зреченням сардинського короля, вона боялася бути забутою, тож вирішила добитися пенсії від французького двору, що було для неї краще, оскільки вона вважала, що французький уряд, маючи й без того безліч важливих справ, не став би тримати її під таким неприємним наглядом. Якщо це так, то дуже дивно, що після її повернення у неї не сталося прикрощів, і вона й далі отримувала свою пенсію без жодної перерви. Багато хто думав, що вона їздила до Парижа з таємним дорученням від єпископа, який мав тоді справи при французькому дворі і який сам змусив її до поїздки, або ж від когось ще могутнішого, хто й забезпечив їй щасливе повернення. Коли все це правда, то посланницю вибрали правильно. Вона була ще молода, вродлива і мала всі необхідні здібності, щоб успішно виконати свою місію.

Книга четверта
1730–1731

Я повернувся, а її більше немає. Уявіть моє здивування і горе! Ось коли я пошкодував про те, що так підло покинув Ле Метра. Але мій жаль став ще гострішим, коли я дізнався про лихо, що спіткало його. Скриня з нотами, в якій було все його багатство, ця дорогоцінна скриня, врятована ціною таких зусиль, після прибуття до Ліона був заарештована стараннями графа Дортана, якому надійшло повідомлення від женевського капітулу про таємне викрадення. Марно Ле Метр вимагав, щоб йому повернули його майно, його засоби для прожиття, працю всього його життя. Право власності на цю скриню могло б стати бодай предметом судового розгляду; та ба! Справу було вирішено миттєво за правом сильного, і таким чином бідолашний Ле Метр позбувся плодів свого таланту, праці всієї своєї молодості і забезпечення на старість.
Такий удар мав би мене вбити. Але я був у тому віці, коли навіть великі неприємності не пригнічують, і незабаром я вигадав для себе втіху. Я розраховував у недалекому майбутньому отримати яку‑небудь звістку від пані де Варенс, хоча й не знав її адреси, а вона не знала про моє повернення. Що ж до мого дезертирства, то, розміркувавши, я перестав уважати себе аж таким винним. Я був корисний панові Ле Метру під час його втечі, і це єдина послуга, яку я міг йому зробити. Якби я залишився з ним у Франції, я не вилікував би його від хвороби, не врятував би його скриню, а лише подвоїв би його витрати, не маючи змоги бути йому корисним. Ось як дивився я тоді на цю справу; тепер дивлюся інакше. Поганий вчинок мучить нас не відразу після того, як його скоєно, а перегодом, коли пригадуєш його, адже пам’ять про нього не згасає.
Мені залишалося чекати звісток від матусі, бо я не знав, де шукати її в Парижі і на які кошти я міг би туди поїхати. Щоб рано чи пізно довідатися, де вона, найпевніше було залишатися в Ансі. І я залишився там. Але поводився нерозумно. Я не пішов до єпископа, який підтримував мене і міг захистити й тепер. Зі мною не було моєї заступниці, і я боявся почути від нього дорікання за нашу втечу. Не пішов я і до семінарії, бо там більше не було пана Гро. Я не побачився ні з ким зі своїх знайомих, і хоча мені дуже хотілося відвідати дружину інтенданта, я не наважився піти до неї. Я зробив найгірше: розшукав Вентюра, про котрого, незважаючи на все своє захоплення, з часу свого від’їзду з Ансі жодного разу навіть не згадав.
Виявляється, він став блискучим мазунчиком в усьому Ансі, серед жінок він був нарозхват. Такий успіх остаточно запаморочив мені голову, я вже не бачив нічого, крім Вентюра, і він змусив мене майже забути про пані де Варенс. Щоб користуватися його уроками з більшою зручністю, я попросився до нього жити, він погодився. Мешкав він у шевця, забавної людини, великого жартівника, який називав свою дружину не інакше, як задрипанкою  – прізвисько цілком заслужене. У нього траплялися з нею сутички, які Вентюр намагався продовжити, вдаючи, ніби добивається зворотного. Він говорив холодним тоном, з провансальським акцентом, слова, що справляли надзвичайне враження. Від усіх цих сцен можна було померти зо сміху. Так непомітно минав ранок, о другій або третій годині пополудні ми підобідували, Вентюр йшов до своїх знайомих, де й вечеряв, а я прогулювався на самоті, розмірковуючи про його рідкісні таланти і проклинаючи свою нещасливу зірку, що ніяк не хотіла вивести мене до такого самого щасливого життя. О, як погано я розумів його! Моє життя було б у сто разів прекраснішим, якби я був не такий дурний і вмів краще ним тішитися.
Пані де Варенс узяла із собою лише Ане і залишила вдома Мерсере, свою покоївку, про яку я вже згадував. Вона, як і раніше, жила у своєї господині. Мадемуазель Мерсере була трохи старша за мене, не гарна, але досить приємна з виду, нехитра, добродушна дівчина, яка мала лише один недолік: вона іноді вередувала, як її пані. Я досить часто заходив до неї; це була давня знайома, що нагадувала мені про іншу, дорожчу моєму серцю. У неї було кілька подруг, з‑поміж них якась мадемуазель Жиро, уродженка Женеви, якій я, як на гріх, сподобався. Вона постійно прохала Мерсере привести мене із собою. Я почав у неї бувати, бо добре ставився до Мерсере і тому, що там бували й інші молоді дівчата, з котрими мені було приємно зустрічатися. Мадемуазель Жиро і сяк і так загравала до мене, але я почував до неї цілковиту відразу. Коли вона наближала до мого обличчя свою чорну суху фізіономію, з крихтами іспанського тютюну, я ледве стримувався, щоб не плюнути в неї. Але я терпів: мені дуже подобалося бути серед усіх цих дівчат, які, чи то бажаючи догодити Жиро, чи то ради мене самого, мало не носили мене на руках. Я бачив у цьому лише дружню прихильність. Згодом я зрозумів, що від мене самого залежало отримати щось більше, але тоді я про це не думав.
До того ж кравчині, покоївки і вуличні торговки аж ніяк не приваблювали мене, я мріяв про панночок. У кожного своя фантазія, моя завжди була така; і я не поділяю думку Горація щодо цього питання. Але мене вабить не марнославство, а чуттєвість – свіжа барва обличчя, гарненькі ручки, елегантне вбрання, загальне враження витонченості і чистоти в усій зовнішності, смак в одязі і в манері висловлюватися, вишукані сукні, маленьке взуття, стрічки, мережива, акуратна зачіска. Я завжди віддам перевагу тій, у кого цих достоїнств більше, хай вона і негарна собою. Такий вибір мені й самому здається смішним, але серце диктує мені його всупереч моїй волі.
То й що? Лише від мене залежало скористатися з нагоди. Як я люблю час від часу згадувати щасливі хвилини моєї молодості! Вони були такі солодкі, такі короткі, такі рідкісні і так легко діставалися! Ах, самий спогад про них знову наповнює моє серце чистою радістю, яка додає мужності і допомагає мені зносити нудьгу на схилі моїх днів.
Якось уранці зоря здалася мені такою прекрасною, що, похапцем одягнувшись, я поспішив за місто, щоб помилуватися сходом сонця. Я натішився цим видовищем у всій його чарівності. Це було за тиждень після Іванового дня. Земля в усій пишноті свого вбрання виблискувала свіжою травою і квітами, солов’ї, перш ніж зовсім припинити свій спів, неначе навмисне витьохкували особливо голосно, і всі птахи, хором прощаючись із весною, прославляли народження нового прекрасного літнього дня – одного з тих днів, що їх уже не помічають у моєму віці і яких ніколи не бачили в тій сумній місцевості, де я тепер живу.
Я не помітив, як зайшов далеченько від міста. Спека посилювалась, я прогулювався в затінку дерев у невеликій долині, де протікав струмок. Раптом я почув позаду себе кінський тупіт і дівочі голоси. Дівчата, здавалося, були чимось збентежені, а проте сміялися від душі. Я обернувся, мене назвали на ім’я; підійшов і побачив двох знайомих мені молодих персон: мадемуазель де Ґраффенрід і мадемуазель Галлей. Не надто вправні наїзниці, вони не знали, як змусити своїх коней перейти через струмок. Мадемуазель де Ґраффенрід була уродженка Берна, молода, дуже мила дівчина. Внаслідок якогось легковажного вчинку, властивого її віку, вона опинилася далеко від своєї батьківщини і наслідувала приклад пані де Варенс, у якої я іноді зустрічав її. Не маючи, проте, пенсії, вона дуже зраділа допомозі Галлей. Та відразу відчула до неї дружню прихильність і вмовила свою матір запросити її як компаньйонку, поки їй не вдасться кудись влаштуватися. Мадемуазель Галлей була на рік молодша і ще вродливіша, у ній було щось ніжніше, витонченіше: вона мала мініатюрну і цілком сформовану фігурку, що для дівчини велика цінність. Подруги ніжно любили одна одну, і добра вдача обох схиляла до думки, що їх союз не скоро розпадеться, якщо тільки його не порушить який‑небудь залицяльник. Вони сказали мені, що їдуть у Тун, до старовинного замку, що належить пані Галлей, і попросили мене допомогти їм змусити їхніх коней перейти через струмок, оскільки не могли впоратися з цим самотужки. Я хотів був підхльоснути коней, але панночки злякалися, що коні хвицьнуть і вдарять мене, а їх скинуть із сідла. Тоді я вдався до іншого способу: взявши коня мадемуазель Галлей за вуздечку, я потягнув його за собою і перевів через струмок, вода в якому діставала мені до колін; другий кінь сам пішов слідом. Після цього я хотів, як дурень, розкланятися й піти своєю дорогою, але вони пошепотілися, і мадемуазель де Ґраффенрід сказала мені: «Ні‑ні! Ви так просто від нас не втечете. Через нас ви промокли, і ми, по совісті, маємо потурбуватися про те, щоб ви могли як слід обсушитися. Тож вам доведеться піти з нами. Ви наш бранець». Серце моє калатало, я дивився на мадемуазель Галлей. «Так‑так, – додала вона, сміючись з мого переляканого вигляду, – ми беремо вас у полон. Сідайте на коня позаду моєї подруги, ми хочемо розрахуватися з вами». – «Але, панночко, я не маю честі знати вашу матінку, пані Галлей; що вона скаже, побачивши мене?» – «Її матері немає в Туні, – підхопила мадемуазель де Ґраффенрід. – Ми самі. У місто ми повернемося сьогодні ввечері, і ви разом з нами».
Ці слова подіяли на мене, як електричний струм. Затремтівши з радощів, я кинувся до коня мадемуазель де Ґраффенрід, а коли довелося обхопити наїзницю руками, щоб утриматися в сідлі, серце моє забилося так сильно, що вона це помітила і сказала, що від страху впасти її серце колотиться так само. Я був у такій позі, що її слова були майже запрошенням упевнитися в справедливості сказаного, але я не наважився цього зробити. Протягом усього шляху мої руки правили їй за пояс, щоправда, надто тісний, але який ні на мить не змінив свого положення. Не одна жінка, прочитавши це, охоче дала б мені ляпасів і мала б рацію.
Весела подорож і балаканина дівчат так розв’язали мені язика, що аж до вечора і весь час, поки були разом, ми не замовкали ні на хвильку. Вони змусили мене відчути себе з ними так невимушено, що мій язик говорив не менше, ніж мій погляд, хоча говорили вони і не одне й те саме. Лише зрідка, коли я залишався наодинці з однією з них, наша розмова починала спотикатися, але друга швидко поверталася, не даючи нам часу зрозуміти причину нашого збентеження.
Коли ми приїхали в Тун і я обсох, ми поснідали. Потім довелося перейти до важливої справи приготування обіду. Обидві дівчини, не відриваючись від куховарства, час від часу цілували дітей орендарки, а бідолашний кухарчук дивився на це заздрими очима. З міста підвезли провізію, тож було з чого приготувати чудовий обід, а надто багато виявилося ласощів, та, на жаль, забули про вино. Така забудькуватість зовсім не дивина для дівчат, які його не пили, але мені було прикро, оскільки я з його допомогою розраховував стати сміливішим. Їм це теж було неприємно, і можливо, з тієї ж причини, але я в цьому не певний. Їхня жвава і чарівна веселість були втіленням невинності, та й те сказати, що б вони робили зі мною удвох? Вони послали пошукати вина деінде, але його ніде не знайшлося – такі тверезі й бідні були селяни того кантону. Коли панночки висловили мені свій жаль із цього приводу, я попросив їх не засмучуватися, заявивши, що їм непотрібне вино, аби сп’янити мене. Це була єдина люб’язність, яку я наважився сказати їм за весь день, але, гадаю, пустунки розуміли, що я грішив проти правди.
Ми пообідали на кухні в орендарки, подруги всілися на ослони пообіч довгого столу, а їхній гість – між ними на триногому стільчику. Що то був за обід! Який чарівний спогад! Як міг я бажати інших утіх, коли майже задарма так чисто і щиро тішився дещицею? Жодна вечеря в паризьких ресторанах не могла зрівнятися з цією трапезою, я кажу не лише про веселість і радість, а й про чуттєву втіху.
Від обіду ми дещо заощадили: замість випити каву, що залишилася у нас від сніданку, ми приберегли її на полудень, разом із вершками й тістечками, які дівчата привезли із собою. А щоб наш апетит мав собі роботу, ми пішли в сад, де й довершили десерт вишнями. Я заліз на дерево і кидав їм жменями стиглі ягоди, а в мене крізь плетиво гілок летів знизу вгору цілий рій кісточок. Раз мадемуазель Галлей, підставивши свого фартуха й відкинувши назад голову, стала так зручно для мене, а я так влучно прицілився, що гроно вишень упало їй прямісінько за корсаж. Ото було сміху! Я сам собі говорив: «Чому мої губи не вишні? З якою радістю я кинув би їх туди ж!»
День минув у різних пустощах. Ми були цілком невимушені, але тримали себе в межах пристойності. Жодного двозначного слова, жодного фривольного жарту. Ми не примушували себе до доброзвичайності, вона було природна, ми дослухалися до своїх сердець. Одне слово, моя скромність (хтось може сказати – моя дурість) була така, що найбільшу вільність я собі дозволив, поцілувавши один‑єдиний раз ручку мадемуазель Галлей. Правда, обставини надали особливої цінності цій незначній ласці з її боку. Ми були самі, я ледве дихав од хвилювання, вона сиділа, опустивши очі: мої губи, не в змозі підшукати потрібних слів, притислися до її руки, яку вона тихенько прибрала після мого поцілунку, кинувши на мене зовсім не гнівливий погляд. Не знаю, що я міг би сказати їй, але увійшла її подруга і цієї миті здалася мені бридкою.
Нарешті вони згадали, що не слід чекати ночі, аби повернутися в місто. У нас залишалося ще трохи часу, щоб повернутися завидна, і ми поквапилися рушити назад, розмістившись так, як і приїхали. Коли б я міг, то змінив би цей порядок, оскільки погляд мадемуазель де Галлей глибоко хвилював моє серце, але я не наважився нічого сказати, а вона, звісно, не могла сама запропонувати це. У дорозі ми шкодували про те, що день скінчився, але нітрохи не скаржилися на його нетривалість, бо відкрили таємницю, як продовжити його за допомогою розваг.
Я залишив їх майже на тому самому місці, де вони зустріли мене. З яким жалем ми розлучалися! З яким задоволенням збиралися зустрітися знову! Дванадцять годин, проведених разом, дорівнювали для нас цілим сторіччям близького знайомства. Солодкий спогад про цей день нічого не коштував для цих милих дівчат, ніжний союз між нами трьома був кращий за найжагучіші втіхи, які зруйнували б його. Ми кохали одне одного без таємниць і сорому і хотіли кохати так одне одного завжди. У безневинних стосунках є своя особлива втіха, яка не поступається іншій, оскільки не знає перерв і триває довго. Спогад про цей дивовижний день зворушує, чарує і хвилює мене більше, ніж пам’ять про будь‑які інші радощі, яких я зазнав у житті. Я й сам гаразд не знав, чого сподівався від цих двох чарівних дівчат, але вони обидві дуже мені подобались. Хоча, коли б я міг вибирати, моє серце не розділилося б між ними порівну, воно віддавало перевагу одній з них. Я мав би за щастя бачити своєю коханкою мадемуазель де Ґраффенрід, але все‑таки волів би віддати її роль повірниці. Хоч би як там було, коли я розлучався з ними, мені здавалося, що я не можу жити без них обох. Хто міг би подумати, що я більше ніколи в житті не побачу їх і що наше ефемерне кохання на цьому закінчиться!
Читачі посміються, звичайно, над моїми любовними пригодами, побачивши, що й найсміливіші з них закінчувались, після довгих приготувань, лише поцілунком руки. О мої читачі, не думайте хибно! Можливо, я в своєму коханні, що завершувалося поцілунком руки, мав більше радощів, ніж ви коли‑небудь у своїх любовних походеньках.
Вентюр, який напередодні ліг спати дуже пізно, повернувся незабаром після мене. Цього разу я зустрів його з меншим задоволенням, ніж звичайно, і не став розповідати йому, як провів день. Панночки говорили про нього не надто шанобливо, і їм, здавалося, неприємно було б довідатися, що я потрапив до таких поганих рук. Це дуже зашкодило йому в моїх очах, до того ж мені було неприємне все, що відволікало мене від думок про них. Але незабаром він покликав мене до себе, щоб поговорити про моє становище. Воно було критичним. Хоча я витрачав дуже мало, мої скромні заощадження закінчувалися, і я залишався без шеляга в кишені. Від матусі не було ніяких звісток, я не знав, що мені робити, і серце моє боляче стискалося від думки про те, що друг мадемуазель Галлей невдовзі змушений буде просити милостиню.
Вентюр сказав мені, що поговорив про мене з помічником сенешаля і завтра відведе мене до нього на обід, що ця людина може допомогти мені через своїх друзів, та й узагалі це добре знайомство – людина він освічена, дуже приємна у спілкуванні, талановита і любить мистецтво. Потім, за звичкою, перемішуючи найсерйозніші речі з дурницями, він показав мені забавний куплет, надісланий із Парижа, на арію з опери Муре, що йшла у той час. Цей куплет так сподобався панові Сімонові (так звали помічника сенешаля), що він у свою чергу захотів скласти куплет у відповідь на цю саму арію; він і Вентюру запропонував написати куплет, а йому прийшла в голову божевільна думка запропонувати і мені скласти третій куплет.
Вночі, страждаючи від безсоння, я написав, як міг, свій куплет. Для першої проби пера ці вірші були цілком пристойні. Вони були кращі чи принаймні написані з більшим смаком, ніж це могло б бути напередодні, оскільки сюжетом їх були дуже ніжні почуття, до яких моє серце тепер дуже схилялося. Вранці я показав свій куплет Вентюру, він схвалив його і поклав у кишеню, не сказавши мені навіть, чи написав він свій куплет. Ми пішли на обід до пана Сімона, який прийняв нас чудово. Зав’язалася приємна розмова, та інакше не могло й бути, адже розмовляли розумні, начитані люди. Я виконував свою звичну роль: слухав і мовчав. Ні той, ні той не заводили мову про куплети, я теж не згадав про нього, і, наскільки я знаю, про мій твір ніколи так і не згадали.
Панові Сімону, мабуть, сподобалася моя манера триматися, ні про що інше під час тієї зустрічі він мати думку й не міг. Він уже бачив мене кілька разів у пані де Варенс, але не звернув на мене особливої уваги. Тож я можу вважати цей обід початком нашого знайомства, яке, хоч і не стало для мене сходинкою в досягненні тієї мети, задля якої я прийшов, згодом виявилося мені корисним в іншому, і тепер я згадую про нього із задоволенням.
Було б несправедливо нічого не сказати про його зовнішність, бо її важко собі уявити, зважаючи на його суддівське звання і репутацію розумної людини, і я не змовчу про це. Зріст помічника сенешаля Сімона ледве сягав півтора метра. Його прямі, тонкі і навіть цибаті ноги робили б його вищим, якби не розкарячувались, подібно до широко розкритого циркуля. Його коротенький і тонкий тулуб був неймовірно малий. Голий, він, напевно, був дуже схожий на цвіркуна. Його голова, звичайного розміру, з правильними і шляхетними рисами обличчя і доволі гарними очима, здавалася штучно настромленою на якийсь обрубок. Він міг би не витрачатися на вбрання, оскільки його велика перука одягала його з голови до ніг.
Він говорив двома цілком різними голосами, які весь час перемішувалися в його мові, і цей контраст, що спочатку здавався дуже забавним, незабаром ставав дуже неприємним. Один голос, глибокий і гучний, був, якщо можна так висловитися, голосом його розуму. Другий, високий, різкий і пронизливий, був голосом його тіла. Коли він прислухався до себе, говорив спокійно і керував своїм диханням, він міг говорити весь час низьким голосом; та як тільки він пожвавлювався і починав говорити запально, у нього починали прориватися верескливі, із свистом нотки, і йому коштувало величезних зусиль знову заговорити басом.
Попри таку зовнішність, яку я змалював, нітрохи не перебільшуючи, пан Сімон любив упадати коло жінок, говорити їм милі речі й завжди був ошатно, майже кокетливо вбраний. А що він намагався користуватись усіма своїми перевагами, то охоче давав уранішні аудієнції, лежачи в ліжку, оскільки ніхто, бачачи на подушці красиву голову, не подумав би, що, крім голови, більше нічого немає. Це давало іноді привід для сцен, про які, я певен, пам’ятає ще весь Ансі.
Одного разу, коли він чекав прохачів у ліжку чи то пак на ліжку, в розкішному нічному ковпаку, дуже тонкому і дуже білому, прикрашеному двома великими буфами з рожевих стрічок, прийшов селянин і постукав у двері. Служниці в кімнаті не було. Знову почувши стукіт, помічник сенешаля гукнув: «Увійдіть», – і це слово, мовлене підвищеним голосом, пролунало дуже верескливо. Селянин входить і дивиться, звідки це почувся жіночий голос, і, побачивши в ліжку чепець і банти, хоче піти, розсипаючи перед пані слова вибачення. Пан Сімон сердиться і починає кричати ще верескливіше. А селянин, ще більш переконаний у правильності свого припущення і вважаючи себе ображеним, починає лаятись, каже, що вона, мабуть, просто шльондра і що пан помічник сенешаля подає дуже погані приклади. Розлючений помічник сенешаля, не маючи під рукою нічого, крім нічного горщика, вже ладний був шпурнути його в голову бідолашного селянина, як раптом увійшла доморядниця.
Повівшись з його зовнішністю так жорстоко, природа винагородила цього карлика великим розумом, який він постарався розвинути. Хоча, як кажуть, він був добрим юрисконсультом, він не любив своєї справи, а захопився літературою і досяг тут деякого успіху. Він засвоїв собі з неї головним чином блискучу форму, красу слова, що надає приємності будь‑якій розмові, навіть з жінками. Він знав напам’ять усі збірки анекдотів і вмів цікаво і таємниче розповідати їх, подаючи як новину те, що трапилося років шістдесят тому. Він знав музику і непогано співав низьким чоловічим голосом, – одне слово, мав різноманітні таланти, незвичайні для юриста. Уміючи догоджати жінкам Ансі, він увійшов серед них у велику моду, і це стало для них великою забавкою. Одна дама, пані д’Епаньї, говорила, що вищою милістю для нього від жінки може бути лише дозвіл поцілувати їй коліно.
Оскільки він читав багато гарних книжок і охоче говорив про них, розмова з ним була не тільки цікава, а й повчальна. Згодом, коли я приохотився до навчання, я часто бачився з ним, і це дало мені велику користь. Я кілька разів навідував його в Шамбері, де жив у той час. Він хвалив і заохочував моє завзяття і давав мені гарні поради щодо читання, які нерідко ставали мені в пригоді. На жаль, у цьому немічному тілі жила дуже чутлива душа. Кілька років по тому з ним трапилася якась неприємна історія, яка так засмутила його, що він помер. Мені його шкода, він був, безперечно, добра людина, яка при першому знайомстві викликала сміх, а згодом ви починали любити її. Хоча його життя було мало пов’язане з моїм, я дістав од нього чимало корисних уроків і тому з почуття вдячності вважаю за можливе присвятити йому цей короткий спогад.
Як тільки я звільнився, я побіг на ту вулицю, де жила мадемуазель Галлей, тішачи себе надією, що побачу, як хтось увійде чи вийде з її будинку. Та ба! Усе даремно, перед моїми очима не пробігла навіть кішка; і за весь час, що я стояв там, будинок здавався замкнутим, неначе в ньому ніхто не жив. Вуличка була невелика й безлюдна, мене легко було помітити. Час від часу хтось входив або виходив із сусідніх будинків. Я був дуже збентежений, мені здавалося, що з мого виду легко здогадатися, чому я тут стою. Ця думка дуже мене мучила, оскільки я завжди віддавав перевагу над своїми втіхами честі і спокою тих, хто мені дорогий.
Нарешті, втомившись вдавати закоханого іспанця і не маючи гітари, я вирішив піти додому й написати мадемуазель де Ґраффенрід листа. Я волів би написати її подрузі, але не наважився: пристойність вимагала, аби я звернувся спочатку до тої, кому я був зобов’язаний знайомством з мадемуазель Галлей і з ким був ближче знайомий. Написавши листа, я відніс його до мадемуазель Жиро, як ми і домовилися з дівчатами, коли прощалися. Вони самі запропонували її як посередницю. Мадемуазель Жиро була вишивальниця і, оскільки працювала іноді у пані Галлей, мала вільний доступ до неї в дім. Вибір посланниці здавався мені не надто вдалим, але я боявся, що іншої мені не запропонують, та й не посмів сказати, що вона сама накинула на мене оком. Я почувався ображеним через те, що вона може вважати себе в моїх очах істотою однієї статі, що й ці панночки. Та краще вже мати такого листоношу, ніж не мати ніякого, і я вирішив ризикнути.
Жиро з першого слова вгадала, у чому річ: це було неважко. Якби навіть лист, призначений для молодих дівчат, не говорив сам за себе, мій дурний і збентежений вигляд відразу виказав би мене. Зрозуміло, що це доручення не надто її потішило, але вона погодилася і виконала його сумлінно. Наступного ранку я побіг до неї і отримав відповідь. Нема чого й говорити, що я поквапився чимшвидше піти від неї, щоб читати і цілувати лист уволю! Але варто згадати про ту роль, яку взяла на себе мадемуазель Жиро: вона виявила більше делікатності і скромності, ніж я міг би від неї сподіватися. Цілком тверезо оцінивши, що зі своїми тридцятьма сімома роками, заячими очима, замурзаним носом, кислим голосом і темною шкірою вона не може змагатися з двома чарівними молоденькими дівчатами в усьому блиску краси, вона не захотіла ні зраджувати їх, ні служити їм і визнала за краще втратити мене, аніж зберегти для них.
Уже протягом довгого часу Мерсере, не отримуючи ніяких звісток від своєї господині, подумувала про те, щоб повернутися у Фрібур; і Жиро нарешті переконала її зробити це. Навіть більше, вона дала їй зрозуміти, що добре було б, аби хтось супроводив її до батька, і запропонувала мене в проводирі. Маленька Мерсере, якій я теж не був осоружний, визнала цю ідею зовсім непоганою. Того ж дня вони розповіли мені про свій план як про справу вже вирішену. Не знайшовши нічого неприємного в такому способі розпоряджатися мною, я погодився, гадаючи, що подорож забере не більше тижня. Жиро була іншої думки. Мені довелося признатися у поганому стані своїх фінансів. Але все було передбачено. Мерсере погодилася платити за мене в дорозі, а щоб відшкодувати витрати, вона, на моє прохання, відправила вперед свій невеликий багаж. Ми вирішили йти пішки, невеликими переходами. Так і вчинили.
Мені ніяково говорити про те, що стільки дівчат були в мене закохані. Але оскільки я не можу похвалитися, що вмів користуватися цією закоханістю, то, гадаю, маю право розповідати всю правду не соромлячись. Мерсере була молодша за Жиро, менш досвідчена, вона ніколи не загравала зі мною так же відверто, як та, але вона наслідувала мій голос, повторювала за мною слова, виявляла мені знаки уваги, які я мав би виявляти їй, і завжди домагалася, посилаючись на свої страхи, щоб ми з нею спали в одній кімнаті, що рідко обмежується самим лише сном, коли йдеться про двадцятирічного хлопця і дівчину двадцяти чотирьох літ.
Проте цього разу справа цим і обмежилась. Мерсере не була позбавлена привабливості, але я був такий простодушний, що не лише не спробував завести з нею любовну інтрижку, а навіть жодного разу не подумав про це. Та коли б така думка і прийшла мені до голови, я через власну дурість не зумів би нею скористатися. Я не уявляв собі, як це хлопець і дівчина можуть спати разом, і вважав, що для приготування такої жахливої події потрібні віки. Якщо бідолашна Мерсере, оплачуючи мої витрати, розраховувала отримати від мене щось у відповідь, вона жорстоко прогадала. Ми приїхали у Фрібур точнісінько в тому становищі, в якому покинули Ансі.
Проїжджаючи через Женеву, я не став нікого навідувати, але мені трохи не зробилося млосно на мосту. Щоразу, коли я бачив стіни цього міста, коли входив у нього, у мене завмирало серце від надлишку розчулення. Тоді як шляхетний образ свободи підносив мою душу, ідеали рівності, єднання і покірливості звичаїв хвилювали мене до сліз і пробуджували у мені гострий жаль про ці втрачені блага. Як я помилявся, але якою природною була моя омана! Я бачив у своїй батьківщині те, що носив у своєму серці.
Далі наш шлях пролягав через Ніон. Невже отак і пройти, не побачившись із батьком? Якби в мене і вистачило мужності вчинити так, я помер би потім від жалю. Я залишив Мерсере в готелі і зважився піти до батька. Але марно я його боявся! Побачивши мене, його душа відкрилася батьківським почуттям, якими вона була повна. Скільки сліз пролили ми в обіймах одне одного! Спочатку він подумав, що я повернувся до нього. Я розповів йому про своє життя і повідомив про своє рішення. Він кволо заперечував. Указавши мені на небезпеки, на які я себе наражаю, він сказав, що безумства тим кращі, чим вони коротші. Утім, він навіть не спробував утримати мене силою і, думаю, вчинив правильно, але він, безперечно, не зробив усього, що міг би, щоб повернути мене до себе, – чи то він вважав, що після зробленого мною кроку мені не слід змінювати свого рішення, чи то не знав, куди мене прилаштувати в моєму віці. Згодом мені стало відомо, що про мою супутницю він склав цілком несправедливу і дуже далеку від істини, але, по суті, цілком природну думку. Моя мачуха, жінка добродушна, трохи солодкувата, зробила вигляд, що хоче залишити мене вечеряти. Я відмовився, але пообіцяв погостювати довше, повертаючись назад, і залишив у них маленький згорток своїх речей, який прибув на човні і тепер заважав мені. На ранок я покинув Ніон, дуже задоволений тим, що виконав свій обов’язок і побачився з батьком.
Ми без пригод дісталися до Фрібура. Під кінець подорожі дбайливість, якою оточувала мене мадемуазель Мерсере, дещо згасла. Після прибуття вона почала виявляти мені холодність, та й батько її, що не потопав у розкошах, теж не дуже привітно прийняв мене. Довелося зупинитися у харчевні. Наступного дня я знову пішов до них; вони запросили мене пообідати, я не відмовився. Ми розлучилися без сліз. Увечері я повернувся у свою харчевню і другого дня пішов з Фрібура, не знаючи напевне, куди попрямувати.
Такий другий випадок у моєму житті, коли Провидіння ясно вказувало мені шлях до щасливого життя. Мерсере була дуже добра дівчина, не блискуча і не надто гарна, але й не потворна. Малорухлива, але дуже розсудлива, якщо не брати до уваги випадкових спалахів, що звичайно кінчалися сльозами і ніколи не переходили в бурю. Я їй дуже подобався, тож легко міг би з нею одружитися і продовжувати ремесло її батька. Моя любов до музики змусила б мене полюбити і це ремесло. Я залишився б жити у Фрібурі, непривабливому маленькому містечку, населеному, проте, добрими людьми. Зрозуміло, я позбувся б великих втіх, але прожив би спокійно до своєї останньої години, і я повинен знати краще за всіх, що мені не варто в цьому випадку вагатися.
Я повернувся – але не в Ніон, а в Лозанну. Мені хотілося помилуватися живописним озером, а звідти видно більшу його частину. У всьому іншому мої таємні спонукання були не набагато серйозніші. Мої дії рідко скеровувалися далекосяжними планами. Невпевненість у майбутньому завжди змушувала мене дивитися на довготривалі у здійсненні задуми як на фальшиву приманку. Як і кожен інший, я сподіваюся, поки це мені нічого не коштує, плекати надію, але якщо для цього потрібні довгі зусилля – це вже не для мене. Будь‑яка найменша втіха, якщо вона сама дається мені в руки, спокушає мене більше, ніж усі радощі раю. Проте я виключаю звідси ті втіхи, які спричиняють за собою страждання. Такі радощі мене не приваблюють, бо я люблю лише чисту втіху, а вона такою не буває, якщо знаєш, що на тебе чекає каяття.
Мені необхідно було дістатися куди‑небудь, і що швидше, то краще, оскільки, заблукавши в дорозі, я опинився ввечері в Мудоні, де витратив майже всі гроші, крім десяти крейцерів, та й ті витратив наступного дня на обід. Прийшовши увечері в маленьке село біля Лозанни, я зайшов до якогось трактиру, не маючи ні шеляга в кишені, щоб заплатити за нічліг, і не знаючи, що далі робити. Я був дуже голодний і, не втрачаючи витримки, велів подати собі вечерю, неначе міг щедро заплатити за неї. Потім пішов спати і заснув безтурботним сном. Поснідавши вранці і довідавшись від хазяїна, що я йому винен сім батців, запропонував йому замість розплати в заставу свою куртку. Цей добрий чоловік відмовився; сказавши, що нікого ще, слава Богу, не оббирав і не має наміру робити це через якісь сім батців. Він велів мені залишити собі свою куртку і розплатитися з ним потім, коли в мене будуть гроші. Я був зворушений його добротою, але менше, ніж можна було сподіватися, і менше, ніж тепер, коли згадую про це. Незабаром я передав йому гроші з надійною людиною. Навіть важливіші, але показні послуги не здаються мені такими гідними вдячності, як проста і скромна гуманність цієї чесної людини.
Підходячи до Лозанни, я роздумував про своє скрутне становище і про те, як виплутатися з нього, не показавши мачусі своєї бідності, і порівнював себе зі своїм другом Вентюром, коли той ішов у Ансі. Я так захопився цією думкою, що здумав розіграти із себе в Лозанні маленького Вентюра, геть забувши про те, що не маю ні його привабливості, ані його талантів. Я вирішив давати уроки музики, якої не знав, і сказати, що прибув з Парижа, де я ніколи не був. Беручись до здійснення свого чудового плану, я для початку розпитав про недорогий і пристойний готель, оскільки в Лозанні не було співочої школи, де я міг би посісти місце молодшого викладача, і до того ж я остерігався знайомитися з артистами. Мені порекомендували якогось Перроте, який брав постояльців на пансіон. Цей Перроте виявився чудовою людиною і прийняв мене дуже привітно. Я виклав йому свої заздалегідь вигадані байки. Перроте обіцяв замовити за мене слівце і підшукати мені учнів і додав, що зажадає з мене гроші лише після того, як я їх зароблю. Його пансіон коштував п’ять екю, що само по собі небагато, але було багато для мене. Він порадив мені обмежитися спочатку напівпансіоном, який складався лише з тарілки супу на обід, зате потім я міг їсти цілу вечерю. Я погодився. Бідолаха Перроте робив мені всі ці послуги від щирого серця й нічого не шкодував, щоб бути мені корисним.
Чому замолоду мені довелося зустріти так багато добрих людей, а в зрілі роки я зустрічав їх так мало? Невже їх порода вичерпалася? Ні, але тепер я змушений шукати їх не в тому середовищі, де знаходив тоді. У простого люду сильні пристрасті спалахують лише коли‑не‑коли, він чутливіший до природних почуттів. А у вищих колах такі почуття геть пригнічені, і під їх личиною приховуються розрахунок або марнославство.
З Лозанни я написав батькові. Він прислав мені мої речі і листа, сповненого чудових порад, якими я міг би скористатися й краще. Я вже згадував про хвилини нез’ясовного безумства, коли я бував сам на себе не схожий. Ось іще один приклад такого настрою, причому один з найяскравіших. Щоб зрозуміти, до якої міри у мене тоді голова пішла обертом, до якої міри я, так би мовити, овентюрився, треба лише подивитися, скільки дурниць примудрився я накоїти за короткий час. Я став учителем співу, не вміючи читати ноти, оскільки, навіть якби шість місяців, проведених з Ле Метром, і пішли мені на користь, цього, звичайно, було б дуже мало. Крім того, я вчився у композитора, і цього було досить, щоб я вчився погано. Парижанин із Женеви, католик у протестантській країні, я вирішив змінити ім’я, як змінив уже батьківщину і віру. Я щосили прагнув бути якомога більше схожим на людину, яка була для мене взірцем. Він назвався Вентюром де Вільневом, а я назвався Воссором де Вільневом, склавши з літер свого прізвища ім’я Воссор. Вентюр знав композицію, хоча і приховував це; я ж, не маючи про неї уявлення, хвастався перед усіма, ніби знаю, і, не в змозі підібрати музику навіть до простенького водевілю, видавав себе за композитора. І це ще не все: представлений панові де Трейторану, професорові права, який любив музику і нерідко влаштовував у себе концерти, я захотів показати йому зразок своєї творчості і взявся написати п’єсу для його концерту з таким апломбом, неначе знав, як це робиться. У мене вистачило посидючості попрацювати над цим прекрасним твором два тижні, переписати його начисто, розписати окремі партії і розподілити їх з такою самовпевненістю, немов це був справжній шедевр музичного мистецтва. Нарешті, я зробив те, у що важко повірити, хоча я кажу щиру правду. Щоб гідно завершити свій незрівнянний твір, я помістив у кінці його гарненький менует, який виспівували на всіх перехрестях і який, можливо, ще й тепер багато хто пам’ятає, на такі добре всім відомі у той час слова:

Quel caprice!
Quelle injustice!
Quoi! ta Clarisse
Trahirait tes feux! etc.

(Яка вигадка! Яка тяжка кривда! Як! Твоя Кларисса зраджує обітницю кохати? І т. д.)
Вентюр навчив мене співати цю арію з акомпанементом до неї, але з іншими, непристойними словами, завдяки яким я її і запам’ятав. Отож у кінці свого твору я помістив цей менует з акомпанементом, тільки викинувши слова, і видав його за свій так упевнено, неначе мав справу з мешканцями Місяця.
Ми зібралися для виконання моєї п’єси. Я пояснив кожному музикантові темп, спосіб виконання, роздав партитури, метушився з усієї сили. П’ять хвилин, поки настроювали інструменти, видалися мені п’ятьма століттями. Нарешті, коли все було готово, я постукав по своєму диригентському пульту згорненим у рурку аркушем паперу. «Приготуйтеся!» Запала тиша. Я з поважним виглядом починаю відбивати такт. Ми почали…
Ні, з того часу, як існують французькі опери, ніхто й ніколи не чув подібної какофонії! Хай би що там думали про мій гаданий талант, результат виявився гіршим, ніж можна було сподіватися. Музикантів душив сміх, слухачі витріщали очі і, мабуть, раді були б заткнути собі вуха, але й це їм не допомогло б. Мої кати‑оркестранти, бажаючи потішитися, гупали з усієї сили так, що не витримали б і глухі. Я терпляче робив свою справу далі; піт заливав мені очі, але мене стримував сором, і я не наважився утекти і все покинути. Щоб остаточно втішити мене, слухачі шепотіли одне одному, але так, що це долітало і до моїх вух: «Просто нестерпно!», «Що за божевільна музика!», «Та це ж диявольський шабаш!». Бідолашний Жан‑Жак! Тієї жорстокої миті ти, звичайно, і не мріяв, що настане день, коли твоя музика викличе шепіт здивованого захоплення і аплодисменти перед французьким королем і його придворними, і в усіх ложах найчарівніші жінки впівголоса вигукуватимуть одна одній: «Які чудесні звуки! Яка чарівна музика! Вона лине в самісіньке серце!».
Але особливо розвеселив усіх менует. Не встигли зіграти кілька тактів, як зусібіч пролунали вибухи сміху. Мене вітали, хвалили за мій тонкий смак і запевняли, що менует змусить говорити про мене і що я заслуговую на те, щоб мої твори виконувалися скрізь. Чи варто описувати мої муки і признаватися, що я їх цілком заслужив. Наступного дня один з моїх музикантів, Лютольд, зайшов до мене і був такий добрий, що не привітав мене з успіхом. Глибоке усвідомлення власної дурості, сором, каяття, надзвичайно важке становище, нездатність змовчати у хвилину великого горя змусили мене відкритися йому. Я дав волю сльозам і, не вдовольнившись признанням лише свого невігластва, розповів йому все, попросивши зберегти мою таємницю, що він обіцяв, але не дотримав даного слова. Того ж вечора вся Лозанна знала про мене все, і – дивовижна річ – ніхто навіть не подав знаку, навіть добрий Перроте, який, незважаючи ні на що, не відмовився, як і раніше, годувати мене і давати притулок.
Я жив дуже сутужно. Наслідки такого дебюту не могли зробити моє перебування в Лозанні надто приємним. Учні не сунули до мене хмарою, у мене не було жодної учениці, а містяни зовсім не звертались до мене. Я навчав двох‑трьох німців, чия тупість дорівнювала моєму невігластву, вони наганяли на мене страшенну нудьгу і не стали великими музикантами в моїх руках. Мене запросили лише до одного дому, де дівчинка – справжнє гадюченя – бавилася тим, що показувала мені різні музичні твори, в яких я не міг розібрати жодної ноти, після чого лукаво співала їх у присутності пана вчителя, щоб показати йому, як це виконується. Я так погано вмів читати ноти з аркуша, що під час вищезгаданого блискучого концерту не мав змоги слідкувати за виконанням музикантів і не міг переконатися, чи справді вони грають те, що стоїть у мене перед очима і що я сам написав.
Серед стількох принижень я втішався новинами, які отримував час від часу від двох чарівних подруг. Я завжди знаходив у жінках велику розраду. Ніщо так не пом’якшувало мого відчаю у знегодах і невдачах, як думка про те, що мені співчуває яка‑небудь мила жінка. Проте наше листування незабаром урвалося і більше вже не поновлювалось, а винен у цьому був я сам. Переїхавши на нове місце, я не повідомив їм своєї адреси і, змушений обставинами постійно думати про себе, невдовзі остаточно забув про них.
Уже давно не говорив я нічого про мою бідолашну матусю, але читач помилиться, якщо подумає, що я її теж забув. Я не припиняв думати про неї, мріяв знову зустріти її, і не лише через нужду, а й за потребою серця. Моя палка й ніжна прихильність до неї зовсім не заважала мені закохуватися в інших, але інакше. Жіноча краса завжди пробуджувала у мені ніжні почуття, але в інших жінках ці почуття дорожили лише красою і не змогли б її пережити, тоді як матуся могла постаріти, стати потворною, а моя ніжність до неї нітрохи не зменшилася б. Моє серце цілком перенесло на її особу те почуття, яке спочатку пробудилося в мені її зовнішністю, і яка б зміна в ній не відбулася, аби лиш вона залишалася сама собою, мої почуття до неї не могли б змінитися. Я добре знаю, що зобов’язаний їй вдячністю, але, правду кажучи, я про це й не думаю. Хоч би що там робила вона для мене, мені це було байдуже. Я кохав її не з відчуття обов’язку, не з користі, не для годиться, а лише тому, що був народжений для кохання до неї. Коли я закохувався в яку‑небудь іншу жінку, це, признаюся, до певної міри захоплювало мене, і я рідше згадував матусю, але думав я про неї все з тим самим задоволенням, і закоханий чи ні, згадуючи про неї, я завжди відчував, що в розлуці з нею для мене не може бути справжнього щастя.
Не маючи від неї так довго ніяких звісток, я все‑таки не вірив, що втратив її назавжди, або що вона могла мене забути. Я говорив собі: рано чи пізно вона дізнається про мої поневіряння і сповістить про себе; я певен, що знову знайду її. А поки що для мене вже було радістю жити в її країні, ходити вулицями, якими ходила вона, повз будинки, де вона жила. Я керувався лише здогадками, оскільки одним з моїх безглуздих дивацтв було те, що я не наважувався без крайньої потреби ні запитати про неї, ані вимовити її ім’я. Мені здавалося, що називаючи її, я відкриваю свої почуття до неї, що мої вуста видають таємницю мого серця, що я до певної міри компрометую її. Я навіть думаю, що до цього домішувався страх, як би мені не сказали про неї чогось поганого. Про її вчинок говорили багато, але небагато – про її поведінку. Боячись почути те, що мені не сподобається, я волів не говорити про неї зовсім.
Оскільки учні відбирали у мене багато часу, а її рідне місто було всього за чотири льє від Лозанни, я вирушив туди на триденну прогулянку, протягом якої мене не покидало відчуття найсолодшого хвилювання. Вигляд Женевського озера та його чудових берегів завжди мав для мене особливу привабливу силу, якої не беруся пояснити і яка залежить не лише від краси пейзажу, але ще від чогось більш хвилюючого і зворушливого. Щоразу, наближаючись до кантону Во, я знову переживаю якесь складне почуття, що породжується спогадами про пані де Варенс, яка там народилася, про мого батька, який там жив, про мадемуазель де Вюльсон, якій я віддав перші пориви свого серця, про багато розважальних прогулянок мого дитинства і, як мені здається, щось іще, сокровенніше і сильніше, ніж усе це. Коли палке прагнення до щасливого й безтурботного життя, для якого я створений і яке ніяк не дається мені, розпалює мою уяву, воно завжди лине до кантону Во, до чарівних сіл на березі озера. Мені потрібний сад на березі саме цього, а не якогось іншого озера, а ще вірний друг, мила серцю жінка, корова і маленький човен. Я зможу натішитися цілковитим земним щастям, аж коли володітиму всім цим. Мені самому смішна наївність, з якою я кілька разів прямував туди для того лише, щоб знайти там це уявне щастя. Я завжди дивувався, коли виявляв у тамтешніх жителів, особливо у жінок, характер, зовсім не схожий на те, до чого я прагнув. Якою невідповідністю здавалося це мені! Країна і її мешканці завжди здавались мені не створеними одне для одного.
Під час цієї поїздки у Веве, блукаючи чудовим узбережжям, я вдавався до найсолодшої меланхолії, серце моє палко поривалося до незліченних невинних радощів, я розчулювався, зітхав і плакав, як дитина. Скільки разів я зупинявся, щоб наплакатись уволю, і, сівши на великий камінь, дивився, як мої сльози падають у воду!
У Веве я зупинився в готелі «Ключ» і за два дні, які прожив там, нікого не бачачи, перейнявся до цього міста такою любов’ю, яка супроводжувала мене в усіх моїх мандрах і змусила мене врешті‑решт оселити там героїв свого роману. Я охоче сказав би людям зі смаком і чуттєвим серцем: «Їдьте у Веве, відвідайте його околиці, помилуйтеся краєвидами, покатайтеся озером і щиро скажіть – хіба не сама природа створила цю мальовничу місцевість для таких людей, як Юлія, Клара і Сен‑Пре? Але не шукайте їх там».
Повертаюся до своєї розповіді.
Оскільки я був католиком і видавав себе за такого, я відкрито і не соромлячись дотримувався того культу, який сповідував. У неділю, якщо була година, я ходив на месу в Ассан, за два льє від Лозанни. Зазвичай я проходив цей шлях разом з іншими католиками, найчастіше з одним паризьким вишивальником, ім’я котрого вже не пам’ятаю. Це був не такий «парижанин», як я, а справжній парижанин з Парижа, архіпарижанин, людина надзвичайно добродушна. Він так любив свою батьківщину, що ні хвилини не сумнівався в тому, що я саме звідти, ніби побоюючись проминути добру нагоду поговорити про неї.
До речі, у пана де Круза, повітового судді, був садівник, теж із Парижа, не менш люб’язний, і він вважав славу своєї батьківщини скомпрометованою тим, що хтось видає себе за її сина, коли він зовсім не має честі ним бути. Він розпитував мене з виглядом людини, впевненої, що спіймає мене на якійсь помилці, і потім лукаво посміхався. Якось він запитав мене, що є чудового в Новому Ринку. Можна собі уявити, як мусив я брехати. Проживши в Парижі двадцять років, я повинен був би знати місто; проте, якби мені й тепер поставили те саме питання, я заледве зміг би на нього відповісти, відтак легко можна було б зробити висновок, що я ніколи не бував у Парижі. Ось так, навіть чуючи правду, люди обманюються, ґрунтуючись на фальшивих засновках!
Не можу сказати точно, скільки часу я прожив у Лозанні. Я не зберіг про це місто ніяких особливо яскравих спогадів. Знаю лише, що, не знайшовши там заробітку, я вирушив до Невшателя і перебув там зиму. У цьому місті мені більше пощастило: у мене знайшлись учениці, і я заробив достатньо для того, щоб розплатитися з моїм добрим другом Перроте, який чесно переслав мені мої скромні пожитки, хоча я йому заборгував чималеньку суму.
Я поступово вчився музики, викладаючи її. Жив я тихим життям; розсудлива людина могла б ним удовольнитися, але моє неспокійне серце вимагало іншого. Щонеділі й у вільні години в інші дні я прогулювався навколишніми полями і лісами, блукаючи без певної мети, мріючи і зітхаючи й повертаючись у місто аж надвечір. Одного разу в Будрі я зайшов пообідати до якогось шинку. Там я побачив довгобородого чоловіка в ліловій сутані грецького крою, в хутряній шапці, зі шляхетним обличчям і доброю манерою триматися. Його заледве розуміли, оскільки він говорив якимсь майже незрозумілим наріччям, дещо схожим на італійську мову. Лише я розумів майже все, що він говорив, із шинкарем і місцевими жителями йому доводилось спілкуватися за допомогою знаків. Я сказав йому кілька слів по‑італійськи, які він чудово зрозумів. Він устав і палко обійняв мене. Ми познайомились, і з того часу я став його перекладачем. Його обід був повноцінний, мій – злиденний, він запросив мене розділити з ним його трапезу, і я не став церемонитись. Ми пили, розмовляли і швидко подружилися. Відтоді ми стали нерозлучні.
Мій новий знайомий виявися грецьким прелатом і єрусалимським архімандритом, йому було доручено зібрати в Європі пожертви на відновлення Святого Гробу Господнього. Він показав мені красиві патенти від цариці та імператора, а також від багатьох інших коронованих осіб. Він був задоволений тим, що йому вже вдалося зібрати, але в Німеччині він зіткнувся з неймовірними труднощами. Не розуміючи ні слова по‑німецьки, по‑французьки і по‑латині і знаючи лише грецьку, турецьку і французьку мови, він не зібрав багато грошей у цій країні. Він запропонував мені супроводжувати його, ставши його секретарем і перекладачем. Незважаючи на те, що мій недавно куплений ліловий сюртук непогано підходив до моєї нової посади, я все ж таки не скидався на забезпечену людину. Він вирішив, що вмовити мене буде неважко, і не помилився. Ми швидко дійшли згоди. Я нічого не вимагав, а він багато обіцяв. Без будь‑якої поруки чи гарантії, зовсім не знаючи його, я довірився йому, і вже наступного дня ми вирушили в дорогу до Єрусалиму.
Ми почали нашу подорож з кантону Фрібур, де він не зібрав великих пожертв. Сан єпископа не дозволяв йому просити милостиню чи звертатися до приватних осіб. Звідти ми попрямували до Берна і зупинилися в гарному на ті часи готелі «Сокіл», де знайшли й гарне товариство. За столом сиділо багато людей, і годували там добре. Я давно вже сяк‑так харчувався, тож скористався з нагоди підкріпитися. Архімандрит був людина світська і весела і сам любив посидіти за столом. Для тих, хто його розумів, він добре говорив, адже був освічений і вмів козирнути своєю грецькою начитаністю. Якось за десертом він колов горіхи і дуже глибоко порізав собі палець, полилася кров. Показавши присутнім свого пальця, він сказав сміючись: «Mirate signori; questo е sangue pelasgo» .
У Берні мої послуги стали йому в пригоді, а я впорався зі своїми обов’язками краще, ніж сподівався. Я був набагато сміливіший і красномовніший, ніж у тому випадку, якби просив для себе. Але справа виявилася не такою простою, як у Фрібурі: довелося вести часті й довгі перемови з представниками влади, і розгляд паперів прелата тривав не один день. Нарешті все закінчилося, його запросили на слухання в сенаті. Я прийшов разом з ним як перекладач, і мені звеліли говорити. Це стало для мене цілковитою несподіванкою: мені й на думку не спадало, що після довгих нарад з окремими членами сенату я змушений буду знову виступати перед усім сенатом. Поміркуйте самі, в якому скрутному становищі я опинився! Необхідність виступити не просто на людях, а перед самим бернським сенатом, та ще й без найменшої підготовки, – цього було досить, щоб знепритомніти такій соромливій людині, як я. Але я не злякався, стисло і ясно виклав суть доручення, покладеного на архімандрита. Я похвалив благочестя можновладців, що зробили свій внесок у збір коштів. Бажаючи пробудити почуття змагальності в серцях їх превосходительств, я сказав, що й від їхньої звичайної щедрості очікую не меншого, а потім, прагнучи довести, що ця богоугодна справа священна для християн незалежно від їх віросповідання, я закінчив свою промову обіцянками небесного благословення всім тим, хто захоче взяти в ній участь.
Не скажу, що ця промова справила велике враження, але вона, безперечно, сподобалася, і, коли слухання закінчились, архімандрит отримав пристойну суму, а також купу компліментів розуму його секретаря. Перекласти ці компліменти було моїм приємним обов’язком, але переказати їх дослівно я не наважився. Це був єдиний раз у житті, коли я говорив публічно і перед верховними особами, до того ж говорив сміливо і добре. Яким різним може бути настрій однієї і тієї ж людини! Три роки тому, провідуючи в Івердоні свого давнього друга пана Роґена, я прийняв депутацію, що прийшла подякувати мені за книги, подаровані мною до міської бібліотеки. Швейцарці – дуже охочі до промов, і ці панове звернулися до мене з промовою. Я почувався зобов’язаним відповісти, але так збентежився, що геть заплутався, і замовк, виставивши себе на посміховисько. Хоча з природи я соромливий, але замолоду бував іноді й сміливий, проте в зрілому віці – ніколи. Що більше я пізнавав вищий світ, то менше міг пристосуватися до його тону.
Покинувши Берн, ми вирушили в Солотурн, оскільки архімандрит мав намір повернутися до Німеччини і дорогою назад пройти через Угорщину і Польщу. На нас чекала тривала подорож, але, оскільки в дорозі гаманець його наповнювався швидше, ніж порожнів, він не боявся звертати вбік. Що ж до мене, то я почував себе однаково добре, подорожуючи верхи чи пішки, і не проти був подорожувати так все життя, але мені не судилося поїхати так далеко.
Приїхавши в Солотурн, ми насамперед пішли з візитом до французького посланника. На лихо для мого єпископа, цей посланник, пан де Бонак, був раніше посланником у Туреччині, тож мав уявлення про все, що стосувалося Гробу Господнього. Архімандритові була надана п’ятнадцятихвилинна аудієнція, куди мене не допустили, тому що пан посланник розумів франкську мову і говорив італійською принаймні не гірше за мене. Коли грек вийшов, я хотів був піти за ним, але мене затримали, тепер настала моя черга. Видаючи себе за парижанина, я як такий перебував під юрисдикцією його превосходительства. Мене запитали, хто я такий, наказали говорити правду, і я обіцяв, але попросив аудієнції віч‑на‑віч. Посланник відвів мене до свого кабінету, зачинив за собою двері, і там, упавши до його ніг, я дотримав свого слова. Я щиросердо розповів би всю правду, якби й не обіцяли нічого, бо відчував настійну потребу вилити душу, а що я вже до крихти все розповів музикантові Лютольду, не було потреби таїтися і перед маркізом де Бонаком. Він залишився такий задоволений моєю розповіддю і щирістю, з якою я все виклав, що, взявши мене за руку, відвів до своєї дружини, відрекомендував мене і коротко переповів їй мою історію. Пані де Бонак прийняла мене привітно і сказала, що не слід відпускати мене з грецьким ченцем. Було вирішено, що я залишуся в будинку посланника, поки для мене не знайдуть відповідного заняття. Я хотів був піти попрощатися зі своїм бідолашним архімандритом, до якого встиг прихилитися, але мені не дозволили. Його повідомили про мій арешт, а годину по тому мені принесли мої скромні пожитки. Мене до певної міри віддали на піклування панові де Ля Мартиньєру, посольському секретарю. Провівши мене у призначену для мене кімнату, він сказав: «За графа дю Люка у цій кімнаті жила відома людина, яку звали так само, як і вас. Тепер лише від вас залежить, чи зможете ви замінити її в усьому і чи говоритимуть коли‑небудь: Руссо‑перший, Руссо‑другий». Тоді я зовсім не прагнув бути схожим на письменника, і ця схожість сподобалася б мені ще менше, якби я міг передбачити, якою ціною досягну її в майбутньому.
Слова пана де Ля Мартиньєра зацікавили мене. Я прочитав праці людини, в чиїй кімнаті оселився, мене похвалили, і я, забравши собі в голову, що маю покликання до поезії, спробував написати кантату на честь пані де Бонак. Але моя цікавість до поезії протрималася недовго. Час від часу я складав посередні вірші, це корисна вправа для тих, хто хоче виробити вишуканий стиль і навчитися краще писати прозою, але французька поезія ніколи не здавалася мені такою привабливою, щоб я міг цілком присвятити себе їй.
Пан де Ля Мартиньєр захотів познайомитися з моєю манерою письма і попросив мене викласти йому у письмовій формі ті подробиці, які я повідомив посланникові усно. Я написав йому довгого листа, якого, як я дізнався згодом, зберіг пан де Мар’ян – він давно був на службі у маркіза де Бонака і змінив на цій посаді де Ля Мартиньєра, коли посланником став пан де Куртей. Я просив де Мальзерба, щоб він роздобув для мене копію листа. Якщо він чи хтось інший надасть мені її, читач знайде текст листа у зібранні, яке стане додатком до цієї «Сповіді».
Досвід, якого я набував, поступово вгамував мої романтичні плани: наприклад, я не лише не закохався в пані де Бонак, а й відчув, що не зможу зробити кар’єру в домі її чоловіка. Посада пана де Ля Мартиньєра мала перейти, так би мовити, у спадок до пана де Мар’яна, дозволяючи мені сподіватися, щонайбільше, на місце помічника секретаря, що зовсім мене не приваблювало. Тому, коли мене запитали, які мої наміри, я висловив велике бажання вирушити до Парижа. Посланникові ця думка сподобалась, адже давала йому змогу спекатися мене. Пан де Мервейє, посольський перекладач, повідомив мене, що його добрий знайомий пан Годар, швейцарський полковник на французькій службі, шукає кого‑небудь, щоб помістити до свого юного племінника, який вступає на службу. Мервейє вважав, що я міг би підійти для такого призначення. Його слова вирішили мій від’їзд, і я від щирого серця радів, передчуваючи майбутню подорож, у кінці якої на мене чекав Париж. Мені дали кілька рекомендаційних листів, безліч добрих порад, видали сто франків на дорожні витрати, і я вирушив у дорогу.
Подорож забрала у мене два тижні, які я можу вважати одними з найщасливіших днів у своєму житті. Я був молодий, здоровий, сповнений великих надій, мав досить грошей, подорожував пішки і йшов сам. Читачі здивувалися б тому, що я вважаю це перевагою, якби вже не знали про мій характер. Мої солодкі химери складали мені компанію, і ніколи ще моя палка уява не породжувала прекрасніших фантазій. Коли хтось пропонував мені вільне місце в екіпажі чи підходив до мене в дорозі, я хмурився, бачачи, як руйнується дім мого щастя, який я споруджував дорогою у Париж.
Цього разу мрії вабили мене до військової кар’єри. Я мав намір вступити до війська і сам стати військовим, оскільки було вирішено, що для початку я стану кадетом. Я вже бачив себе в офіцерському мундирі з прекрасним білим плюмажем. У мене аж дух захоплювало від такої шляхетної думки. Я мав деякі знання з геометрії і фортифікації, мій дядько служив інженером, тож я ніби продовжував сімейну традицію. Моя короткозорість могла б стати деякою перешкодою, але це не бентежило мене, і я розраховував силою холоднокровності й відваги компенсувати цей недолік. Я десь читав, що у маршала Шомберґа був дуже поганий зір, то чом би не бути короткозорим і маршалові Руссо? Ці божевільні мрії так захопили мене, що я лише й уявляв собі війська, укріплення, тури, батареї і себе самого, що у вогні й диму спокійно віддає накази з лорнетом у руці. Проте, коли я проходив через мальовничі села, бачив гаї та струмки, їх зворушливий вигляд змушував мене зітхати від жалю. У всьому блиску своєї слави я відчував, що душа моя не створена для такого бурхливого життя, і невдовзі, сам не знаючи як, знову линув на свої улюблені ферми, назавжди відмовляючись від служіння Марсу.
Як же перші враження від Парижа розчарували мене! Зовнішнє оздоблення Турина, краса вулиць, симетрія і правильність його забудови змушували мене шукати в Парижі чогось ще кращого. Я уявляв собі місто не лише велике, а й прекрасне, найзначнішого вигляду, де на всіх вулицях стоять мармурові й золоті палаци. Увійшовши до Парижа через передмістя Сен‑Марсо, я опинився на брудних смердючих вуличках, серед потворних непоказних будиночків, бачив скрізь нечистоту й бідність, жебраків, биндюжників, штопальниць, продавчинь настоянок і старих капелюхів. Це відразу так вразило мене, що вся справжня пишність, яку я згодом бачив у Парижі, не могла згладити цього першого враження, і я назавжди зберіг таємну відразу до життя в цій столиці. Можу сказати, що весь час, поки я жив у Парижі, я тільки й шукав можливості оселитися від нього подалі. Отакі плоди дуже палкої уяви: вона перебільшує ще більше, ніж перебільшують люди, і бачить завжди більше від того, що вони розповідають. Мені так розхвалили Париж, що я уявив його схожим на стародавній Вавилон, який, можливо, так само розчарував би мене, якби я його побачив. Те саме сталося зі мною в Опері, куди я поспішив піти наступного дня; те саме сталося з Версалем, а ще пізніше – коли я побачив море; те саме відбуватиметься зі мною завжди, коли бачитиму те, про що чув дуже багато захоплених відгуків, оскільки ні людям, ні самій природі неможливо перевершити багатство моєї уяви.
Судячи з того, як мене прийняли всі ті, кому я передав рекомендаційні листи, я вирішив, що кар’єра моя забезпечена. Найбільше мене рекомендували панові де Сюрбеку, який залишив службу і філософськи жив на самоті у Баньє, але він зустрів мене найменш люб’язно. Я відвідав його кілька разів, і він жодного разу не запропонував мені навіть склянки води. Люб’язніше прийняли мене у пані де Мервейє, своячки перекладача, і в його племінника, гвардійського офіцера. Мати із сином не лише привітно зустріли мене, а й запросили приходити обідати в них. Я часто цим користувався під час свого перебування в Парижі. Я подумав, що пані де Мервейє була колись гарна; її чорне красиве волосся лежало кучерями на скронях. Вона зберегла те, що не зникає разом із красою, – дуже привабливий розум. Вона зробила все, що могла, щоб допомогти мені, але ніхто її не підтримав, і незабаром я розчарувався у співчутті, яке, як мені спочатку здавалося, всі тут до мене виявляли.
Однак треба віддати справедливість французам: вони не так розсипаються в марних обіцянках, як про них кажуть, а коли щось обіцяють, то майже завжди щиро, але їхня манера вдавати, ніби вони співчувають вам, обманює гірше, ніж слова. Грубі компліменти швейцарців можуть увести в оману хіба що дурнів. Поводження французів простіше і тим привабливіше: можна подумати, що на словах вони обіцяють менше, ніж мають намір зробити для вас, бажаючи згодом приємно вас здивувати. Скажу більше: у своїх почуттях вони зовсім не фальшиві; з природи вони послужливі, людяні, доброзичливі і навіть, хоч би що про них говорили, правдивіші, ніж люди інших національностей, але легковажні і непостійні. Вони справді мають до вас почуття, про які вам говорять, але ці почуття зникають так само раптово, як і виникають. Розмовляючи з вами, вони думають лише про вас, але як тільки розлучаються з вами, відразу забувають про ваше існування. Ніщо не довговічне в їхньому серці, всі їхні почуття швидкоплинні.
Отож мені наговорили багато приємного і зробили мало послуг. Полковник Годар, до племінника якого мене відрядили, виявився огидним старим скнарою, який, потопаючи в розкоші і бачачи моє скрутне становище, захотів, щоб я служив задарма. Він хотів, аби я став безплатним лакеєм, а не справжнім гувернером для його племінника, щоб я постійно був при ньому, за що був би звільнений від військової служби, і щоб я жив на кадетську стипендію, тобто платню простого солдата. Він ледве погодився видати мені форму, оскільки хотів, щоб я задовольнявся казенним одягом. Пані де Мервейє, обурена його пропозиціями, порадила мені відмовитися від них, син підтримав її. Мені почали шукати інше місце, але не знайшли нічого. Тим часом треба було поспішати: ста франків, даних мені на дорогу, не могло вистачити надовго. На щастя, я отримав від посланника ще невелику суму, яка виявилася мені дуже до речі, і я думаю, що він взагалі не залишив би мене, коли б я мав більше терпіння; але нудитись, чекати, просити – для мене річ неможлива. Терпець мені урвався, я перестав з’являтися, і все було скінчено.
Я не забув свою бідолашну матусю, але як її знайти? Де шукати? Пані де Мервейє, що знала мою історію, допомагала мені в моїх пошуках, але довго – без жодного успіху. Нарешті вона повідомила мене, що пані де Варенс виїхала з Парижа місяців два тому, але невідомо, до Савойї чи до Турина; дехто подейкував, що вона повернулася до Швейцарії. Цього було досить, щоб я наважився вирушити за нею. Я був певен, що в провінції, хоч би де вона була, я швидше знайду її, ніж у Парижі.
Перед від’їздом я випробував свій поетичний талант, написавши послання полковникові Годару, у якому висміяв його, як міг. Я показав свою базгранину пані де Мервейє. Замість того щоб покартати мене, як належало б, вона від душі посміялася з моїх уїдливих насмішок разом зі своїм сином, який, гадаю, не любив Годара; і треба визнати, що полковника важко було полюбити. Мені захотілося надіслати йому свої вірші, мої друзі підтримали мене. Я вклав вірші в конверт і надписав його адресу. Оскільки в Парижі тоді не було міської пошти, я сунув пакет у кишеню і відправив його дорогою з Осера. Я й тепер іноді сміюся, уявляючи собі його гримаси, коли він читає цей панегірик, у якому він був зображений як живий. Починався він так:

Tu croyais, vieux penard, qu’une folle manie
D’élever ton neveu m’inspirerait l’envie.

(Ти думав, старий спідничнику, що дурощі сповнять мене бажанням виховувати твого племінника.)
Цей маленький вірш, погано написаний, але не позбавлений дотепності, що свідчив про мій сатиричний талант, – єдиний подібний твір, що вийшов з‑під мого пера. У мене дуже незлобиве серце, для того щоб я міг користуватися цим талантом, але я думаю, що з деяких полемічним творів, написаних для самозахисту, можна судити, що якби у мене була войовнича вдача, то моїм критикам було б не до сміху.
Думаючи про забуті подробиці мого життя, я найбільше шкодую, що не вів щоденника у подорожах. Ніколи я так багато не думав, не жив так напружено, не ставав, так би мовити, до такої міри самим собою, як під час своїх піших подорожей. У ході є щось таке, що надихає і пожвавлює мої думки; зате, залишаючись на одному місці, я майже не можу думати: моє тіло мусить рухатися, щоб надати руху і розуму. Вигляд сільської місцевості, зміна чарівних пейзажів, свіже повітря, здоровий апетит і бадьорість, що з’являються у мене під час ходи, відчуття невимушеності в харчевнях, віддаленість від усього, що змушує мене відчувати свою залежність, – усе це звільняє мою душу, дає велику сміливість думці, оточує мене незчисленним сонмом живих істот. Я стаю володарем усієї природи, моє серце, переходячи від одного предмета до іншого, з’єднується і рідниться з усім, що йому подобається, оточує себе привабливими образами, чарується чудовими відчуттями. Якщо я подумки малюю їх – яка сила пензля, яка свіжість барв! Яку виразність мови вкладаю я в них! Кажуть, що все це можна знайти в моїх творах, хоча й написаних на схилі віку. О, якби я міг показати твори моєї ранньої молодості, створені в дні поневірянь, – твори, які я складав, але ніколи не записував!.. Чому ж я їх не записав?
А навіщо мені було їх писати? – відповім я, навіщо мені було позбавляти себе справжньої втіхи лише заради того, щоб розповісти іншим, чим я тішився? Що мені було до читачів, до публіки, до всього світу, коли я ширяв понад хмарами? Крім того, хіба я носив із собою папір і перо? Якби мені довелося турбуватися про все це, жодна думка не прийшла б мені до голови. Я не передбачаю своїх думок, вони приходять, коли їм заманеться, а не тоді, коли хочу я. Вони не приходять зовсім або ж їх приходить безліч, приголомшуючи мене своєю кількістю і силою. У той час я писав би по десять томів щодня. Але де знайти час, щоб записати їх? Зупиняючись, я думав лише про ситний обід, вирушаючи в дорогу – лише про те, щоб іти. Я відчував, що за дверима мене чекає новий рай, і думав лише про те, як його відшукати.
Ніколи ще я не відчував цього так ясно, як під час повернення, про яке тепер розповідаю. Йдучи до Парижа, я думав лише про те, що там робитиму. Я линув думками до своєї майбутньої кар’єри і здобував її на теренах слави; але кар’єра ця суперечила поклику мого серця, а живі істоти шкодили істотам уявним. Полковник Годар зі своїм племінником не вживалися з таким героєм, як я. Слава Богу, тепер я був позбавлений усіх цих перешкод і міг скільки завгодно блукати в країні химер, бо нічого, крім них, у мене не лишалося. І я так блукав у ній, що справді кілька разів збився з шляху. А втім, я й не хотів іти прямішим шляхом, оскільки я відчував, що в Ліоні мені доведеться зійти з неба на землю, і мені хотілося ніколи не приходити в це місто.
Одного разу, навмисно зійшовши з прямої дороги, щоб поглянути ближче на місцину, що здалася мені особливо мальовничою, я так нею замилувався і так далеко зайшов, що врешті‑решт заблукав. Після кількох годин марних блукань, втомлений, знесилений з голоду і спраги, я зайшов до якогось селянина. Житло його було непоказним, але іншого поблизу не опинилося. Я думав, що тут, як в Женеві чи взагалі в Швейцарії, всі селяни у змозі надати гостинність. Я попросив селянина нагодувати мене за гроші. Він запропонував мені збираного молока і грубого ячмінного хліба, кажучи, що у нього немає нічого іншого. Я з насолодою випив молоко і з’їв хліб, але це не могло задовольнити людину, змучену голодом і втомлену. Цей селянин, не довіряючи мені, міг судити про правдивість моєї розповіді з мого апетиту. Сказавши мені, що, як видно, я порядний молодий хлопець і не викажу його, він, боязко озираючись, відкрив невеликий люк біля кухні, спустився в підвал і за кілька хвилин повернувся з чудовим хлібом з чистого пшеничного борошна, дуже заманливим, хоча й надрізаним, окостом і пляшкою вина, вигляд якої порадував мене більше, ніж усе решта. До цього було додано чималу смаженю, і я пообідав так добре, як може пообідати лише пішохід.
Коли я зібрався заплатити, селянина знову охопив страх і неспокій. Він не хотів брати з мене грошей, він відмовлявся від них з надзвичайним збентеженням. Найдивніше було те, що я ніяк не міг зрозуміти, чого саме він боявся. Нарешті він з тремтінням у голосі вимовив страшні слова про чиновника і доглядача погребів. Він пояснив мені, що ховає вино через акцизи, а хліб – через податки, і що він пропаде, якщо засумніваються в тому, що він помирає з голоду. Те, що він у зв’язку з цим розповів мені і про що я уявлення не мав, справило на мене незабутнє враження. Він заронив у мою душу сім’я тієї непримиренної ненависті, яка згодом виросла в моєму серці проти утисків, що їх зазнає нещасний народ, і проти його гнобителів. Цей селянин, хоча і небідний, не смів їсти заробленого в поті чола хліба і міг врятуватися від розорення, лише прикидаючись таким самим бідняком, як і його сусіди. Я вийшов з його будинку настільки ж обурений, наскільки й зворушений, сумуючи про долю цієї чудової країни, якій природа дала щедрі дари тільки для того, щоб зробити її здобиччю суспільних хижаків.
Ось єдиний цілком виразний спогад, що зберігся у мене про цю подорож. Я пам’ятаю лише, що, підходячи до Ліона, мені хотілося подовжити свій шлях, щоб поглянути на береги Ліньйона, оскільки серед романів, прочитаних мною разом з батьком, «Астрею» не було забуто, і вона згадувалася мені найчастіше. Я попросив показати мені шлях у Форез. Із розмови з шинкаркою я дізнався, що це привабливе місце для робітників, бо там багато залізоробних заводів і виробляється чимало залізного товару. Ця похвала відразу охолодила мою романтичну цікавість, і я не визнав за потрібне розшукувати Діан і Сільвандрів серед ковалів. Добра жінка, що так гаряче підбадьорювала мене, напевно прийняла мене за слюсаря‑підмайстра.
Я попрямував до Ліона не зовсім безцільно. Після прибуття туди я пішов у Шазот, до мадемуазель дю Шатле, подруги пані де Варенс, до якої вона давала мені листа, ще коли я йшов проводжати Ле Метра, тож я був з нею вже знайомий. Мадемуазель дю Шатле повідомила мене, що її подруга справді проїздила через Ліон, але їй невідомо, поїхала вона до П’ємонта чи в Савойю. Вона сказала, що, коли я захочу, вона напише їй, прохаючи дати про себе звістку, і що мені найкраще дочекатися її відповіді в Ліоні. Я погодився на цю пропозицію, але не зважився сказати мадемуазель дю Шатле, що мій спорожнілий гаманець не дозволить мені чекати надто довго. Мене утримав від такого зізнання не поганий прийом, навпаки, вона прийняла мене дуже ласкаво й поводилася як з рівнею, але це якраз і позбавило мене мужності відкрити їй своє справжнє становище і спуститися від ролі світської людини до ролі жалюгідного жебрака.
Мені здається, що я досить ясно бачу послідовність всього, що описую в цій книзі. Але пам’ятаю, що тоді ж таки я зробив ще одну подорож до Ліона, перебуваючи в такій самій скруті. Одна історія, яку не так‑то просто розповісти, ніколи не дозволить мені забути це місто. Якось увечері я сидів у Белькурі, після досить бідної вечері, і розмірковував про те, як мені виплутатися зі скрути. До мене підсів якийсь чоловік у шапці. Чоловік цей скидався на робітника шовкоткацької фабрики, яких у Ліоні називають виготовлювачами тафти. Він заговорив зі мною, я відповів, зав’язалась розмова. Ми не проговорили й чверті години, коли він, так само спокійно і не змінюючи тону, запропонував мені розважитися разом з ним. Я чекав, що він пояснить мені, про яку розвагу йдеться, але він, не додавши ні слова, уважив за свій обов’язок просто подати мені наочний приклад. Ми сиділи зовсім близько один від одного, і ще не досить посутеніло, щоб я не бачив, до якої вправи він готувався. Він нічого від мене не вимагав; принаймні ніщо не вказувало на його наміри щодо мене, та й місце було не зовсім доречне. Він саме хотів, щоб кожен з нас розважився сам по собі, і це здавалося йому такою простою справою, що він навіть не припускав, що я можу думати інакше. А я був такий наляканий його безсоромністю, що рвучко скочив на ноги і, не відповівши йому, кинувся щодуху бігти, думаючи, що негідник поженеться за мною. Я був такий приголомшений, що, замість того щоб повернутися у своє житло на вулиці Сен‑Домінік, помчав до набережної і зупинився аж на другому боці дерев’яного мосту, тремтячи так, наче щойно скоїв злочин. Я був схильний до того самого пороку: цей спогад надовго вилікував мне від нього.
Під час нинішньої подорожі зі мною трапилася майже подібна пригода, але наразився я на більшу небезпеку. Відчуваючи, що мої кошти закінчуються, я скупо витрачав їх рештки. Я рідше обідав у своєму готелі, а незабаром і взагалі припинив, виявивши, що за п’ять‑шість су можу так само ситно наїстися в таверні, як наїдався в готелі за двадцять п’ять. Припинивши там харчуватися, я соромився залишатися там і на ніч, не тому, що багато заборгував, а тому, що соромився винаймати кімнату, не даючи хазяйці нічого на собі заробити. Пора року була тепла. Одного вечора стояла велика спека, і я вирішив заночувати в місті. Я вже влаштовувався на лавці, коли абат, проходячи мимо і побачивши мої приготування до сну, підійшов до мене і запитав, чи не залишився я без даху над головою. Я признався у своєму важкому становищі, він виявив співчуття. Він сів поруч зі мною, і ми поговорили. Говорив він дуже приємно, і все сказане ним дозволило мені скласти про нього щонайкращу думку. Побачивши мою прихильність, він сказав, що живе не дуже просторо, що в нього лише одна кімната, але він не може залишити мене спати ось так, на площі, що вже пізно шукати мені притулку і що він пропонує мені на цю ніч половину свого ліжка. Я прийняв його пропозицію, вже сподіваючись завести в його особі корисного друга. Ми прийшли. Він запалив вогонь. Його кімнатка здалася мені маленькою, але чистою, він дуже чемно прийняв мене, дістав із стінної шафи скляний слоїк, у якому виявилися вишні в горілці, ми з’їли по дві вишні і лягли в ліжко.
Ця людина мала ті самі схильності, що й мій єврей з притулку, але виявляв він їх не з такою грубістю. Чи то він боявся дістати від мене одкоша і не хотів, аби нас почули, чи то був не цілком упевнений у своїх планах, але він не наважився звернутися до мене з відвертою пропозицією і намагався розворушити мене, не потривоживши. Більш освічений, ніж першого разу, я незабаром зрозумів його наміри і здригнувся. Я не знав, до чиїх рук потрапив і в якому домі опинився, тож боявся здіймати галас, щоб не накласти за це життям. Я вдав, ніби не розумію, чого він од мене хоче, але рішуче показав, що мені дуже набридають його пестощі, і я не бажаю терпіти їх далі. Я був такий переконливий, що йому довелося стримати себе. Тоді, з усією смиренністю і твердістю, на які я лише здатен, і прикидаючись далі, що ні в чому його не підозрюю, я вибачився перед ним за цю стурбованість, яку йому виявив через свою давню пригоду, яку й спробував переповісти йому у словах таких огидних і жахливих, що, думаю, його й самого занудило від моєї розповіді, і він цілком відмовився від своїх брудних намірів. Решту ночі ми провели спокійно, він навіть сказав мені багато чудових речей. Безперечно, то була людина не без достоїнств, хоча й великий негідник.
Вранці пан абат, не бажаючи виказувати невдоволення, заговорив про сніданок і попросив одну з дочок хазяйки, дуже гарну дівчину, принести його нам. Вона відповіла, що їй ніколи. Він звернувся до її сестри, та не завдала собі труду відповісти. Ми чекали, сніданок не приходив. Нарешті ми заглянули в кімнату дівчат. Вони зустріли пана абата без особливих церемоній. Я міг похвалитися їх прийомом ще менше. Старша, проходячи мимо, відтоптала мені ногу своїм гострим каблуком, а друга несподівано відсунула позаду мене стілець, на який я збирався сісти. Їхня мати, виливаючи з вікна помиї, хлюпнула мені ними в лице. Хоч куди б я став, мене відразу зганяли з місця, вдаючи, ніби щось шукають, – у житті мене ще так не зустрічали! У їх зневажливих і насмішкуватих поглядах я бачив затаєний жах, причину якого мав дурість не розуміти. Сторопілий, приголомшений і вже готовий визнати їх усіх навіженими, я почав лякатися й сам, але абат не став прикидатися нетямущим і, розміркувавши, що на сніданок нам сподіватися не варто, вирішив піти в місто, а я поквапився піти за ним, дуже задоволений, що розлучаюся з цими трьома фуріями. Дорогою він запропонував мені зайти поснідати до кафе. Хоч я був голодний як вовк, я не прийняв його пропозиції, а він не надто наполягав. Пройшовши ще кілька кварталів, ми розлучилися, я – не тямлячи себе від щастя, а він – дуже задоволений тим, як я думаю, що відвів мене досить далеко від свого будинку, аби я міг легко знову його відшукати. Оскільки ні в Парижі, ні в якому іншому місті ніколи зі мною не траплялося нічого подібного до цих двох пригод, у мене лишилося дуже погане враження про мешканців Ліона, і я завжди вважав його найбільш розбещеним з європейських міст.
Спогад про те, як я бідував у Ліоні, не додає чарівності його образові у моїх спогадах. Якби я, як інші люди, міг позичати і боргувати у харчевнях, я легко виплутався б зі скрути, але я не вмів цього, і подібні речі були мені огидні. Аби зрозуміти, до якої міри доходило моє невміння брати в борг і відраза до боргів, досить сказати, що, проживши майже все життя у скрутних обставинах і часто не маючи навіть шматка хліба, я ні на мить не затримував платежів кредиторам, коли ті вимагали у мене грошей, і завжди мав за краще страждати, ніж брати в позику.
Людина, змушена ночувати на вулиці, напевно бідує, а саме це не раз траплялося зі мною в Ліоні. Я вважав, що краще витратити останні гроші на хліб, а не на нічліг, оскільки смерть з голоду загрожувала мені більше, ніж від недосипання. Але найдивовижніше те, що і в такому тяжкому становищі я не відчував ані тривоги, ані смутку. Майбутнє аніскільки мене не турбувало, і я чекав на відповідь, яку мала отримати мадемуазель дю Шатле, ночував просто неба і спав прямо на землі чи на лавці так само спокійно, як на ложі, устеленому трояндами.
Пам’ятаю, одного разу я провів чарівну ніч за містом, на дорозі, що звивалася понад берегом Рони чи Сони, – не пригадую точно, якої з двох річок. Потойбіч до дороги терасами спускалися сади. Того дивовижного вечора стояла сильна спека, роса зволожувала пониклу траву, вітру не було, в повітрі відчувалася приємна прохолода, призахідне сонце підсвічувало червоною барвою хмари, віддзеркалення яких надавало воді рожевого відтінку, у садах перегукувалися солов’ї. Я йшов у якомусь екстазі, всім серцем і душею тішачись чарівністю ночі і лише зітхаючи про те, що тішуся всім цим наодинці. Поглинутий своїми солодкими мріями, я загулявся до пізньої ночі, не помічаючи втоми. Нарешті відчув, що втомився. Я з насолодою ліг на якусь кам’яну плиту в своєрідній ніші чи склепінчастому заглибленні стіни на одній з терас; верхівки дерев утворили покров над моїм ложем, якраз наді мною співав соловей, і я заснув під його спів. Мій сон був солодкий, а пробудження ще солодше. Вже зовсім розвиднилося; розплющивши очі, я побачив воду, зелень і мальовничий пейзаж. Я встав, потягнувся, відчув голод і весело попрямував до міста, вирішивши ситно поснідати на свої останні дванадцять су. Я був у такому гарному настрої, що йшов і співав усю дорогу; пам’ятаю навіть, що співав кантату Батістена «Купання Томері», яку знав напам’ять.
Хай благословить Бог доброго Батістена з його кантатою, бо вона забезпечила мені кращий сніданок, ніж той, на який я розраховував, і ще кращий обід, на який я не розраховував зовсім! Я йшов і співав і раптом почув позаду себе чиїсь кроки. Оглянувшись, я побачив ченця‑антоніанця, який слухав мене з очевидним задоволенням. Він підійшов, привітав мене і спитав, чи знаю я ноти. Я відповів, що трохи знаю, усім своїм виглядом даючи зрозуміти, що знаю їх дуже добре. Він продовжував розпитувати мене, і я розповів йому частину своєї історії. Він запитав, чи не доводилося мені переписувати ноти. Я відповів: «Частенько». То була правда. Кращим способом навчитися музики було для мене переписування нот. «Чудово, – сказав він, – ходімо зі мною, я можу дати вам заняття на кілька днів, протягом яких ви не матимете потреби ні в чому, якщо тільки погодитеся не виходити з кімнати». Я охоче прийняв пропозицію і пішов за ним.
Антоніанця звали Ролішон, він любив музику, добре знав її і співав маленькі концерти, які влаштовував зі своїми друзями. То було цілком невинне і чесне захоплення, але, очевидно, пристрасть його до музики доходила до божевілля, яке він мусив до певної міри приховувати. Він провів мене в маленьку кімнатку, де я побачив багато переписаних нот. Він дав мені для переписування інші ноти, зокрема й тієї кантати, яку я співав і яку він сам через кілька днів мав співати. Я провів там три‑чотири дні, присвячуючи переписуванню весь час, коли не їв, бо ніколи в житті я не почував себе таким голодним і ніде мене так смачно не годували, як у Ролішона. Він сам приносив мені з кухні їжу. Ніколи ще не їв я з таким задоволенням, і треба признатися, що дармові харчі були дуже до речі, оскільки я на той час висох, як скіпка. Я працював майже так само охоче, як їв, але моє серце, правду кажучи, не позбавило мене від багатьох помилок.
Через кілька днів Ролішон, зустрівши мене на вулиці, сказав мені, що переписані мною ноти зовсім непридатні для виконання, так багато в них пропусків, повторів і плутанини. Треба визнати, що до цієї справи я був дуже мало здібний не тому, що я писав негарно чи переписував неточно, а тому, що нудьга від тривалої праці робить мене таким неуважним, що я більше стираю і виправляю, ніж пишу, і якщо не звіряю переписане якнайуважніше, то воно для виконання не годиться. Тож, бажаючи зробити все добре, я все зіпсував і, намагаючись виконати роботу швидко, робив її абияк. Незважаючи на це, Ролішон так само добре ставився до мене і на прощання ще дав мені грошей, які я зовсім не заслужив. Ці гроші допомогли мені остаточно стати на ноги, а через кілька днів я отримав звістку від матусі із Шамбері, а разом з нею і деяку суму на подорож до неї. Я радо здійснив її бажання. Відтоді мої кошти нерідко були обмежені, але мені ніколи не доводилось голодувати. Про той час я згадую з вдячністю Провидінню. Тоді я пережив злидні і голод востаннє.
Я залишався в Ліоні ще майже тиждень, чекаючи, поки мадемуазель дю Шатле виконає матусине доручення. Тепер я частіше заходив до неї, маючи втіху розмовляти з нею про її подругу, до того ж мені вже не доводилося приховувати від неї свого становища. Мадемуазель дю Шатле не можна було назвати ні молодою, ані вродливою, але вона не була позбавлена грації; вона була доброзичлива і проста, а розум її надавав цій простоті особливої краси. У неї була схильність до спостережливості звичаїв, що допомагає вивчати людей. І саме від неї цього навчився і я. Вона полюбляла романи Лесажа, особливо їй подобався «Жиль‑Блаз», вона часто говорила мені про нього і дала мені почитати цю книжку. Я прочитав її із задоволенням, але тоді я ще не дозрів для такого читання; мені потрібні були романи з палкими почуттями. Отож, весь свій час я проводив у відокремленій приймальні мадемуазель дю Шатле, поєднуючи приємне з корисним. Поза сумнівом, що цікаві й розумні розмови з гідною жінкою сприяють розвитку молодої людини більше, ніж книжкова філософія. У Шазоті я познайомився ще й з іншими пансіонерками та їхніми подругами, у тому числі і з однією юною особою років чотирнадцяти на ім’я мадемуазель Серр, на котру я не звернув тоді особливої уваги, але через вісім чи дев’ять років палко в неї закохався, і не без підстав, бо вона була чарівна дівчина.
Чекаючи незабаром побачити милу матусю, я дав перепочинок своїм химерам. Реальне щастя, що очікувало на мене в недалекому майбутньому, позбавляло мене потреби шукати його у мріях. Я не тільки знову зустрівся з нею, а й дістав поряд з нею і завдяки її зусиллям добре становище. Вона написала, що знайшла для мене відповідне заняття, яке дозволить мені залишатися з нею. Я намагався вгадати, яке це могло бути заняття, але здогадатися виявилося неможливо. Матуся прислала мені досить грошей, щоб я міг подорожувати, не відмовляючи собі ні в чому. Мадемуазель дю Шатле умовляла мене взяти коня, та я не погодився, і правильно учинив: я позбавив би себе втіхи востаннє в житті помандрувати пішки. Свої прогулянки на околицях Мотьє я не можу назвати подорожами.
Дивна річ, але мої мрії стають найприємнішими тільки тоді, коли мені живеться найгірше, і, навпаки, вони найсумніші, коли життя мені усміхається. Моя вперта голова не хоче підкорятися обставинам, не хоче лише прикрашати їх, вона хоче творити. Реальні речі уявляються мені такими, які вони є, і тому моя уява може надати краси тільки вигадці. Якщо я хочу намалювати образ весни, треба, щоб стояла зима, якщо я хочу описати красиву місцевість, я повинен сидіти в чотирьох стінах, і я сто разів говорив, що, якби мене кинули до Бастилії, я створив би там образ свободи. Йдучи з Ліона, я бачив перед собою лише приємне майбутнє, радів і мав на те всі підстави. Йдучи з Парижа, я не бачив попереду нічого доброго, і радіти мені особливо не було чому. Але тепер мене не відвідували такі чарівні мріяння, як на шляху з Парижа. У моїй душі панував спокій, от і все. Я з розчуленням чекав зустрічі зі своєю прекрасною подругою. Я наперед тішився, але без сп’яніння, тим, як житиму поряд з нею; але я завжди цього чекав, зі мною неначе не трапилося нічого нового. Я все більше хвилювався через те, що мені доведеться робити, ніби це було так важливо. Я насолоджувався спокійними і ясними думками, але не переживав небесних захоплень. Усе навколо чарувало мій погляд, я милувався краєвидами, звертав увагу на дерева, будинки, струмки, запитував шлях на перехрестях, боявся заблукати, але не збивався з дороги. Одне слово, я не заносився у хмари, я був там, де був, поки ходив, і ніде більше.
Мої розповіді про подорожі схожі на самі подорожі: я ніяк не можу дійти до кінця. Я наближався до матусі, і моє серце радісно билося, але я не прискорював крок. Мені подобалося ходити не поспішаючи і зупинятися, де здумається. Бурлацьке життя чудово підходило мені. Йти пішки, коли гожа днина, гарною місцевістю, не поспішати і в кінці подорожі побачити щось дуже приємне – ось яке життя мені найбільше до смаку. Читач уже знає, яку місцевість я вважаю гарною. Рівнини, хоч які б гарні вони були, ніколи не здаються мені прекрасними. Мені потрібні гірські потоки, скелі, ялини, темні хащі, гори, круті дороги, якими треба видиратися нагору і спускатися, з прірвами обабіч, що так лякали мене. Дорогою до Шамбері я цілком намилувався усім цим.
Неподалік від однієї гори із зрізаною вершиною, яку називають Па де л’Ешель, якраз під широкою дорогою, висіченою в скелі, у місцині під назвою Шай, біжить і клекоче в глибокій ущелині маленька річка, яка, здається, витратила тисячоліття для того, щоб пробити собі шлях. Щоб уникнути нещасних випадків, дорогу обгородили парапетом, завдяки чому я міг вдивлятися в безодню і відчувати запаморочення скільки мені завгодно, – у моїй пристрасті до круч найзабавніше те, що у мене від них паморочиться голова, і мені дуже подобається це запаморочення, аби я сам був у безпеці. Міцно спираючись на парапет, я нахилявся вперед і стояв так годинами, поглядаючи час від часу на піну і блакитну воду, ревіння якої я чув крізь крики ворон і яструбів, що перелітали зі скелі на скелю, з однієї гущавини дерев в іншу, за сотню туазів наді мною. Там, де схил був рівний, а зарості кущів негустими, щоб крізь них могли пролітати камені, я назбирував найбільші, які ледве міг підняти, і складав їх на парапеті; потім, кидаючи їх один за одним униз, я тішився, дивлячись, як вони котяться, підскакують і розбиваються на тисячі уламків, перш ніж долетять до дна ущелини.
Ближче до Шамбері я спостерігав подібне ж видовище, але в зворотному напрямку. Дорога там проходить біля підніжжя такого гарного водоспаду, яких я більше ніколи не бачив. Гора така крута, що вода відривається від неї і вигнутим струменем падає досить далеко, так що між водоспадом і скелею можна пройти, іноді навіть не замочивши одягу. Але якщо забути про обережність, вимокнути дуже легко, що й трапилося зі мною. Річ у тім, що, спадаючи з величезної висоти, вода розбивається і перетворюється на пил, і якщо підійти дуже близько до цієї водяної хмари, то спочатку не помітиш, що потрапив під бризки, але скоро промокнеш до нитки.
Нарешті я прибув і знову побачив її. Вона була не сама. Коли я увійшов, у неї був у гостях головний інтендант. Не сказавши мені ні слова, вона взяла мене за руку і відрекомендувала йому з тією грацією, яка відкривала їй усі серця: «Ось, добродію, той бідолашний хлопець; не відмовте йому у вашому заступництві на весь час, поки він буде гідний його, і я не турбуватимуся про його долю». Потім, звертаючись до мене, вона мовила: «Дитино моя, відтепер ви належите королю. Подякуйте панові головному інтендантові, який дасть вам шматок хліба». Я дивився широко розплющеними очима, не знаючи, що й подумати, честолюбство, стріпнувшись, ледве не запаморочило мені голову, я уявив себе помічником інтенданта. Проте моє призначення виявилося не таким блискучим, як я подумав, але й цього було цілком досить, щоб прожити, а для мене це було вже багато.
Ось про що йшла мова.
Король Віктор‑Амадей, розміркувавши за підсумками попередніх воєн і розташуванням батьківських володінь, що рано чи пізно вони вислизнуть з його рук, шукав лише відповідної нагоди, щоб викачати з них все, що можна. Кілька років тому він вирішив обкласти дворянство податком і наказав провести кадастровий опис усього королівства, щоб справедливо розподілити податки під час виконання свого плану. Цю роботу, почату батьком, закінчив син. Двісті чи триста землемірів, яких називали геометрами, і писарів, що іменувалися секретарями, було направлено на цю роботу, і до числа цих останніх матуся записала й мене. Ця посада, хоча й не надто прибуткова, забезпечувала безбідне життя в Шамбері. На лихо, робота була тимчасова; але вона давала можливість шукати іншу і вичікувати. Матуся передбачливо намагалася заручитися для мене особливим заступництвом інтенданта, щоб я міг після закінчення опису перейти на яку‑небудь соліднішу посаду.
Я став до своїх обов’язків через кілька днів після приїзду. Робота була неважка, і я швидко до неї призвичаївся. Так, після того, як я покинув Женеву, через п’ять років поневірянь, безрозсудності і страждань, я вперше в житті почав чесно заробляти свій хліб.
Усі ці довгі подробиці моєї ранньої молодості можуть здатися читачеві марними, і я шкодую про це. Хоча з багатьох поглядів я й народився дорослою людиною, де в чому іншому я довго залишався дитиною, а де в чому залишаюся нею і досі. Я не обіцяв читачам зобразити видатного діяча, я обіцяв змалювати себе таким, який я є. Щоб знати мене в зрілому віці, треба добре знати мене за молодих літ. Самі предмети зазвичай справляють на мене менше враження, ніж спогади про них, а всі мої думки – не що інше, як о5брази; тож перші штрихи, що закарбувалися у мене в пам’яті, залишилися там назавжди, а ті, що не залишили свого відбитка, згодом радше накладаються на перші, ніж стирають їх. Є певна послідовність душевних порухів і думок, які видозмінюють ті, що йдуть за ними і які необхідно знати, щоб правильно судити про них. Я намагаюся всюди розкрити першопричини, щоб показати ланцюжок наслідків. Я хотів би зробити свою душу прозорою в очах читача, і тому прагну показати її з усіх точок зору, висвітлити її з різних боків, щоб жоден її порух не сховався від нашого погляду, щоб він міг сам судити про джерело, що його породило.
Якби я подбав лише про результат і сказав читачеві: ось яка моя вдача, – він міг би подумати, що коли я не обманюю його, то обманюю принаймні самого себе. Але, просто й докладно розповідаючи йому про все, що зі мною траплялося, всі свої думки, всі свої почуття, я не можу ввести його в оману, якщо тільки сам того не захочу; та навіть, поставивши перед собою таку мету, я не так‑то легко зміг би її досягти таким способом. Саме читачеві належить зібрати воєдино всі елементи і визначити істоту, яку вони складають; висновок він має зробити сам; і якщо він тут помилиться, це буде цілком його провина. Але для цього недостатньо, щоб моя розповідь була просто правдива, потрібно ще, аби вона була точна. Не мені судити про важливість тих чи тих подій, я зобов’язаний викласти їх усі, а читачеві – надати можливість вибору. Ось що я прагнув досі робити, зібравши всю свою мужність, і не полишу своїх зусиль до кінця розповіді. Але спогади середнього віку завжди менш яскраві, ніж спогади ранньої молодості. Я почав з того, що постарався повною мірою натішитися останніми. Якщо деякі спогади не повернуться до мене з тією ж силою, нетерплячі читачі, можливо, визнають їх нудними, але щодо мене – я не залишуся незадоволеним своєю працею. У своєму задумі я не боюся сказати надто багато чи збрехати, боюся лише одного – не розповісти всього і нічого не сказати про істину.

Книга п’ята
1732–1736

Я прийшов у Шамбері, здається, 1732 року і, як щойно сказав, почав працювати на королівській службі у бюро перепису. Мені йшов двадцять перший рік. Як на свої літа, я мав досить розвинений розум, але був позбавлений розсудливості й дуже потребував керівника, котрий би навчив мене, як поводитись. Нетривалий життєвий досвід не зміг цілком вилікувати мене від моїх романтичних марень, і, незважаючи на всі пережиті страждання, я так мало знав світ і людей, немов нічим не заплатив за життєві уроки.
Я жив у себе, тобто у матусі, але не в такій кімнаті, як в Ансі. Тут не було ані саду, ані струмка, ані гарного краєвиду з вікна. Її будинок був похмурий і сумний, а моя кімната – найпохмуріша і найсумніша в усьому домі. З вікна видніла стіна, будинок стояв у глухому провулку. Брак повітря і світла, тіснява, цвіркуни, щури, прогнилі мостини – таким було наше невеселе житло. Але я був поруч з нею. Постійно сидячи за своєю конторкою або в кімнаті у матусі, я не помічав убозтва мого житла і не знаходив часу міркувати про це. Може видатися дивним, що вона приїхала в Шамбері навмисне, аби оселитися в цьому огидному будинку. Але з її боку це був радше спритний хід, про який я повинен розповісти. Вона їхала у Турин неохоче, відчуваючи, що після недавнього перевороту не в слушну хвилину являтися до двору, де все ще не вляглися заворушення. Але стан її справ вимагав, щоб вона з’явилася там: вона боялася, що її забудуть або їй нашкодять. Зокрема, вона знала, що граф де Сен‑Лоран, головний керуючий фінансами, не надто прихильний до неї. У графа в Шамбері був старий будинок, недоладно збудований і так невдало розташований, що жити в ньому ніхто не хотів; ось там‑то матуся й оселилася. Цим вона досягла більше, ніж поїздкою: у неї не відібрали пенсії, а граф де Сен‑Лоран з того часу став одним з її друзів.
Я застав її господарство майже в такому ж стані, як і раніше, і її вірний Клод Ане так само був у неї за слугу. Він був селянином із Мутрю, у дитинстві збирав трави в Юрських горах, для того щоб робити швейцарський чай. Матуся взяла його до себе на службу, вирішивши, що слуга‑гербарист стане їй у пригоді. Він так захопився вивченням рослин і завдяки матусі так розвинув у собі цю схильність, що став справжнім ботаніком, і коли б не рання смерть, він зажив би такої слави в цій науці, як заслужив її серед чесних людей. Оскільки він був серйозний, навіть поважний і набагато старший за мене, то став для мене свого роду наставником, який урятував мене від багатьох навіженств, адже я почував до нього повагу і не смів перед ним забуватися. Він викликав повагу навіть у своєї господині, яка знала його розсудливість, прямоту, непохитну відданість і віддячувала йому тим самим.
Клод Ане був, безперечно, людина рідкісна, ба навіть єдина у своєму роді. Такого мені більше не доводилося зустрічати. Непоквапливий, статечний, вдумливий, обережний у поводженні, холодний у манерах, лаконічний і повчальний у словах, він був непогамовний у пристрастях, яких ніколи не показував, але які таємно гризли його і змусили зробити в житті одну‑єдину, зате жахливу дурницю, а саме – отруїтися. Ця трагічна подія трапилася незабаром після мого приїзду і показала мені, до якої міри ця людина була близька до своєї господині. Якби вона тоді всього не розповіла мені, я нічого б і не запідозрив. І справді, якщо прихильність, старанність і вірність заслуговують подібної нагороди, то Клод Ане її заслужив і, ніколи нею не зловживаючи, довів, що був її гідний. Вони рідко сварилися, і їхні сварки кінчалися завжди добре. Але одна кінчилася погано: його пані у нападі гніву сказала йому образливе слово, якого він не міг знести. Відчай був єдиним його порадником тієї хвилини, і, схопивши склянку з лауданумом, що трапилася саме під руку, він проковтнув його і спокійно ліг спати, гадаючи, що вже ніколи не прокинеться. На щастя, пані де Варенс, і сама розхвилювавшись, сновигала з кімнати в кімнату, знайшла порожню склянку і здогадалася про решту. Голосно скрикнувши, вона кинулася до нього на допомогу. Я прибіг на її крик, вона мені в усьому призналася і благала допомогти йому, їй насилу вдалося викликати у нього блювоту. Будучи свідком цієї сцени, я дивувався з власної дурості, що не дозволяла мені нічого підозрювати про цей зв’язок. Але Клод Ане був такий стриманий, що навіть люди прозорливіші, ніж я, могли помилитися. Примирення було таким зворушливим, що глибоко розчулило мене, з того часу, заповажавши його ще дужче, я став до деякої міри його учнем і не відчував себе від цього гірше.
Проте не без гіркоти я дізнався, що хтось був з матусею в набагато більшій близькості, ніж я сам. Я навіть не мріяв посісти це місце, але все‑таки мені було важко бачити, що воно зайняте. Це було цілком природно. Але замість того щоб відчувати неприязнь до того, хто витіснив мене, я насправді відчув, що моя прихильність до пані де Варенс поширюється і на цю людину. Найвище я ставив її щастя, а оскільки для цього вона потребувала Клода Ане, я був радий, що щасливий і він. Зі свого боку, він чудово розумів наміри своєї пані і став другом тому, кого вона вибрала собі в друзі. Не користуючись владою, яку йому давало право його становища, він впливав на мене лише вищістю свого розуму над моїм. Я не наважувався зробити нічого такого, що він міг би засудити, а він засуджував лише те, що було погане. Так ми й жили в щасливому єднанні, яке зруйнувала лише смерть. Одним з доказів чудового характеру цієї милої жінки було те, що всі, хто кохав її, кохали і одне одного. Ревнощі і суперництво поступалися головному почуттю, яке викликала вона до себе, і я ніколи не помічав, щоб люди її оточення бажали одне одному зла. Хай читачі, прочитавши цю хвалу, відкладуть на хвильку книгу і поміркують про неї, і якщо знайдуть іншу жінку, про яку зможуть сказати те саме, то хай навіки прихиляться до неї, навіть коли б вона була останньою шльондрою.
Тут починається новий період – від мого прибуття в Шамбері до від’їзду до Парижа, період у вісім чи дев’ять років, не багатий на події, про які варто було б розповісти, оскільки життя моє було просте і тихе. Але якраз цієї одноманітності я найбільше й потребував, щоб остаточно завершився розвиток мого характеру, встановленню якого заважали постійні хвилювання. Саме у цей дорогоцінний для мене період моє виховання, безладне і непослідовне, дістало визначенішу спрямованість і зробило мене тим, чим я залишився на все життя, пройшовши крізь усі бурі, що чекали на мене. Мій розвиток відбувався повільно і непомітно, без особливих пам’ятних подій, і все ж таки він заслуговує на те, щоб ми його дослідили.
Спочатку я не займався нічим, окрім своєї роботи. Турботи, пов’язані з канцелярією, не дозволяли мені думати ні про що інше. Короткий час, який я мав у своєму розпорядженні, я проводив разом з милою моєю матусею і, не маючи змоги читати, навіть не думав про книжки. Та коли робота, перетворившись на рутину, стала менше цікавити мій розум, я знову відчув потребу в читанні. Оскільки мій потяг до читання лише розпалювався неможливістю цілком віддатися йому, він міг би знову перейти в пристрасть, як це вже трапилося зі мною у гравера, але мене відвернули від нього інші схильності.
Хоча в нашій справі і не вимагалося вищої математики, іноді я все‑таки почувався безпорадним. Щоб подолати ці труднощі, я накупив книжок з арифметики і добре вивчив цю науку, оскільки вивчав її сам. Практична арифметика ширша, ніж думають звичайно. Бувають обчислення надзвичайно довгі, в яких, як мені доводилося бачити, заплутувалися навіть досвідчені геометри. Міркування і практичні навички дають змогу знайти скорочені методи обчислення, застосування яких лестить самолюбству, а правильність результатів задовольняє розум, що робить приємним загалом невдячну працю. Я так добре опанував рахунок, що вже не бентежився ні перед якими цифровими задачами, і навіть сьогодні, тридцять років по тому, коли все, що я знав, з кожним днем все більше стирається в моїй пам’яті, ці знання залишаються такими ж свіжими, як і раніше. Кілька днів тому, під час однієї з поїздок у Девенпорт до мого хазяїна, я був присутній на уроці арифметики у його дітей і з неймовірним задоволенням зробив безпомилково одне з найскладніших обчислень. Поки я робив викладки, мені здавалося, що я все ще в Шамбері, у свої щасливі дні. Це означало повернутися в далеке минуле.
Розтушовування планів наших геометрів збудило в мені цікавість до малювання. Я накупив фарб і почав малювати квіти й пейзажі. Шкодую, що не виявив у собі більших здібностей, попри любов до цього мистецтва. Я міг місяцями не виходити з дому, орудуючи олівцями і пензлями. Я надто захопився цим заняттям, мене довелося від нього відірвати. Так завжди трапляється з моїми захопленнями: вони швидко переходять у пристрасть, і незабаром ніщо інше у світі вже не може мене зацікавити. Роки не вилікували мене від цього недоліку і навіть не зменшили його. Навіть тепер, коли я, старий буркотун, пишу ці рядки, я захопився ще однією непотрібною мені наукою, у якій нічого не тямлю. І маю намір займатися нею в ті літа, в які інші люди, що вивчали її замолоду, бувають змушені залишити свої дослідження.
Ось коли я жив у Шамбері, ця пристрасть була б до речі. Мені випала чудова нагода, і я навіть думав з неї скористатися. Я бачив таке щастя в очах Ане, коли він повертався зі своїх походів, навантажений новими травами, що кілька разів ледве не пішов збирати трави разом з ним. Майже певен, що якби хоч раз це зробив, то захопився б і, можливо, став би тепер чудовим ботаніком, тому що жодна інша наука так добре не узгоджується з моїми природними здібностями, як ботаніка. Життя, яке я вже десять років проваджу в селі, – постійна гербаризація, правда, цілком безцільна. Але в ті часи я не мав ані найменшого уявлення про ботаніку, ставився до неї з презирством і навіть відразою, вважаючи її заняттям для аптекарів. Матуся, яка любили ботаніку, саме так її і застосовувала: вона шукала лише корисні трави, щоб готувати з них ліки. Таким чином, ботаніка, хімія і анатомія, змішавшись у моїй голові під назвою медицини, давали мені тільки привід для саркастичних жартів, за які мене нагороджували іноді стусанами. До того ж інша пристрасть, зовсім не схожа на цю, поступово росла в мені і незабаром поглинула всі інші.
Я говорю про музику. Безперечно, я був народжений для музики, оскільки любив її з дитинства і все своє життя любив лише її. Дивно, що мистецтво, для якого я був створений, давалося мені так важко. Мої успіхи в музиці були невеликі, я так і не навчився читати ноти з аркуша, хоча й практикувався все життя. Заняття музикою давали мені особливу радість, оскільки я міг займатися нею разом з матусею. Хоча смаки у нас були досить різні, щодо музики вони збігалися, чим я користувався з великою втіхою. Вона не заперечувала. У музиці тоді я був майже такий самий вправний, як вона сама, і у два‑три прийоми ми розбирали мелодію. Іноді я говорив, коли вона метушилася біля своєї печі: «Матусю, здається мені, що від цього прекрасного дуету ваші настоянки трохи пригорять!» – «Далебі, – відповідала вона, – якщо вони пригорять, я змушу тебе проковтнути їх». Ось так сперечаючись, я тягнув її до клавесина, вона забувалася, екстракт ялівцю чи полину перетворювався на вугілля, вона бруднила мені ним обличчя, – і це було просто чудово.
Читач бачить, що я мав багато способів заповнити короткі години дозвілля. Проте з’явилася ще одна розвага, варта всіх інших. Ми жили в такій задушливій в’язниці, що іноді нам бувало просто необхідно подихати свіжим повітрям. Ане умовив матусю винайняти в передмісті сад, щоб розводити там рослини. У цьому саду стояв досить гарненький флігельок, який як слід облаштували і поставили туди ліжко. Ми часто обідали там, іноді я там спав. Поступово я полюбив цей притулок самітників, перевіз туди кілька книжок, прикрасив стіни гравюрами, приготувавши приємний сюрприз для матусі. Я йшов од неї туди, щоб там думати про неї. Це ще одне з моїх дивацтв, яке я визнаю, але не в змозі пояснити. Я ніколи не відчував потреби покидати матусю для того, щоб кохати її ще дужче. Наодинці з нею мені було так само добре, як самому, чого я ніколи не відчував щодо інших людей, і чоловіків, і жінок, хоч якою була б моя прихильність до них. Але її постійно оточували якісь люди, і до того ж неприємні мені, і тоді досада й нудьга проганяли мене до мого притулку, де я уявляв її поруч із собою такою, якою хотів бачити, не побоюючись, що туди прийдуть надокучливі відвідувачі.
Поки я жив тихо і безтурботно, ділячи час між працею, втіхами та навчанням, Європа не була така спокійна, як я. Імператор і Франція оголосили одне одному війну. Сардинський король втрутився у сварку, і тепер французька армія рухалася до П’ємонту, щоб увійти в герцогство Міланське. Одна з колон пройшла і через Шамбері, у її складі був, між іншим, Шампанський полк, яким командував герцог де ля Трімуй. Я був йому відрекомендований; він багато мені наобіцяв, але, мабуть, жодного разу і не згадав про мене. Наш садок був у горішній частині передмістя, через яку війська входили в місто. Я постійно ходив дивитися на них і так щиро бажав їм успіху у війні, немов вона зачіпала мої інтереси.
До того часу я зовсім не думав про суспільне життя; тепер я вперше почав читати газети, так співчуваючи Франції, що серце моє билося від радості за найменші її успіхи, а її поразки засмучували мене, як мої власні. Якби це дивне захоплення було швидкоплинним, я не став би й говорити про нього, але воно без будь‑якої причини до такої міри вкоренялося в моєму серці, що згодом, коли я виступав у Парижі в ролі антидеспота і гордого республіканця, мимоволі відчував таємну прихильність до тієї самої нації, яку називав рабською, і до уряду, який засуджував. Забавно було те, що, соромлячись схильності, такої протилежної моїм принципам, я нікому не наважувався в ній признатися і сміявся з невдач французів, тоді як моє серце обливалося за них кров’ю. Ця схильність була з мого боку така сильна, така постійна і непереможна, що, навіть залишивши французьке королівство після того, як уряд, чиновники і автори заповзялися проти мене, після того, як стало ознакою гарного тону обкидати мене образами і несправедливостями, я не міг зцілитися від своєї пристрасті. Я люблю їх проти своєї волі, хоча вони погано повелися зі мною.
Я довго шукав причину своєї пристрасті і знайшов її в обставині, яка її породила. Пристрасть до літератури прив’язала мене до французьких книг, до їх авторів, до їх країни. У той самий час, коли перед моїми очима марширувала французька армія, я читав про великих героїв Брантома. Моя голова була повна Кліссоном, Байяром, Лотреком, Коліньї, Монморансі і де ля Трімуєм, – і я переносив свою любов до них на їхніх нащадків, як спадкоємців їх доблесті і хоробрості. У кожному полку, що проходив, я сподівався знову побачити знамениті чорні загони, які зробили колись стільки подвигів у П’ємонті. Згодом під час своїх подорожей я помітив, що це властиво не лише мені, що французькі книги в усіх країнах так чи інакше впливають на читаючу й освічену частину нації, слугуючи противагою загальній неприязні до французів, що викликається їх самовпевненістю. Їхні романи подобаються жінкам усіх країн; драматичні шедеври приваблюють у театри молодь. Слава паризьких театрів привертає до них натовпи іноземців, які виходять звідти, сповнені ентузіазму. Нарешті чудовий смак, що панує в їх літературі, підкорює всіх мислячих людей, і французькі автори й філософи підтримують славу французів, потьмянілу від поразок їхніх воїнів.
Отже, я був полум’яним французом, і це зробило мене охочим до всяких новин. Я йшов на площу з натовпом роззяв, де чекав на прибуття кур’єрів, і, дурніше за осла в байці, непокоївся про те, якому хазяїну правитиму за в’ючну тварину: адже тоді стверджували, що ми належатимемо Франції, а Савойю обміняють на Міланське герцогство. Треба все ж таки визнати, що в мене були деякі підстави турбуватися, адже якби ця війна виявилася невдалою для союзників, матуся наражалася б на велику небезпеку позбутися пенсії. Але я мав цілковиту довіру до моїх добрих друзів, і цього разу, незважаючи на несподівану поразку герцога де Брольї, не обманувся в своїй довірі завдяки королю Сардинії, про якого навіть і не подумав.
Поки в Італії бились, у Франції співали. Багато говорили про опери Рамо, почали виявляти зацікавлення до його теоретичних творів, неясність яких робила їх доступними лише для небагатьох. Випадково я почув про його «Трактат про гармонію» і не заспокоївся, поки не придбав цю книгу. Також випадково я захворів. Хвороба мала запальний характер, була бурхливою і короткочасною, але одужував я довго і майже місяць не був у змозі вийти з дому. За цей час я проковтнув свій «Трактат про гармонію», але книга виявилася довгою, незрозумілою і заплутаною, і я відчув, що для її вивчення і розуміння мені знадобиться чимало часу. Я відкладав читання і давав перепочинок очам, розбираючи ноти. Кантати Берньє, на яких я вправлявся, не виходили у мене з голови. Я завчив напам’ять чотири чи п’ять з них, зокрема й «Сплячих амурів», яку я не бачив з того часу, але все ще пам’ятаю майже цілком, так само як і «Амура, ужаленого бджолою», – дуже гарненьку кантату Клерамбо, котру я вивчив майже в той самий час.
Та й до всього ще з Валь‑д’Аости приїхав молодий органіст, абат Пале, прекрасний музикант і добрий хлопець, який чудово акомпанував на клавесині. Я познайомився з ним, і ми стали нерозлучні. Він був учнем одного італійського ченця, славнозвісного органіста. Він розповідав мені про принципи свого вчителя, я порівнював їх з принципами Рамо, голова моя була повна акомпанементів, акордів, гармонії. Для всього цього треба було розвинути слух. Я запропонував матусі влаштовувати щомісяця концерти, і вона погодилась. Думка про концерти так захопила мене, що вже ні вдень, ані вночі я ні про що інше не думав. Мені доводилося турбуватися про ноти, музикантів, інструменти, переписування партій. Матуся співала, батько Катон, про котрого я вже говорив і говоритиму ще, співав теж, учитель танців Рош і його син грали на скрипці, Канава, п’ємонтський музикант, який працював на податковому перепису, грав на віолончелі, абат Пале акомпанував на клавесині, а я мав честь диригувати, не забуваючи про диригентський жезл. Можна уявити собі, як усе це було чудово! Не зовсім так, як у пана де Трейторана, але майже так.
Маленькі концерти пані де Варенс, новонаверненої католички, що жила, як говорили, королівськими милостями, викликали ремствування серед святош, але стали приємною розвагою для багатьох порядних людей. Читач і не припустив би, що на чолі останніх стояв чернець, але чернець, гідний поваги і навіть любові, чиї лихі пригоди потім так сильно вразили мене і пам’ять про котрого, пов’язана зі щасливими днями мого життя, дорога мені донині. Йдеться про отця Катона, францисканця, який разом з графом Дортаном наказав арештувати в Ліоні ноти бідолашного котусика , що було не найкращим вчинком в його житті. Він був бакалавром Сорбонни, довгий час жив у Парижі у вищому світі і був особливо обласкавлений у маркіза д’Антремона, тоді сардинського посланця.
Високого зросту, ставний, з повним обличчям, витрішкуватими очима, чорним волоссям, що з природи кучерявилося над чолом, він мав вигляд шляхетний, відвертий, скромний, тримався добре і просто, без чернечого святенництва чи нахабства, без великосвітської пихи, але з упевненістю чесної людини, яка, не соромлячись своєї ряси, знає собі ціну і відчуває себе на своєму місці серед порядних людей. Хоча батько Катон мав освіту, недостатню для вченого, він знав досить для людини світської і, не поспішаючи показувати свої знання, виявляв їх завжди так до речі, що здавався вченішим, ніж був насправді. Він був дотепний, писав вірші, добре говорив, ще краще співав, мав чудовий голос, грав на органі і клавесині. У стількох талантах не було навіть потреби, щоб мати успіх у світі, і він його мав, але при цьому не нехтував і своїми прямими обов’язками і, незважаючи на підступи заздрих суперників, став помічником генерала ордену в своїй провінції або, як кажуть, «однією з найвидатніших ланок ордену».
Цей батько Катон познайомився з матусею у маркіза д’Антремона. Він почув про наші концерти і захотів сам у них взяти участь; він здійснив своє бажання, і за його сприяння наші концерти стали блискучими. Ми з ним дуже швидко здружилися завдяки спільному захопленню музикою, яке як у одного, так і у другого перейшло в справжню пристрасть, з тією лише різницею, що він був справжнім музикантом, а я тільки перодряпом. З Канава та абатом Пале ми йшли займатися музикою до його кімнати, а іноді, у свята, грали і на його органі. Ми частенько обідали в нього, оскільки він відзначався дивними для ченця гостинністю, щедрістю і чутливістю без грубості. У дні наших концертів він вечеряв у матусі. Ці вечері були дуже веселі, дуже приємні: велися цікаві розмови, співалися дуети. Я відчував себе вільно, був дотепний, порадливий; батько Катон був чарівний, матуся приваблива, абат Пале зі своїм бичачим голосом слугував мішенню для жартів. Солодкі хвилини жвавої юності, як багато часу минуло відтоді!
Оскільки мені більше не доведеться говорити про бідолашного отця Катона, я двома словами закінчу його сумну історію. Інші ченці, що заздрили йому чи, радше, скаженіли від його витонченого способу життя, в якому не було й сліду брудної чернечої розпусти, зненавиділи його. Їхні очільники уклали проти нього союз, кривдили його, змістили його з посади, відібрали у нього кімнату, обставлену ним хоч і просто, але зі смаком, і спровадили невідомо куди. Нарешті, ці негідники завдали йому стільки образ, що його чесна і горда своєю правотою душа не витримала, і він помер, пригнічений горем, на в’язничних нарах. Його оплакували всі порядні люди, що знали його і знаходили в ньому єдиний недолік – його чернече звання.
За такого способу життя я незабаром так захопився музикою, що ні про що інше вже й думати не міг. Знехотя ходив я до своєї контори; обтяжлива праця і необхідність бути посидючим стали для мене нестерпною мукою, і я врешті вирішив залишити посаду, щоб цілком віддатися музиці. Зрозуміло, що це безумство зустріло спротив. Кинути пристойне місце і певний заробіток заради ненадійних уроків здавалося надто нерозсудливим, щоб сподобатися матусі. Навіть припустивши, що в майбутньому я досяг би можливих успіхів, приректи себе на все життя на кар’єру музиканта означало б поставити дуже чіткі межі моєму честолюбству. Вона, що замишляла тільки грандіозні проекти і вже не поділяла більше поглядів пана д’Обона на мене, засмучувалася, бачачи моє захоплення мистецтвом, яке вона вважала легковажним, і часто повторювала мені місцеву приказку, менш справедливу в Парижі: співом і танцями багато не досягнеш. 
З другого боку, вона бачила, що моя пристрасть нездоланна; любов до музики доходила до божевілля, і вона побоювалася, що моя робота постраждає від неуважності, і краще вже мені самому залишити її, ніж чекати, коли проженуть. Я вказував їй на те, що ця служба не могла довго тривати, що мені потрібен талант, аби жити, і що краще було б закінчити розвиток того, до чого пориває моя схильність, і який вона сама для мене вибрала, ніж залежати від протекції чи робити нові досліди, які можуть не вдатися і залишать мене без будь‑яких засобів у житті у тому віці, коли вже пізно вчитися. Нарешті вона погодилася, поступившись більше моїй наполегливості і ласкам, ніж розумним доводам. Я негайно й гордо побіг до пана Кочеллі, директора бюро перепису, ніби здійснюючи геройський вчинок, і добровільно відмовився від посади без будь‑якої підстави, причини і приводу, радіючи при цьому не менше, а навіть більше, ніж того дня, коли два роки тому отримав її.
Цей учинок, попри його божевілля, викликав у місті свого роду повагу до мене, що виявилося корисним. Одні припускали, що в мене є кошти, хоча насправді їх не було; інші, бачачи, що я цілковито віддався музиці, судили про мій талант з моєї самопожертви і вирішили, що за такої пристрасті до цього мистецтва я повинен досконало ним володіти. У царстві сліпих і кривий зійде за короля! Я уславився хорошим учителем, бо в Шамбері вчителі були погані. А втім, оскільки я все‑таки дещо тямив у співі, і мені сприяли мій вік і зовнішність, я незабаром знайшов собі більше учениць, ніж потрібно, щоб відшкодувати мої секретарські заробітки. Що ж до втіхи від життя, то просто неможливо було ще швидше перейти від однієї крайності до іншої. У бюро перепису, зайнятий по вісім годин щодня найогиднішою роботою, серед ще огидніших людей, замкнений у нудній конторі, отруєній диханням і запахом поту всіх цих селюків, здебільшого нечесаних і немитих, я нерідко доходив майже до втрати свідомості від напруження уваги, від запахів, від тісняви і нудьги. Замість цього я раптом опинився в прекрасному товаристві, був прийнятий у кращих домах, усюди на мене чекав ласкавий і ввічливий прийом, усюди панував святковий настрій; чарівні, ошатно вбрані дівчата хотіли мене бачити, привітно зустрічали мене; я бачив навколо себе тільки чудові предмети, вдихав аромат троянд і флердоранжу; і всюди нічого, крім сміху, співу, розмов і розваг! Погодьтеся, що за наявності таких переваг не доводилося вагатися у виборі. І, зробивши вибір, я відчув себе так добре, що мені жодного разу не довелося про нього шкодувати, не шкодую і тепер, коли зважую на терезах розуму справи всього свого життя і вже звільнився від безрозсудних спонукань, що захоплювали мене у той час.
Ось чи не єдиний раз, коли я не розчарувався, підкорившись єдино своїм схильностям. Привітність, товариськість і простота звичаїв місцевих мешканців зробили світське життя приємним для мене. Любов до суспільства, що зародилася в мені в той час, чудово доводить, що коли я не люблю жити серед людей, то винні в цьому вони, а не я.
Шкода, що савояри небагаті, хоча, мабуть, було б шкода, якби вони були багатими, тому що такі, які савояри нині, вони – найкращий і найтовариськіший народ, який я коли‑небудь знав. Якщо є на світі містечко, де насолоджуються життям у приємному і поважному товаристві, то це Шамбері. Провінційне вельможне панство, що збирається в ньому, має тільки найнеобхідніше для життя, бо у них немає можливості досягти більшого, і, не будучи в змозі задовольнити своє честолюбство, вони змушені йти за порадою Кінея. Молодість вони присвячують військовій справі, а під старість повертаються мирно доживати свого віку у себе вдома. Честь і розум керують цим розподілом життя.
Жінки сповнені краси, але могли б обійтися і без цього, бо мають усе, що може посилити чарівливість краси і навіть замінити її. Показово, що я, завдяки своїм заняттям перебачивши в Шамбері багатьох молодих дівчат, не можу згадати жодної, котра не була б чарівна. Читач скаже, що я був схильний вважати їх чарівними, і, можливо, матиме рацію, але у мене не було потреби прикрашати їх. Справді, не можу без утіхи згадувати своїх юних учениць. Чому б мені не назвати тут наймиліших з них і не пережити разом з ними знову щасливі хвилини солодкої і невинної втіхи?
Першою була мадемуазель Мелларед, моя сусідка, сестра учня пана Гема. Це була дуже жвава брюнетка, ласкава, сповнена грації і не легковажна. Вона була трохи худорлява, як і більшість дівчат її віку, але її блискучі очі, стрункий стан і привабливе личко подобалися й без повноти. Я приходив до неї вранці. Зазвичай вона була ще неодягнена, з недбало заколотим волоссям, прикрашеним якою‑небудь квіткою, яку знімала, щоб причесатися, коли я йшов.
Більше за все на світі я боюся гарних неодягнених жінок, у пишному вбранні вони встократ менш небезпечні. Мадемуазель де Мантон, до котрої я заходив пополудні, була завжди елегантна і справляла на мене враження таке саме приємне, але вже інакше. У неї було волосся попелястого кольору, вона була дуже гарненька, соромлива, білошкіра, у неї був чистий, дзвінкий і співучий, як флейта, голос, який, проте, ще не уповні розвинувся. На грудях у неї виднівся шрам від опіку окропом, і блакитна шийна хустинка не цілком його приховувала. Ця відмітинка іноді привертала мою увагу, і невдовзі я перестав помічати сам шрам. Мадемуазель де Шаль, друга моя сусідка, була цілком розквітлою, високою, широкоплечою і повнотілою дівчиною. Вона була гарна, але не красуня. Зате в ній можна було відзначити привітність, рівний характер і природну доброту. Її сестра, пані де Шарлі, найвродливіша жінка в Шамбері, сама більше не вчилася музики, вона брала уроки для своєї дочки, ще зовсім юної, але краса якої, що тільки зароджувалася, обіцяла зрівнятися з красою матері. На жаль, дівчинка мала рудаве волосся.
У монастирі Візитації у мене була ще одна учениця, молода француженка, прізвище якої я забув, але вона заслуговує на місце у списку тих, кому я віддавав особливу перевагу. Вона засвоїла повільний, протяжний тон черниць і цим самим протяжним тоном співуче висловлювала дуже дотепні речі, які зовсім не поєднувалися з її манерами. Втім, вона була ледача і не надто намагалася показувати свій розум – цю особливу милість вона виявляла не кожному. Лише через місяць чи два після початку наших занять вона вдалася до цього засобу, щоб зробити мене стараннішим, до чого я не міг привчити себе сам. Мені подобались уроки, коли я вже на них приходив, але мені не подобалося відчувати себе зобов’язаним іти на урок і необхідність приходити на призначену годину. Обмеження і підлеглість нестерпні мені у будь‑якому вигляді, вони можуть змусити мене зненавидіти навіть саму втіху. Кажуть, у магометан удосвіта вулицями проходить людина, вигуками закликаючи чоловіків до виконання свого подружнього обов’язку. У ці години я був би поганим турком.
У мене було також кілька учениць серед буржуазії, і одна з них стала непрямою причиною зміни ставлення до мене, про яку я мушу розповісти, коли вже наважився зізнатися в усьому. Вона була дочкою бакалійника, і звали її мадемуазель Лар; це була справжня модель для грецької статуї, і я назвав би її найвродливішою дівчиною, яку тільки бачив, якби справжня краса могла бути без життя і душі. Її лінощі, холодність і байдужість доходили до неймовірних меж. Сподобатися їй чи розсердити її було однаково неможливо, і я певен, що, якби хтось зазіхнув на її честь, вона й не подумала б чинити опір, але не заради втіхи, а через дурість. Мати, не бажаючи наражати дочку на такий ризик, не відпускала її від себе ні на крок. Вона вчила її співу, приставивши до неї молодого вчителя, і робила все можливе, щоб якось її розворушити, але дарма. Поки вчитель спокушав дочку, мати, так само безуспішно, спокушала вчителя. Пані Лар була жвава подвійно – за себе і за свою дочку. У неї було маленьке, задирливе, пом’яте і рябе личко, з маленькими палаючими вічками, які були весь час червоні, бо майже завжди хворіли. Вранці, коли я приходив на урок, на мене вже чекала кава з вершками, і мати не проминала нагоди зустріти мене поцілунком у вуста, який мені хотілося з цікавості повернути її дочці, аби побачити, як вона до цього поставиться. А втім, усе це робилося так просто і наївно, що навіть коли з нами був пан Лар, загравання й поцілунки не припинялися. Лар був добродушна людина, справжній татусь своєї дочки, котрого дружина не обманювала лише тому, що в цьому не було потреби.
Всі ці ласки я, через свою звичайну дурість, приймав як знак чистої дружби. Проте іноді вони мені набридали, тому що жвава пані Лар бувала досить вимоглива, і коли я, проходячи вдень повз їх крамницю, не зупинявся, вона здіймала галас. Якщо я поспішав, то змушений був накидати гак, обходячи іншою вулицею, оскільки чудово знав, що вирватися від цієї персони не так легко, як зайти до неї.
Пані Лар дуже жваво цікавилася мною, і я міг не цікавитися нею. Її увага мене дуже зворушувала. Я розповідав про неї матусі, не роблячи з цього таємниці. Та якби навіть і була тут якась таємниця, я не міг би приховати її, бо приховати щось від матусі було для мене неможливо; моє серце перед нею було відкрите, як перед Богом. Але вона сприйняла все це зовсім не так просто, як я. Вона побачила залицяння там, де я бачив тільки дружбу, і вирішила, що пані Лар, вважаючи для себе за честь просвітити мене, так чи інакше доб’ється свого. Крім того, що вона вважала несправедливим, щоб якась інша жінка брала на себе турботу про виховання її власного учня, матуся мала й інші, вагоміші причини оберегти мене від пасток, у які могли заманити мене мій вік і моє становище. У той самий час на мене наставили пастку значно небезпечнішу, я уникнув її, але вона відчула, що проти небезпек, які без кінця загрожують мені, треба вжити всіх запобіжних заходів, що їх вона мала.
Графиня де Мантон, мати однієї з моїх учениць, мала славу жінки дуже розумної і дуже злої. Кажуть, що вона була причиною багатьох сварок, і одна з них мала фатальні наслідки для сім’ї д’Антремонів. Матуся була досить близька з пані Мантон, щоб знати її характер. Якось вона сподобалася комусь, на кого пані Мантон накинула оком, та звинуватила її в цій перевазі, хоча матуся аж ніяк не добивалась її і зовсім від цього відмовилась. З того часу пані Мантон багато разів намагалася нашкодити своїй суперниці, але це їй не вдавалося. Для прикладу я наведу один, найкумедніший випадок. Вони обидві поїхали за місто в товаристві кількох дворян, що жили по сусідству; серед них був і згаданий закоханий. Пані де Мантон сказала одному з чоловіків, що пані де Варенс просто манірниця, що в неї зовсім немає смаку, що вона погано одягається і що вона, як міщанка, закриває свої груди. «Що стосується останнього, – зауважив її співрозмовник, який любив пожартувати, – у неї є на те свої причини, я знаю: у неї на грудях родима пляма у вигляді величезного потворного щура, так схожого на живого, що, здається, от‑от побіжить». Ненависть, як і любов, робить людину легковірною. Пані де Мантон вирішила скористатися цим відкриттям, і одного разу, коли матуся грала в карти з невдячним обранцем графині, та підійшла потихеньку і стала за стільцем своєї суперниці, потім, перекинувши його наполовину, спритно зірвала косинку; але замість великого щура кавалер побачив зовсім інше, що було так само нелегко забути, як і побачити. Та це зовсім не входило у розрахунки графині.
Я не цікавив пані де Мантон, котра оточувала себе лише блискучими людьми, але вона звернула на мене увагу – не на мою зовнішність, звісно, яка напевне її нітрохи не цікавила, а радше припустивши, що мені не бракує розуму, який міг бути їй корисний. Вона дуже любила сатири. Їй подобалося складати вірші та пісеньки про людей, яких вона не долюблювала. Якби вона виявила в мені досить таланту і люб’язності, щоб допомогти їй у складанні її віршиків, ми незабаром перевернули б догори дном весь Шамбері. А коли люди докопалися б до джерела цих пасквілів, пані де Мантон вислизнула б, пожертвувавши мною, а мене, можливо, запроторили б до кінця моїх днів у в’язницю, для науки за те, що розігрував у жіночому товаристві Феба.
На щастя, нічого цього не трапилося. Пані де Мантон кілька разів залишала мене у себе обідати, щоб поговорити зі мною, і визнала, що я – всього лише дурень. Я відчував це й сам, гірко шкодував про це і заздрив талантам свого друга Вентюра, хоча мав би дякувати своїй дурості за те, що вона врятувала мене від небезпеки. Я залишився для пані де Мантон учителем співу її дочки і тільки, зате й далі жив спокійно і був завжди бажаним у Шамбері. Гірше було б, якби вона визнала мене гострословом, а всі решта – змією.
Хоч би як там було, матуся побачила, що захистити мене від небезпек молодості можна, лише почавши поводитися зі мною як з чоловіком; і вона це зробила, але таким незвичним способом, яким жінки в подібних випадках ніколи не користуються. Вона раптом стала серйознішою у поводженні зі мною і моральнішою в розмовах. Пустотливу веселість, якою вона приправляла зазвичай свої повчання, змінив раптом тон стриманий, не строгий і не фамільярний, який, здавалося, передував якомусь поясненню. Марно пошукавши в самому собі причину цієї зміни, я запитав про це у неї; вона на те й сподівалася. Вона запропонувала мені наступного дня піти на прогулянку до нашого саду. Ми прийшли туди вранці. Вона вжила всіх заходів для того, аби ніхто нас не потривожив протягом дня, і весь цей час витратила на те, щоб підготувати мене до милості, яку збиралася пролити на мене. Але вона готувала мене до неї не за допомогою загравання і кокетства, як інші жінки, а за допомогою розумної і зворушливої розмови, призначеної більше для того, щоб просвітити, ніж спокусити мене, і зверталася більше до мого серця, ніж до чуттєвості. Проте, хоч які були прекрасні й корисні її слова і хоча вони не холодні і не сумні, я не виявив їм тієї уваги, на яку вони заслуговували, і не закарбував їх у своїй пам’яті, як зробив би це у будь‑який інший час. Її вступ і довга передмова стривожили мене. Мимоволі ставши задумливим і неуважним, я прагнув не стільки збагнути сенс її слів, скільки вловити, до чого вона хилить. Як тільки я зрозумів, хоча це було нелегко, новизна цієї думки, що жодного разу не приходила мені до голови за весь час, поки я жив біля неї, захопила мене цілком і позбавила можливості думати про те, що вона мені говорила. Я думав тільки про неї і не слухав її.
Спроба привернути увагу молодих слухачів до своїх слів за допомогою натяків, що найцікавіше буде в кінці розмови, – вельми поширена помилка вихователів, я й сам не уникнув її в «Емілі». Юнак, здивований показаним йому предметом, тільки про нього й думає і пускає повз вуха ваші передмови, бажаючи швидше потрапити туди, куди ви прямуєте, на його думку, надто повільно. Якщо ви хочете його уваги, то не можна забігати наперед, ось у чому полягала матусина помилка. Через властиву її систематичному розуму особливість, вона з обережності, і зовсім даремно, поставила мені певні умови, на які я пристав, навіть як слід не вислухавши їх. Сумніваюся, щоб у всьому світі знайшовся хоч один чоловік, достатньо мужній і щирий, який у подібному випадку зважився б заперечувати, і хоч одна жінка, здатна йому це пробачити. Через ту саму особливість свого характеру вона обставила наш договір найбільш урочистими формальностями і дала мені тиждень на роздуми. Я запевняв її, що не потребую цього, але обманював, бо, як не дивно, був дуже радий відкласти усе це на кілька днів: так уразила мене новизна такого повороту справи, і я відчував таке сум’яття в своїх думках, що мені потрібний був час, аби дати їм лад!
Читач подумає, що тиждень здався мені вічністю. Навпаки, мені якраз хотілося, щоб він насправді тривав вічність. Не знаю, як описати мій стан. Сповнений якогось страху, змішаного з нетерпінням, я так побоювався власних бажань, що іноді ладний був шукати слушного приводу, щоб ухилитися від свого щастя. Уявіть собі мій гарячий і пристрасний темперамент, мою розпалену кров, моє сп’яніле від кохання серце, мою силу і здоров’я молодості. Подумайте і те, що в такому стані, знемагаючи від жадання близькості з жінкою, я ще не був близький ані з жодною з них, що моя уява, фізична потреба, марнославство, цікавість пожирали мене пристрасним бажанням стати чоловіком і здаватися таким. Додайте до всього, що моя ніжна й гаряча прихильність до неї не тільки не слабшала, але все більше посилювалася з кожним днем, що мені було добре тільки біля неї, що я залишав її лише для того, щоб думати про неї, що моє серце переповнювала не лише думка про її доброту і привітність, а й про її жіночі принади, її зовнішність, її особистість – одне слово, про все, чим вона була мені дорога. І не подумайте, що вона здавалась мені старою через те, що була на десять чи дванадцять років старша за мене. З часу нашої першої зустрічі, коли я, побачивши її, відчув солодке захоплення, вона справді дуже мало змінилася, а я і взагалі не бачив у ній ніякої зміни. Як для мене, так і для всіх вона завжди була чарівною. Лише її талія трохи округлилась, але в неї залишилися ті самі очі, той самий колір обличчя, ті самі груди, ті самі риси, те саме чудове біляве волосся, та сама життєрадісність, той самий сріблястий голосок, який завжди так хвилював мене, що й сьогодні я не можу без хвилювання чути дзвінкий дівочий голос.
Звичайно, що, чекаючи на близькість з такою дорогою мені жінкою, я міг побоюватися тільки того, що не зможу керувати своїми бажаннями і уявою, щоб досить добре володіти собою. Читач побачить, що і в зрілішому віці сама лише думка про пестощі, якими могла обдарувати мене кохана жінка, запалювала мою кров до такої міри, що я не міг безкарно подолати ту коротку відстань, що відділяла мене від неї. Яким же дивом я в розквіті юності міг так спокійно чекати на свою першу насолоду? Як міг я чекати наближення цієї години швидше із сумом, ніж з радістю? Чому замість п’янких захоплень я відчував мало не страх і огиду? Безумовно, якби я міг, знайшовши добрий привід, відмовитися від свого щастя, я так і вчинив би. Я вже говорив, що історія мого кохання до неї повна дивацтв, але такого дивацтва ніхто, звичайно, не чекав.
Обурений читач, напевно, гадає, що моє кохання до неї охолоджувало почуття неповаги, оскільки вона принизила себе в моїх очах, захотівши мені віддатися, у той час як вона вже належала іншому чоловікові. Це не так. Необхідність ділити матусю з іншим і справді жорстоко мене мучила, як через цілком зрозумілу делікатність, так і тому, що я вважав таке становище негідним і її, і мене, але це зовсім не охолоджувало моїх почуттів до неї, і я міг би присягнутися, що ніколи не кохав її так ніжно, як тоді, коли так мало прагнув нею володіти. Я дуже добре знав її невинне серце і крижаний темперамент, аби хоч на мить повірити в те, що вона бажає віддатися мені заради плотських утіх. Я був цілком певен, що лише бажання врятувати мене від неминучої небезпеки, яка загрожувала мені в іншому випадку, і зберегти мене цілком для мене самого і для моїх обов’язків, змусило її порушити одне з правил моралі, на яке вона дивилася не так, як інші жінки, про що я розкажу пізніше. Я жалів і її, і себе. Я хотів би сказати їй: «Ні, матусю, в цьому немає потреби, я і так можу відповідати за себе». Але я не наважувався на це тому, що, по‑перше, про такі речі не говорять, а по‑друге, глибоко в душі я відчував, що це неправда, і насправді існує лише одна жінка, здатна захистити мене від інших жінок і позбавити спокус. Не бажаючи володіти нею, я був, проте, задоволений, що вона позбавила мене бажання володіти іншими: на все, що могло відвернути мене від неї, я дивився як на нещастя.
Довга звичка жити разом, зберігаючи цнотливість, не ослабила моїх почуттів до неї, навпаки, зміцнила їх, але водночас дала їм інший напрям, зробивши їх більш ніжними, але менш чуттєвими. Я називав її «матусею», поводився з нею як син і насправді звик вважати себе її сином. Гадаю, що саме в цьому полягала справжня причина мого слабкого прагнення володіти нею, хоч якою б дорогою вона мені була. Я дуже добре пам’ятаю, що мої перші почуття до неї, хоч і не такі яскраві, були все ж таки більш чуттєвими. У Ансі я був у захваті, у Шамбері – вже ні. Я завжди кохав її так палко, як тільки можливо, але я кохав її більше для неї самої, ніж для себе, чи принаймні біля неї шукав радше щастя, аніж утіхи. Вона була для мене більше ніж сестра, більше ніж мати, більше ніж коханка, тому що вона і не була коханкою. Зрештою, я надто кохав її, щоб бажати володіти нею. Ось що для мене цілком ясно.
Аж ось настав цей день, якого я більше боявся, ніж бажав. Я дотримав обіцянки і не збрехав. Серце моє підтверджувало мої зобов’язання, але не вимагало за них нагороди. Та все ж я її дістав. Вперше я кинувся в обійми жінки, і жінки, яку обожнював. Чи був я щасливий? Ні, я відчув тільки задоволення. Якийсь невидимий смуток отруїв для мене його чарівність: я відчував себе так, ніби скоїв акт кровозмішання. Стискаючи її в своїх обіймах, я не раз оросив її груди сльозами. Вона ж не була ні сумна, ні жвава: вона була ласкава і спокійна. Оскільки вона не була чуттєвою жінкою і не шукала фізичної втіхи, вона не зазнала пов’язаної з нею насолоди і ніколи не шкодувала про свій вчинок.
Повторюю, всі її помилки траплялися через її хибні погляди, а не через пристрасті. Вона була доброю з природи і чиста серцем, її приваблювало все чесне й порядне, вона була створена для бездоганної моральності, яку завжди любила, але ніколи її не дотримувалась, бо замість слухатися свого серця підкорялася розуму. Коли хибні принципи збивали її на манівці, її справжні почуття завжди викривали їх; але, на жаль, вона захоплювалася філософією, і мораль, створена нею для себе, псувала те, що підказувало їй серце.
Пан де Тавель, її перший коханець, був учителем філософії і навчив її тих принципів, які були необхідні, щоб легше її спокусити. Бачачи її прихильність до чоловіка і вірність своєму обов’язку, зустрічаючи її завжди холодною, розсудливою і неприступною для почуттів, він атакував її своїми софізмами і досяг мети, довівши їй, що її обов’язки, якими вона так дорожить, – порожнє базікання катехізису, вигадане для дитячої забавки, що єднання статей – акт, сам по собі цілковито байдужий моралі, що подружня вірність – лише обов’язкове правило пристойності, моральний сенс якої залежить від поглядів на неї, що спокій чоловіка – єдиний обов’язок дружини; а отже, прихована невірність не існує ані для того, кого вона ображає, ані для сумління самої жінки. Нарешті, він переконав її, що сама по собі невірність нічого не означає, що лише розголос робить її провиною, і що кожна жінка, котра здається розсудливою, такою і є насправді. У такий спосіб цей негідник домігся своєї мети, розбестивши розум невинної жінки, але серце він розбестити не зміг. Він був за це покараний всепоглинаючими ревнощами, певний, що вона поводиться з ним так само, як він навчив її поводитися з чоловіком. Не знаю, чи помилявся він у цьому. Знаю лише, що холодний темперамент цієї молодої жінки, який мав би уберегти її від подібної системи поглядів, якраз і завадив їй відмовитися від них. Вона не могла зрозуміти, чому надають такого значення тому, що для неї нічого не означає. Вона ніколи не вважала чеснотою стриманість, оскільки вона не коштувала їй ніяких зусиль.
Вона ніколи не зловживала цим хибним принципом для себе самої. Зате вона зловживала ним для інших, і робила це на підставі іншого правила, майже такого ж помилкового, але яке більше відповідало доброті її серця. Вона завжди вважала, що ніщо так не прив’язує чоловіка до жінки, як володіння нею, і хоча любила своїх друзів лише дружньо, але так ніжно, що пускала в дію всі доступні їй засоби, щоб прив’язати їх до себе якомога сильніше. Дивно, що це їй майже завжди вдавалося. Вона справді була така мила, що чим ближчою ставала дружба з нею, тим більше причин знаходили кохати її. Заслуговує на увагу і та обставина, що після своєї першої слабкості вона була прихильна лише до нещасних. Блискучі чоловіки даремно гаяли час, упадаючи біля неї, але людина, яку вона починала жаліти, мала бути надто непривабливою, щоб вона не покохала її. Якщо їй траплялося робити вибір, не цілком гідний її, – причиною цього були зовсім не ниці пристрасті: вони були невластиві її шляхетному серцю, а виключно через її характер, надто великодушний, надто людинолюбний, надто співчутливий, яким вона не завжди керувала з достатньою розсудливістю.
Якщо деякі помилкові принципи і збивали її з правильного шляху, то скільки у неї було чудових принципів, від яких вона жодного разу не відступила! Скількома чеснотами спокутувала вона свої слабкості, якщо можна назвати слабкостями помилки, де чуттєвість відігравала таку малу роль! Людина, яка обдурила її в одному випадку, чудово навчила її в багатьох інших; її пристрасті, не будучи бурхливими, дозволяли їй дотримуватися вказівок розуму, і вона йшла правильно, поки її софізми не збивали її зі шляху. Її спонуки були похвальні навіть в її помилках: помиляючись, вона могла чинити погано, але ні за яких обставин не могла бажати нічого поганого. Вона ненавиділа лукавство і брехню, була справедлива, щира, неупереджена, людинолюбна, вірна своєму слову, своїм друзям і тому, що мала за свій обов’язок, нездатна до ненависті і помсти, вона навіть не розуміла, чому здатність прощати вважається заслугою. Повертаючись до найменш вибачливих її рис, зауважу нарешті, що вона надавала дуже мало значення своїй прихильності і ніколи не прагнула з її допомогою досягнути низької вигоди; вона її марнувала, а не продавала, хоча постійно потребувала засобів для існування; і я наважуся сказати, що коли Сократ поважав Аспазію, то шанував би і пані де Варенс.
Я вже здогадуюся, що, наділивши її чуттєвим характером і холодним темпераментом, накличу на себе звичайні звинувачення в суперечності, і не без підстав. Можливо, тут винна природа, і такого поєднання не повинно бути; але знаю тільки, що саме так і було. Всі, хто знав пані де Варенс, а багато хто з них досі живий, можуть підтвердити, що вона була саме такою. Наважуюся додати, що вона знала тільки одну справжню втіху в житті – це давати насолоду тим, кого вона кохала. Одначе кожен вільний доводити, що я помиляюся. Моє завдання в тому, щоб розповісти правду, а не примушувати всіх у неї повірити.
Все щойно мовлене я поступово узнав із розмов, які виникли з приводу нашого союзу і зробили його чудовим. Матуся небезпідставно сподівалася, що її прихильність піде мені на користь. Раніше вона розмовляла зі мною про мене, як з малою дитиною. Тепер почала поводитися, як з дорослим чоловіком, і розповідала про себе. Все, що вона говорила мені, так мене цікавило і зворушувало, що з її зізнань я здобував більше користі, ніж від її повчань. Коли ми відчуваємо, що слова йдуть від щирого серця, ми в свою чергу розкриваємо душу і приймаємо в неї сердечні виливи. Жодні моральні повчання педагогів ніколи не зроблять того, що можуть зробити ніжні, задушевні розмови розумної жінки, до якої ми прихильні.
Наші близькі стосунки дозволили пані де Варенс побачити мене в кращому світлі, ніж раніше, і вона вирішила, що, незважаючи на мій незграбний вигляд, варто спробувати виховати мене для вищого світу. Захопившись цією ідеєю, вона почала не лише формувати мій розум, а й мою зовнішність і манери, намагаючись зробити мене привабливим і гідним поваги. І якщо правда, що з допомогою доброчесності можна добитися успіху в суспільстві (у що я особисто не вірю), то переконаний, що тільки той шлях, який вона вибрала і яким хотіла мене повести, для цього й годиться. Річ у тім, що пані де Варенс знала людей і чудово володіла мистецтвом поводитися з ними без брехні й необачності, нікого не обманюючи і не гнівлячи. Але мистецтво це було більше властиве її характеру, ніж виявлялося в її повчаннях; вона краще вміла застосовувати його на практиці, ніж навчати його, а я найменше був здатний цього навчитися.
Тому всі чи майже всі зусилля в цьому напрямі були марні; так само як і те, що вона запросила до мене вчителя танців і вчителя фехтування. Попри свою спритність і стрункість, я так і не навчився танцювати менует. Я так звик через мозолі ходити на каблуках, що Рош не в змозі був відучити мене від цього, і мені ніяк не вдавалося легко перестрибнути навіть через звичайнісінький рівчак. З фехтуванням було ще гірше. Після трьох місяців занять я все ще фехтував сам, не в змозі зітнутися із суперником, а моя кисть так і не набула достатньої гнучкості й міцності, щоб утримати шпагу в той момент, коли вчитель хотів вибити її. Додайте, що я відчував смертельну огиду до цих вправ, а також до вчителя, який намагався навчити мене їх; я ніколи не думав, що можна гордитися вмінням убивати людей. Щоб зробити для мене доступним свій великий талант, він вдавався винятково до порівнянь, узятих з музики, у якій він нічого не тямив. Він знаходив вражаючі аналогії між квартами і терціями рапірних ударів і музичними інтервалами тієї ж назви. Коли він хотів зробити фінт, то радив мені остерігатися цього діеза, оскільки за старих часів діези також називалися цим словом. Коли він вибивав з моїх рук рапіру, то сміючись називав це паузою. Одне слово, я не бачив у своєму житті нестерпнішого педанта, ніж цей бідолаха зі своїм плюмажем і пластроном.
Я мало чого досяг у цих заняттях і незабаром з огидою залишив їх. Зате я просунувся в мистецтві набагато кориснішому – навчився радіти своїй долі і не бажати блискучішого становища. Я починав розуміти, що не створений для нього. Цілком віддавшись бажанню зробити життя матусі щасливим, я над усе любив бути з нею поруч і, незважаючи на всю свою пристрасть до музики, все дужче досадував, буваючи змушений покидати її задля своїх уроків.
Не знаю, чи помітив нашу близькість Клод Ане. У мене є підстави думати, що вона не залишилася для нього таємницею. Він був дуже проникливий, але стриманий, завжди говорив те, що думав, але не завжди висловлювався. Не показуючи, що знає, він, очевидно, все‑таки знав. Така поведінка пояснювалася не ницістю душі: просто він поділяв принципи своєї пані і не міг засуджувати її за те, що вона чинила згідно з ними. Будучи не старшим за неї, він здавався, проте, таким зрілим і серйозним, що дивився на нас обох як на дітей, що заслуговують на поблажливість, а ми ставилися до нього, як до поважної людини, чиєю повагою варто дорожити. Саме після того, як вона зрадила його, я дізнався, як вона до нього прихильна. Знаючи, що я думаю, відчуваю і дихаю лише її почуттями і думками, вона показувала мені, як його кохає, щоб і я полюбив його так само, при цьому вона показувала не так свою любов, як повагу до нього, оскільки це почуття я міг розділити з нею найповніше. Скільки разів вона розчулювала наші серця і примушувала нас зі сльозами на очах обіймати одне одного, кажучи, що ми обидва необхідні їй для щастя її життя! Хай жінки, читаючи ці рядки, не усміхаються лукаво. З її темпераментом така потреба не мала нічого двозначного: то була потреба серця.
Таким чином з нас трьох склався союз, безприкладний у цілому світі. Всі наші бажання, турботи і сердечні схильності були спільними; ніщо не виходило за межі нашого маленького гуртка. Звичка жити разом і тільки цим жити дійшла у нас до того, що, коли одного з нас не було за обідом, або приходив четвертий, усе було зіпсовано, і, незважаючи на наші особливі стосунки, побачення одне з одним наодинці нам були менш солодкі, ніж час, проведений утрьох. Безмежна взаємна довіра усувала між нами будь‑яку обмеженість, а те, що ми всі троє були дуже зайняті, рятувало нас від нудьги.
Матуся, завжди діяльна і сповнена задумів, не залишала нас нікого без діла, до того ж у кожного з нас було чим заповнити час. Здається, неробство – не менше суспільне зло, ніж самотність. Ніщо так не пригнічує дух, ніщо не породжує стільки дрібниць, пліток і брехні, як необхідність бути завжди разом, в одній кімнаті і, замість якоїсь праці, безперервно теревенити. Займаючись справою, говорять тільки тоді, коли є що сказати; коли ж нічого не роблять, доводиться неодмінно весь час говорити; і з усіх утруднень я вважаю саме це найбільш неприємним і найбільш небезпечним. Наважуся піти далі і стверджувати, що товариство може бути справді приємним лише в тому разі, якщо кожен не лише чимось зайнятий, а й саме заняття вимагає уваги. Робити бантики – це все одно, що нічого не робити; і так само важко розважити жінку, яка їх в’яже, як і ту, котра сидить склавши руки. Коли вона вишиває – інша річ: тоді вона достатньо зайнята у хвилини мовчання. Особливо неприємно і смішно – це бачити, як у цей час дюжина нероб устають, сідають, ходять туди‑сюди, крутяться на каблуках, переставляють по сто разів статуетки на каміні, витрачаючи всі свої розумові здібності на безперервну балаканину: нічого сказати, чудове заняття! Ці люди, хоч би що вони робили, завжди будуть тягарем і собі, й іншим. Під час свого перебування в Мотьє я ходив до сусідок плести шнурки; і якби я повернувся у світ, то завжди носив би в кишені більбоке і грався б ними весь час, аби тільки не говорити, коли мені нічого сказати. Якби кожен чинив так само, люди не були б такими злими, їхні стосунки стали б міцнішими і, думаю, приємнішими. Зрештою, хай з мене сміються скільки завгодно, але я стверджую, що єдина мораль, доступна нашому сторіччю, – це мораль більбоке.
Втім, ми були позбавлені від необхідності розганяти нудьгу власними силами: нам так набридали непрохані відвідувачі, що, залишившись нарешті самі, ми зовсім не нудьгували. Роздратування, яке вони й раніше викликали в мені, не ставало меншим, відмінність полягала в тому, що тепер у мене було менше часу впадати в нього. Бідолашна матуся анітрохи не втратила своєї колишньої пристрасті до різних задумів і справ; навпаки, що настійнішими ставали домашні потреби, то з більшою енергією віддавалася вона своїм фантазіям, мріючи їх позбутися. З роками ця манія лише посилювалась, і в міру того як матуся втрачала смак до світських розваг і втіх молодості, вона замінювала його схильністю до таємниць і проектів. У її будинку весь час товпилися різні шарлатани, фабриканти, шукачі філософського каменю та всілякі підприємці, котрі орудували мільйонними статками, а кінчали тим, що просили екю. Ніхто не йшов од неї з порожніми руками, і мене завжди вражало, як вона могла так довго роздавати гроші, не вичерпуючи джерела своїх коштів і не виводячи з терпіння кредиторів.
Проект, що найбільше цікавив її у той час, був не з найбезрозсудніших з усього, що вона іноді вигадувала, і полягав у тому, щоб влаштувати в Шамбері королівський ботанічний сад, призначивши туди штатного доглядача, і неважко було здогадатися, для кого це місце призначалося. Місце розташування нашого міста серед Альп було дуже сприятливе для вивчення ботаніки, а матуся, що намагалася завжди полегшити здійснення одного проекту з допомогою іншого, хотіла влаштувати при ньому школу фармацевтів, яка й справді була б корисна в такій бідній місцевості, де аптекарі були майже єдиними медиками. Після смерті короля Віктора головний королівський лікар Ґроссі переселився до Шамбері, що, на її погляд, було вельми сприятливою обставиною для здійснення її плану і, можливо, її на нього й наштовхнуло. Хоч би як там було, вона почала уласкавлювати Ґроссі, але він не надто піддавався на компліменти, оскільки це була найуїдливіша і найгрубіша людина, яку мені доводилося зустрічати. Ви й самі можете судити про це з двох‑трьох властивих йому рис, які я наведу для прикладу.
Одного разу він брав участь у консиліумі разом з іншими лікарями; одного з них, постійного лікаря хворого, було викликано з Ансі. Цей молодий хлопець, ще зовсім неотесаний, наважився не погодитися з думкою королівського медика. Останній замість відповісти йому запитав, коли той думає їхати додому, якою дорогою і в якому екіпажі. Молодий лікар, задовольнивши його цікавість, у свою чергу запитав, чим він може бути йому корисний. «Нічим, нічим, – відповів Ґроссі, – я тільки хочу, коли ви їхатимете, стояти коло вікна, щоб мати втіху бачити осла верхи на коні».
Він був настільки ж скупий, наскільки багатий і грубий. Якось один з його друзів хотів позичити у нього грошей під гарний відсоток. «Друже мій, – сказав Ґроссі, потискуючи йому руку і скрегочучи зубами, – якби святий Петро зійшов з неба, щоб позичити у мене десять пістолів, і запропонував мені в заставу Святу Трійцю, я все‑таки не позичив би йому цих грошей».
Іншим разом його запросили на обід до графа Пікона, губернатора Савойї, дуже благочестивої людини. Він приїхав раніше призначеної години; його превосходительство, який саме читав молитви, перебираючи чотки, запропонував йому таку саму розвагу. Не знаючи, що відповісти, Ґроссі скорчив жахливу гримасу і став навколішки. Його терпіння вистачило лише на дві «Ave», після чого він рвучко підхопився, узяв свій ціпок і, ні слова не кажучи, пішов. Граф Пікон побіг за ним, вигукуючи: «Пане Ґроссі! Пане Ґроссі! Зачекайте, у мене смажиться на рожні чудова куріпка!». – «Пане граф, – відповів Ґроссі, обернувшись, – якщо ви навіть подасте мені смаженого янгола, я все одно не залишусь!»
Ось який був пан головний лікар Ґроссі, якого матуся задумала приручити, – і врешті‑решт добилася свого. Незважаючи на страшенну зайнятість, він почав часто бувати у неї, подружився з Ане, оцінив його знання і говорив про нього з повагою і навіть, чого не можна було сподіватися від такого ведмедя, поводився з ним перебільшено шанобливо, щоб стерти в ньому спогади про його колишнє становище. Хоча Ане вже не був у ролі слуги, всі знали, що раніше він був слугою, і знадобився приклад і авторитет пана головного лікаря, щоб змусити й інших поводитися з ним так, як вони не поводились би з іншим. У своєму чорному костюмі і ретельно розчесаній перуці, зі своїми пристойними і серйозними манерами триматися, зі своїми досить широкими знаннями в медицині й ботаніці, Клод Ане, за підтримки декана факультету, міг би небезпідставно розраховувати на успіх на посаді доглядача королівського ботанічного саду, якби проектована установа перетворилася на реальність. І справді, Ґроссі схвалив цей план, прийняв його і чекав тільки слушного моменту, щоб запропонувати його при дворі, як тільки закінчення воєнних дій дозволить подумати про речі, корисні для миру, і вивільнить кошти, необхідні для їх здійснення.
Але цей проект, здійснення якого, напевно, навернуло б мене до занять ботанікою, для якої я, здається, і створений, не вдався через одну з тих випадковостей, які нерідко руйнують навіть найпрекрасніші задуми. Мені призначено було мало‑помалу випити чашу людських страждань. Можна подумати, що Провидіння, закликавши мене до цих великих випробувань, само усувало з мого шляху все, що могло перешкодити мені пройти через них. Одного разу Ане пішов у гори на пошуки якоїсь рідкісної рослини для потреб пана Ґроссі, застудився і захворів на плеврит, від якого не врятувала його і згадана рослина, хоча, як кажуть, вона допомагає саме від цієї хвороби. Незважаючи на все мистецтво Ґроссі, який, безперечно, був досвідченим лікарем, і незважаючи на наш ретельний догляд, ніщо не змогло врятувати нещасного, і через п’ять днів він помер на наших руках після жорстокої агонії. Ось так я втратив найвірнішого свого друга, гідну і рідкісну людину, для якої природа замінила виховання. У рабському становищі він виростив у собі всі чесноти великих людей, і, можливо, йому не вистачило тільки довголіття й належного становища в суспільстві, аби весь світ визнав його великим.
Наступного дня після його кончини я з найглибшим, найщирішим смутком говорив про нього з матусею. І раптом посеред бесіди у мене з’явилася ница і негідна думка, що тепер мені дістануться його речі і, головне, його чудовий чорний фрак, який мені так подобався. Я подумав про це, а отже, і висловив свою думку, тому що при ній думати і говорити означало одне й те саме. Ніщо не змусило її так відчути втрату, як це підле, нице зауваження, оскільки покійний відзначався винятковою безкорисливістю і шляхетністю душі. Бідолашна жінка, нічого мені не відповівши, відвернулася і заплакала. Милі, дорогоцінні сльози! Я зрозумів їх, вони пролилися цілком у моє серце і змили з нього останні сліди низького і ганебного почуття. Ніколи більше воно не закрадалося мені в душу.
Ця втрата не лише заподіяла матусі горе, а й завдала матеріального збитку. Відтоді справи її почали все більше занепадати. Ане був точний і акуратний, він підтримував лад у будинку своєї пані. Всі побоювалися його пильного ока і не розкрадали її добро. Матуся й сама боялася його контролю і стримувала своє марнотратство. Їй не досить було його прихильності, вона хотіла зберегти його повагу і уникнути справедливих докорів, які він насмілювався робити їй іноді, кажучи, що вона марнує не тільки свої, а й чужі гроші. Я думав і говорив те саме, але не мав на матусю такого впливу, як він, і мої слова не діяли на неї так, як його зауваження. Коли Ане не стало, мені довелося посісти його місце, хоча я не мав ні його здібностей, ні схильностей і погано виконував свої обов’язки. Я був недостатньо дбайливий і надто боязкий, весь час бурмочучи про себе, я дозволяв усьому в будинку йти абияк. До того ж, маючи таку саму довіру, як Ане, я не здобувся на його авторитет. Я бачив безлад, зітхав, скаржився, але ніхто на мене не зважав. Я був дуже молодий і гарячий, щоб мати право бути розсудливим, і, коли брав на себе роль наставника, матуся лагідно плескала мене по щоці, називала своїм маленьким Ментором і примушувала повертатися до ролі, яка мені більш пасувала.
Глибоке передчуття біди, до якої рано чи пізно неминуче повинні були призвести її непомірні витрати, справляло на мене враження тим сильніше, що, ставши її економом, я сам міг судити про невідповідність доходів і витрат. Саме в цей час у мені почала з’являтися схильність до скупості. Я завжди бував до безглуздого щедрий лише вряди‑годи, але ніколи особливо не турбувався, мало чи багато у мене грошей. Тепер я став звертати на це увагу й піклуватися про свій гаманець. Я ставав скнарою, спонукуваний шляхетною метою, оскільки дбав про те, щоб зберегти бодай щось для матусі на випадок катастрофи, яку передбачав.
Я боявся, що кредитори накладуть арешт на її пенсію або ж її зовсім припинять видавати їй, і в своїй наївності уявляв, що приховані мною гроші стануть для неї значною підтримкою. Але для того, щоб мати їх, а головне – зберегти, треба було ховатися від неї: адже було б дуже незручно, якби вона дізналася, що я відкладаю гроші в той час, коли вона не знає, де їх дістати. Я влаштовував маленькі тайники, куди ховав по кілька луїдорів, розраховуючи поповнювати свої заощадження і врешті‑решт покласти їх до її ніг. Але я так невміло вибирав місця для своїх тайничків, що вона завжди знаходила їх і, щоб показати це мені, забирала звідти мої золоті запаси, залишаючи натомість значно більшу суму в інших монетах. Присоромлений, я приносив у спільну касу свій маленький скарб, і щоразу вона неодмінно витрачала ці гроші на мене, купуючи мені одяг або якісь речі, як‑от срібну шпагу чи годинник.
Остаточно переконавшись, що мені ніколи не вдасться зібрати для неї грошей і що вони не стануть для неї значною підтримкою, я відчув нарешті, що для боротьби з нещастям, яке їй загрожує, мені необхідно посісти таке становище, яке дозволило б утримувати її, коли вона сама вже не зможе утримувати мене і залишиться без шматка хліба. На жаль, підпорядкувавши цей задум своїм схильностям, я з божевільною впертістю намагався досягти бажаного становища з допомогою музики. Відчуваючи, як у мені зароджуються ідеї і звуки, я відразу уявляв, що, як тільки зможу взяти з цього користь, стану знаменитістю, сучасним Орфеєм, чиї мелодії привернуть до мене все багатство Перу. Оскільки я вже вмів непогано читати ноти, мені потрібно було лише опанувати правила композиції. Трудність полягала в тому, щоб знайти вчителя, бо самотужки досягти цього, лише з допомогою свого Рамо, я не сподівався, а після від’їзду Ле Метра в Савойї не лишилося нікого, хто бодай трохи знався на гармонії.
Читач зараз побачить одну з тих непослідовностей, якими сповнене моє життя і які так часто вели мене від наміченої мети, тоді як я думав, що йду просто до неї. Вентюр багато розповідав мені про абата Бланшара, свого вчителя композиції, людину гідну і дуже талановиту, котрий керував тоді півчими в Безансонському соборі, а тепер обіймав ту саму посаду у Версальській капелі. Я утовкмачив собі в голову поїхати до Безансона і брати уроки в абата Бланшара. Ця ідея здавалася мені такою розумною, що я переконав у її розумності навіть матусю. І ось вона почала споряджати мене в дорогу, виявляючи при цьому властиву їй щедрість. Таким чином, бажаючи запобігти її банкрутству і виправити в майбутньому наслідки її марнотратства, я почав з того, що змусив її витратити на мене вісімсот франків; прагнучи врятувати її від катастрофи, я пришвидшив її. Хоч якою божевільною була така поведінка, обоє ми були цілком у владі своєї ілюзії. Ми обоє вірили: я – в те, що дію з користю для неї, вона – в те, що я дію з користю для себе.
Я розраховував ще застати Вентюра в Ансі й попросити у нього рекомендаційного листа до абата Бланшара. Але Вентюра там уже не виявилося. Замість рекомендацій мені довелося задовольнятися месою в чотирьох частинах, складеною і записаною ним власноручно для мене. З нею я і вирушив до Безансона через Женеву, де побачився зі своїми рідними, і через Ніон, де відвідав батька, який прийняв мене, як завжди, і взявся переслати мою валізу, що мала прибути трохи згодом, оскільки я їхав верхи. Нарешті я дістався до Безансона. Абат Бланшар зустрів мене добре, обіцяв учити і запропонував свої послуги. Ми вже були готові почати заняття, коли я дізнався з батькового листа, що мою валізу затримано і конфісковано французькими чиновниками в Руссах, на кордоні зі Швейцарією. Наляканий цією звісткою, я звернувся до своїх нових знайомих у Безансоні з проханням дізнатися причину конфіскації, оскільки добре знав, що в мене не було ніякої контрабанди, і не міг зрозуміти, чому мою валізу затримано. Нарешті я дізнаюся, в чому річ, і розповім про це, оскільки це цікаво.
Я познайомився в Шамбері з одним старим ліонцем, паном Дювівьє, який за часів регентства працював у візовій палаті, а залишившись без діла, перейшов до бюро перепису. Він колись жив у світі, мав деякі таланти і знання, відзначався м’якістю і ввічливістю, знав музику; оскільки ми працювали в одному відділенні, то подружилися серед неотесаних ведмедів, що нас оточували. У Парижі в нього були знайомі, які надсилали йому ті пустопорожні літературні новинки‑одноденки, що чомусь усіх цікавлять, а потім невідомо як зникають, не лишивши по собі ніяких спогадів. Оскільки я приводив його іноді обідати до матусі, він із вдячності за це деяким чином догоджав мені. Намагаючись бути люб’язним, він намагався зацікавити мене цими літературними нікчемницями, які завжди викликали в мені таку огиду, що я сам ніколи в житті не читав жодної з них. Як на лихо, одна з цих клятих статейок залишилася в кишені мого нового сюртука. Це була досить тривіальна янсеністська пародія на чудову сцену з «Мітридата» Расіна. Не прочитавши й десяти віршів, я забув її в кишені. Ось через неї мій багаж і було заарештовано. Список моїх речей очолював складений чиновниками неповторний протокол, у якому висловлювалась підозра, що пародію було надіслано із Женеви для друкування і розповсюдження у Франції, вони обрушувалися в священному обуренні на ворогів Бога і Церкви і підносили хвалу своїй благочестивій пильності, що зупинила виконання цього інфернального проекту. Вони, мабуть, виявили, що мої сорочки теж пахли єрессю, тому що через цей клятий папірець було конфісковано геть усе, і я так ніколи і не дізнався, зо сталося з моїми бідними пожитками. Митні службовці, до яких ми зверталися, вимагали стільки всяких пояснень, довідок, свідоцтв, записок, що, заблукавши в цьому лабіринті, я змушений був усе кинути. Шкодую, що мені не вдалося зберегти згаданий протокол: цей документ зайняв би гідне місце серед додатків до цієї книги.
Ця втрата змусила мене негайно повернутися до Шамбері, відмовившись від занять з абатом Бланшаром. Гарненько зваживши все і переконавшись, що нещастя переслідують мене в усіх моїх починаннях, я остаточно вирішив залишитися з матусею, розділити її долю і не турбуватися даремно про майбутнє, якому я нічим не можу допомогти. Вона прийняла мене так, немов я привіз із собою гори скарбів, потроху відновила мій гардероб, і моє нещастя, досить тяжке для нас обох, незабаром забулося.
Хоча ця невдача й охолодила мій музичний запал, я все‑таки продовжував вивчати Рамо. І завдяки зусиллям я досяг нарешті того, що почав розуміти його і складати невеликі композиції, успіх яких підбадьорив мене. Граф де Бельгард, син маркіза д’Антремона, повернувся з Дрездена після смерті короля Авґуста. Він довго жив у Парижі, пристрасно любив музику і був закоханий у твори Рамо. Його брат, граф де Нанжі, грав на скрипці, графиня де ля Тур, їхня сестра, трохи співала. Ця обставина сприяла тому, що в Шамбері музика увійшла в моду, і почали влаштовувати щось на кшталт публічних концертів; диригування спершу хотіли доручити мені, але потім, помітивши, що мені це не під силу, вчинили інакше. Я писав і далі для цих концертів невеликі твори і, між іншим, кантату, яка всім дуже сподобалася. Це не була добре оброблена річ, але в ній було багато нових мотивів та ефектних місць, чого від мене не чекали.
Ці добродії не могли повірити, що я, так погано читаючи ноти, був у змозі написати пристойну річ, і вирішили, що я добиваюся слави, користуючись чужою працею. Бажаючи перевірити це, пан де Нанжі прийшов до мене якось уранці з кантатою де Клерамбо, яку він, за його словами, переписав на інший голос і для якої треба було зробити нову басову партію акомпанементу; цю переробку кантати Клерамбо годі було застосувати до інструмента. Я відповів, що робота ця серйозна, і її не можна виконати негайно. Він подумав, що я відмовляюся, і почав умовляти мене, щоб я написав принаймні басову партію для речитативу. Я зробив це, безперечно, погано, тому що для будь‑якої праці, щоб зробити її добре, мені потрібні спокій і свобода. Але я зробив, у всякому разі, за правилами, і, оскільки це було в його присутності, він не міг сумніватися, що елементарні основи композиції мені знайомі. Таким чином, я не втратив учениць, але трохи охолов до музики, бачачи, що влаштування концертів обходиться без мене.
Це було приблизно в той час, коли після укладення миру французька армія знову перейшла гори. Кілька офіцерів прийшли відвідати матусю, і серед них граф де Лотрек, полковник орлеанського полку, згодом повноважний міністр у Женеві, а потім французький маршал. Вона йому мене відрекомендувала. Те, що вона розповіла йому про мене, здавалося, дуже зацікавило його. Він дав мені купу обіцянок, але згадав про них лише в останній рік свого життя, коли я вже не потребував його. Молодий маркіз де Сенектер, батько якого був тоді посланником в Турині, був проїздом у цей самий час у Шамбері. Він обідав у пані де Мантон; я теж обідав у неї цього дня. Після обіду розмова зайшла про музику. Маркіз знав її дуже добре. Тоді була новинкою опера «Ієффай», він заговорив про неї, принесли ноти, і він дуже збентежив мене, запропонувавши мені удвох виконати цю оперу; розгорнувши ноти, він потрапив на знаменитий уривок на два хори:

Земля і пекло, й навіть небо –
Тремтить усе перед Творцем.

Він запитав мене: «Скільки ви хочете проспівати партій? Я візьму на себе ці шість». Я ще не звик тоді до цієї французької сміливості і, хоча наспівував іноді сяк‑так партитури, але ніяк не міг уторопати, як може одна людина виконувати одночасно не лише дві, а навіть шість партій. Для мене не було нічого важчого в музиці, як переходити швидко з однієї партії на іншу і при цьому перебігати очима по всій партитурі. Судячи з того, як я впорався зі своїм завданням, пан де Сенектер, мабуть, подумав, що я в музиці нічого не тямлю. Очевидно, для того, щоб перевірити, чи це так, він попросив мене записати одну пісню, яку він призначав для мадемуазель де Мантон. Я не міг відмовитися. Він проспівав пісню, я записав її, навіть не змусивши багато разів повторювати. Маркіз прочитав її і визнав, що мелодія записана дуже правильно. Він помітив раніше моє збентеження і з радістю похвалив мене за цей маленький успіх. Власне, моя праця була дуже проста; я добре знав музику, і мені бракувало лише тієї швидкості розуміння з першого погляду, якої я ніколи ні в чому не міг досягнути і яка набувається в музиці тільки тривалою практикою. Хоч би як там було, я був дуже вдячний йому за шляхетну турботу його про те, щоб стерти з пам’яті всіх присутніх враження від моєї маленької невдачі. Років через дванадцять чи п’ятнадцять, зустрічаючись з ним у різних домах Парижа, я не раз хотів нагадати йому про цей випадок і показати, що не забув про нього. Але відтоді маркіз утратив зір, і я боявся нагадати йому про той час, коли він ще міг бачити. Я мовчав.
Я наближаюся до моменту, який пов’язує моє минуле з теперішнім. Деякі дружні взаємини того часу, що збереглися дотепер, особливо для мене дорогоцінні. Вони часто змушували мене шкодувати про період щасливої невідомості, коли ті, хто називав себе моїми друзями, справді були ними і любили мене ради мене самого, з чистої доброзичливості, а не з пихатого прагнення бути близьким до відомої людини, і не виношували таємних бажань знайти добру нагоду нашкодити йому. Саме тоді почалося моє знайомство з найдавнішим моїм другом Гофкуром, який назавжди залишився мені близький, незважаючи на всі зусилля відняти його у мене. Залишився назавжди… На жаль, ні. Недавно я втратив його. Але любов його до мене припинилася тільки разом з його життям. Пан де Гофкур належав до найлюб’язніших людей на світі. Неможливо було не полюбити його, жити разом з ним і не прихилитися до нього всім серцем. Ніколи не зустрічав я щирішого, привітнішого і яснішого обличчя, яке з такою силою виражало б і розум, і почуття і яке викликало б більшу довіру. Найстриманіша людина, зустрівши Гофкура вперше, мимоволі починала поводитися з ним так, неначе знала його років двадцять. І хоча сам я зазвичай бентежуся у присутності нових осіб, з ним здружився з перших же хвилин. Його тон, манера говорити, його мова цілком гармонували з його обличчям, а чистий, повний, красивий низький голос, багатий і звучний, чарував слух і проникав у серце. Неможливо ні в кому зустріти рівнішої і м’якшої веселості, природнішої і простішої грації, приємніших і розвинених з великим смаком талантів. Додайте до цього любляче серце, яке, можливо, навіть занадто любить усіх на світі, і майже постійно послужливий характер.
Гофкур був сином годинникаря і спочатку займався цим ремеслом теж. Але його зовнішність і внутрішні таланти кликали його до іншої сфери, куди він не забарився перейти. Він познайомився і заприязнився з паном де ля Клозюром, французьким резидентом у Женеві. Завдяки йому в нього зав’язалося багато корисних знайомств у Парижі, з допомогою яких він став постачальником солі з Вале, що давало йому двадцять тисяч ліврів щороку. Що стосується чоловіків, його чудова кар’єра цим і обмежилася, зате у жінок він був нарозхват; він мав можливість вибирати і робив, як йому подобалось. Особливо рідкісною і похвальною його якістю було те, що, маючи зв’язки в різних верствах суспільства, він скрізь був улюбленцем, скрізь бажаним, ніде не викликав нічиєї заздрості чи ненависті, і я певен, що він помер, не залишивши після себе жодного ворога. Щаслива людина!
Щороку він їздив на води в Екс, де збирається довколишнє товариство. Знайомий з усім савойським дворянством, він приїжджав з Екса до Шамбері відвідати графа Бельгарда і його батька д’Антремона, у якого матуся сама познайомилася з ним і познайомила мене. Це знайомство, яке, здавалося, мало кінчитися нічим і на довгий час було перерване, поновилося при нагоді, про яку я ще розповім, і перейшло в справжню прихильність. Цього досить, щоб я мав право говорити про друга, з яким був так близько пов’язаний; та навіть коли б я не був особисто зацікавлений у збереженні його пам’яті, то вважав би за потрібне для честі людського роду увічнити пам’ять людини, такої привабливої і щасливої від народження. Як буде видно з подальшого, ця чарівна людина, подібно до інших, мала свої недоліки, але якби вона не мала їх, то, можливо, подобалася б менше. Для того щоб він здавався цікавим з усякого погляду, необхідно було щось йому прощати.
Інший зв’язок, що виник у той самий час, не припинився і все ще вабить мене надією на земне щастя, яка так тяжко згасає в людському серці. Пан де Конзьє, савойський дворянин, тоді ще молодий і привабливий, надумався вчитися музики чи, точніше, познайомитися з тим, хто її викладає. Наділений з природи розумом і смаком до мистецтв, він мав лагідну вдачу і тому відзначався ввічливістю, а я дуже цінував у людях цю якість. Ми подружились. Зачатки літератури і філософії, що починали вже нуртувати в моїй голові і лише чекали поштовху і сприятливих умов для свого повного розвитку, знайшли їх у ньому. Пан де Конзьє не мав особливого хисту до музики, і це було для мене благом: години уроків заповнювалися чим завгодно, але тільки не музичними вправами. Ми снідали, розмовляли, читали різні новинки і – ні слова про музику.
У той час багато галасу наробило листування Вольтера з наслідним прусським принцом: ми часто розмовляли про цих двох славетних людей, один з яких, недавно зійшовши на престол, уже виявляв у собі те, чим незабаром повинен був стати, а другий, раніше ганьблений, а тепер звеличуваний, викликав наші щирі співчуття про нещастя, які, здавалося, переслідували його і які так часто випадають на долю великих талантів. Прусський принц був не дуже щасливий замолоду, а Вольтер, здавалося, був створений для того, щоб ніколи не бути щасливим. Нас цікавили не лише вони самі, а й усе, що мало стосунок до них. Ніщо з того, що писав Вольтер, не вислизало від нас. Я захопився читанням його творів, і це викликало в мені бажання навчитися писати витончено, прагнучи наслідувати прекрасний колорит цього автора, який так зачаровував мене. Трохи пізніше з’явилися його «Філософські листи». Хоча вони, звичайно, не є кращим його твором, але саме вони розвинули в мені пристрасть до занять, і відтоді любов до знання вже не згасала.
Але для мене ще не настав час віддатися їй цілком. Я зберігав ще деяку легковажність, жагу до зміни місць, яка швидше обмежилася, ніж згасла зовсім, оскільки вона знаходила собі поживу в способі життя в будинку пані де Варенс, надто галасливому для мого характеру, що любив самотність. Юрми незнайомців, що стікалися в нього щодня зусібіч, і моя впевненість у тому, що всі ці люди прагнуть, кожен по‑своєму, ошукати її, робили моє перебування в її будинку справжньою мукою. Успадковувавши від Клода Ане довіру його пані і ближче придивившись до стану її справ, я побачив погіршення, що налякало мене. Сотні разів я умовляв її, просив, наполягав, благав, але все марно. Я кидався до її ніг, яскравими барвами малював катастрофу, що загрожувала їй, гаряче переконував її переглянути свої витрати, починаючи з мене, потерпіти трохи, поки вона ще молода, не збільшуючи кількості боргів і кредиторів, щоб на старості літ не зазнавати їх переслідувань і не дійти до вбозтва. Відчуваючи мою щирість, вона розчулювалася разом зі мною і давала найпрекрасніші обіцянки. Але досить було прийти якомусь жебракові, як вона їх забувала. Переконавшись у марності умовлянь, я міг лише заплющити очі на лихо, якого не міг відвернути. Я тікав з дому, який не в змозі був охороняти, робив невеликі поїздки до Ніона, Женеви, Ліона, які, відволікаючи мене від мого горя, водночас посилювали його причину внаслідок дорожніх витрат. Присягаюся, що з радістю перетерпів би всі злигодні, якби матуся справді мала з цього користь. Але, знаючи, що гроші, від яких я був готовий відмовитися, дістануться якимсь шахраям, я зловживав її щедрістю і, як собака, що тікає з різниці, крав свій шматок м’яса, якого не міг врятувати.
Для таких подорожей у мене знаходилося багато приводів, до того ж матуся давала мені їх сама: у неї всюди були зв’язки, справи, перемовини, доручення, які вона могла довірити лише надійній людині. Вона тільки й чекала, щоб послати мене, а я тільки й чекав, щоб поїхати, – все це неминуче робило моє життя доволі кочовим. Завдяки цим поїздкам я зав’язав кілька добрих знайомств, що виявилися згодом приємними чи корисними.
Між іншим, у Ліоні я познайомився з паном Перрішоном і дорікаю собі, що не підтримав цього знайомства, оскільки він був дуже добрий до мене. Потім я познайомився з добродієм Парізо, про котрого я скажу свого часу; у Ґреноблі – з панею Дейбан і з дружиною президента Бардонанша, дуже розумною жінкою, з якою ми могли б подружитися, якби мені довелося частіше бачитися з нею. У Женеві я познайомився з паном де ля Клозюром, французьким резидентом; він часто розповідав мені про мою матір, яку смерть і час все ж не могли викреслити з його серця. Познайомився я також з обома Барілло, батьком і сином. Батько називав мене своїм онуком, належав до дуже милого товариства і був одним з найгідніших людей, яких я коли‑небудь знав. Під час республіканських заворушень ці два громадянина прилучилися до лав двох різних партій: син – до буржуазної, а батько – до урядової, і, коли в 1737 році почалися бойові дії, я бачив, перебуваючи тоді в Женеві, як батько і син вийшли озброєними з одного будинку: один попрямував до міської ратуші, а другий – до свого гарнізону, обоє впевнені в тому, що через дві години вийдуть ворогами один проти одного. Це жахливе видовище справило на мене таке сильне враження, що я присягнувся ніколи не втручатися ні в яку громадянську війну і ніколи не підтримувати в країні свободу ні силою зброї, ні особистою участю, ні своїм співчуттям, якщо коли‑небудь знову отримаю свої громадянські права. Запевняю, що дотримав даного слова у дуже дражливому випадку, і сподіваюся принаймні, що ця поміркованість мала деяку ціну.
Але в той час я ще не відчував того першого пориву патріотизму, який збудила в моєму серці повстала із зброєю в руках Женева. Про те, який я був далекий від усього цього, можна судити з одного дуже важливого факту; я забув розповісти про нього свого часу, але його не можна обійти мовчанкою.
Мій дядько Бернар поїхав кілька років тому в Кароліну, щоб будувати там місто Чарльстона, план якого він склав. Невдовзі він там помер. Мій бідолашний кузен теж помер на службі у прусського короля, і моя тітка втратила майже одночасно чоловіка і сина. Ці втрати трохи відігріли її почуття до мене – єдиного з родичів, що залишився у неї. Під час моїх поїздок до Женеви я жив у її будинку і розважався тим, що переглядав книги і папери мого покійного дядечка. Я знайшов там багато цікавих творів і листів, про які, звичайно, ніхто й гадки не мав. Моя тітка, яка надавала мало значення цьому паперовому непотребу, дозволила б мені узяти з собою все, якби я захотів. Я задовольнився двома‑трьома книгами з позначками мого діда Бернара, протестантського пастора, серед них виявилося посмертне видання творів Рогольта, in‑quarto, з чудовими замітками на берегах, що змусили мене полюбити математику. Ця книга залишилася у пані де Варенс серед її власних, і я дуже шкодую, що не зберіг її. До відібраних книг я додав п’ять чи шість рукописних мемуарів і один надрукований, що належав відомому Мікелі Дюкре, людині з великим талантом, ученому, освіченому, але дуже неспокійному, який зазнав багато лиха від женевського магістрату. Він помер у Арберзькій фортеці, куди був запроторений на довгі роки за те, що, як подейкували, належав до Бернської конспірації.
Ці мемуари були досить правдивою критикою великого і безглуздого плану укріплення Женеви, почасти вже виконаного на посміховисько фахівцям, котрі не розуміли, що мала на меті Рада, коли починала цей чудовий захід. Пан Мікелі, виключений з бюро із спорудження укріплень за те, що засуджував цей план, думав, що він як член Ради Двохсот і навіть як громадянин має право висловити свою думку детальніше. Він зробив це у своїй доповідній записці, яку мав необережність надрукувати, хоча й невеликим накладом: віддруковано було невелику кількість примірників для членів Ради Двохсот, та й ті за розпорядженням Малої Ради були затримані на пошті. Я знайшов цю доповідь серед паперів свого дядька разом з висновком, який йому доручено було скласти, і захопив із собою і те, й інше. Цю поїздку я зробив незабаром після того, як залишив бюро перепису, але підтримував ще стосунки з адвокатом Кочеллі, керівником цього бюро.
Через деякий час директор митниці надумався попросити мене хрестити його дитину з пані Кочеллі. У мене голова запаморочилася від цієї честі; гордий своєю близькістю до пана адвоката, я намагався вдавати поважну особу і показати, що гідний такої шани. Забравши собі це в голову, я не знайшов нічого кращого, як показати йому мій друкований примірник доповіді Мікелі, що насправді був рідкістю. Цим я хотів довести, що належу до женевської знаті, якій були відомі державні таємниці. Але через якусь обережність, яку мені важко було б пояснити, я не показав йому висновок свого дядька на цю доповідь, – можливо, тому, що це був рукопис, а панові адвокату важливо було тільки друковане. Але він так добре зрозумів усю цінність моєї статті, яку я мав дурість йому довірити, що я ніколи більше не міг ані побачити, ані отримати її назад. Переконавшись у марності своїх зусиль, я вирішив зробити з цього вчинку заслугу собі й обернув цю крадіжку на подарунок. Ні хвилини не сумніваюся, що він зумів пояснити туринському двору значення цього документа, втім, більш цікавого, ніж корисного, і що йому не коштувало багатьох зусиль повернути собі гроші, нібито витрачені на придбання цього твору. На щастя, з усіх можливих випадковостей найменш імовірна та, щоб король Сардинії вирішив коли‑небудь обложити Женеву. Та оскільки немає нічого неможливого, я завжди дорікатиму собі за те, що, завдяки своєму дурному марнославству, показав найбільш вразливі місця цього міста його заклятому ворогові.
Так прожив я два чи три роки, ділячи час між музикою, чудодійними порошками, проектами і подорожами, безперервно переходячи від одного до іншого, прагнучи на чому‑небудь зупинитися, але не знаючи, на чому, та поступово, однак, усе більше захоплюючись заняттями, зустрічаючись з літераторами, слухаючи про літературу, іноді навіть наважуючись заговорювати про неї і набуваючи радше літературний жаргон, аніж знання книг. Подорожуючи до Женеви, я іноді зустрічався зі своїм добрим давнім другом паном Сімоном, який розпалював потяг, що зароджувався в мені, свіжими літературними новинками, одержаними від Байє чи Коломьєса. У Шамбері я часто бачився також з одним якобінцем, професором фізики, симпатичним ченцем, ім’я котрого тепер забув; він провадив маленькі досліди, що дуже мене цікавили. За його прикладом і керуючись «Математичними розвагами» Озанама, я захотів зробити симпатичне чорнило. Для цього я більш ніж до половини наповнив пляшку негашеним вапном, сірчистим миш’яком і водою і гарненько заткнув її корком. Кипіння почалося майже миттєво і бурхливо. Я кинувся до пляшки, щоб відкоркувати її, але не встиг: вона вибухнула, як бомба, просто мені в обличчя. Я наковтався вапна й сірчистого миш’яку і ледве не помер. Понад шість тижнів я був сліпим і таким от чином навчився не братися до експериментальної фізики, не знаючи її елементарних правил.
Ця пригода дуже завадила моєму здоров’ю, яке з деякого часу значно погіршало. Не знаю чому, але, будучи міцної статури і не вдаючись до ніяких надмірностей, я почав помітно марніти. Плечі і груди у мене досить широкі, і легені повинні були б дихати вільно, а тим часом я страждав на задишку, мені бракувало повітря, я мимоволі захекувався, відчував серцебиття і харкав кров’ю; потім додалася лихоманка, якої я ніколи вже не міг позбутися. Як можна було дійти до подібного стану в розквіті сил, не маючи жодних внутрішніх ушкоджень і не зробивши нічого, що могло б зруйнувати здоров’я?
Кажуть, що шпагу псують піхви. Це якраз про мене. Пристрасті змушували мене жити і вони ж убивали мене. Які пристрасті? – запитає читач. Та будь‑які, навіть незначні, не варті уваги, але вони так хвилювали мене, ніби мова йшла про володіння Єленою чи троном всесвіту. Щонайперше, жінки. Я володів однією з них, і це заспокоїло мою чуттєвість, але не серце. Потреба в коханні пожирала мене в самому розпалі насолоди. У мене була ніжна мати і мила подруга, але мені потрібна була коханка. Я уявляв її на місці матусі, видозмінював її на тисячі ладів, намагаючись обманути себе. Якби, тримаючи в обіймах матусю, я думав про те, що тримаю саме її, обійми мої були б не менш пристрасні, але всі мої жадання згасли б; я ридав би від ніжності, але не відчував би втіхи. Втіха! Хіба людині судилося мати її? О, якби хоч раз у житті я відчув усю повноту любовної втіхи, не думаю, що моє тлінне тіло витримало б, – я помер би на місці.
Отже, я згорав від безпредметного кохання, а саме таке почуття, можливо, понад усе виснажує сили. Мене турбувало й мучило погане грошове становище бідолашної матусі, а також її нерозсудливі вчинки, які неминуче повинні були незабаром привести її до цілковитого зубожіння. Моя жорстока уява, що завжди випереджала біду, невпинно малювала мені цю катастрофу з усіма її крайнощами і наслідками. Я вже бачив, як убозтво розлучає мене з тією, котрій я присвятив своє життя і без котрої не міг би ним утішатися. Ось чому душа моя була завжди у тривозі. Бажання і побоювання по черзі мучили мене.
Другою моєю пристрастю була музика, менш палкою, але такою, що спалювала мене, завдяки тому полум’яному захопленню, з яким я віддавався їй, наполегливо вивчаючи незрозумілі книги Рамо, з непохитною впертістю прагнучи навантажити ними свою пам’ять, що відмовлялася коритися мені, складаючи величезні компіляції і просиджуючи цілі ночі за їх переписуванням. А втім, що говорити про постійні причини, коли всі божевілля, що блукали в моїй легковажній голові, всі швидкоплинні захоплення дня, подорож, концерт, вечеря, майбутня прогулянка, ще не прочитаний роман, перегляд вистави, – усе, що було найменш передбаченого в моїх розвагах чи справах, перетворювалось у мені на бурхливі пристрасті, що по‑справжньому мучили мене у своїй смішній палкості? Вигадані муки Клівланда, про які я читав з несамовитим хвилюванням, хоча мені часто доводилося відкладати книгу, попсували мені, здається, більше крові, ніж мої власні.
Я знав одного женевця, пана Багере, що служив свого часу при дворі Петра Великого в Росії, одного з найогидніших і найбільших безумців, яких я коли‑небудь бачив. Він завжди був повний проектів, таких же божевільних, як і він сам; він трусив мільйонами, як дощовими краплями, – нулі для нього нічого не важили. Він приїхав у Шамбері через якийсь процес у сенаті, ясна річ, заволодів розумом матусі, і щедро розсипаючи перед нею свої незліченні нулі, виманював її останні екю. Я не любив його; він це бачив, що, завдяки моєму характеру, було неважко. До яких лише хитрощів не вдавався він, аби мене задобрити! Він запропонував навчити мене грати в шахи, у які сам трохи грав. Я спробував майже нехотя і, сяк‑так навчившись ходити, почав робити такі великі успіхи, що до кінця першого уроку віддав йому вперед туру, якою він поступався мені спочатку. Цього було досить, щоб я захопився шахами. Я купив шахівницю, купив Калабруа, зачинився у себе в кімнаті і проводив там дні і ночі, прагнучи вивчити напам’ять усі партії, будь‑що втиснути їх у свою голову, і без кінця граючи сам із собою. Після двох‑трьох місяців цієї шаленої праці та неймовірних зусиль, схудлий, змарнілий, майже отупілий, я пішов у кафе, щоб поборотися з Багере. Він побив мене раз, двічі, двадцять разів поспіль… усі комбінації переплуталися в моїй голові, і моя уява до такої міри ослабла, що я бачив лише якийсь туман перед очима. І завжди, коли я брав твори Філідора чи Стамми і хотів вивчити напам’ять партію, зі мною відбувалося те саме: знемагаючи від страшенної втоми, я грав ще слабкіше, ніж раніше. Я ні на крок не просунувся з часу першої гри і назавжди залишився на тому рівні, якого досяг до кінця її. Вправляйся я хоч тисячу років, увесь результат моїх вправ звівся б до одного – віддавати Багере туру наперед. Чимало годин витратив я ось так. Я припинив свій перший досвід, лише коли цілком знесилився. Коли я вийшов зі своєї кімнати, я схожий був на вихідця з того світу і ненадовго затримався б на цьому, якби продовжив свої заняття. Кожен погодиться, що з такою головою, та ще в пору палкої молодості, дуже важко зберегти тіло здоровим.
Погіршення здоров’я вплинуло на мій настрій і стримало запал моїх фантазій. Ослабши, я став спокійніший і дещо втратив пристрасть до подорожей. Від сидячого способу життя я відчув не лише нудьгу, а й меланхолію; пристрасті змінилися недугами; втома перейшла у смуток; я плакав і зітхав ні про що; я відчував, що життя, яким я навіть не натішився, утікає від мене, і засмучувався про те, що залишаю мою бідолашну матусю у стані, близькому до зубожіння. Нарешті я захворів по‑справжньому. Вона доглядала мене, як жодна мати не доглядала свою дитину. Це їй самій дало деяку користь, оскільки відволікало від проектів і віддаляло від прожектерів. Якою солодкою була б моя смерть, якби я помер тоді! Я мало натішився благами життя, зате мало зазнав і його лих. Моя утихомирена душа могла б відлетіти без жорстокого усвідомлення людської несправедливості, що отруює і життя, і смерть. Я міг би тішитися думкою про те, що залишуся жити в кращій половині свого єства, а отже, і не зовсім помру. Якби я не турбувався про її долю, я помер би так само просто, як відійшов би до сну, але самі тривоги мої були породжені любов’ю і ніжністю, і цим стримувалася їхня гіркота. Я говорив їй: «Ви тепер берегиня всього мого єства; зробіть так, щоб я був щасливий». Двічі чи тричі, коли мені було особливо зле, я вставав уночі і плентався до неї в кімнату, щоб дати їй кілька порад щодо її подальшого життя, сподіваюся, правильних і розсудливих, але найбільше сповнених моєї турботи про її долю. Сльози, які я виливав поряд з нею і разом з нею, сидячи на її ліжку і тримаючи її руки в своїх, зміцнювали мене, начебто були моєю їжею і моїми ліками.
У таких нічних розмовах минали години, і я повертався до себе в кращому стані, ніж раніше. Задоволений і заспокоєний обіцянками, які вона мені давала, я засинав з миром у серці, покладаючи всі надії на Провидіння. Маючи стільки причин ненавидіти життя, після стількох бур, що перетворили моє існування на тягар, я бажав, щоб смерть, яка повинна припинити його, була б для мене такою ж нестрашною, як у ті хвилини!
Завдяки турботам і увазі, ціною неймовірних зусиль матуся врятувала мене, і, звичайно, тільки вона одна могла це зробити. Я мало довіряю лікуванню наших медиків, зате дуже вірю в цілющі турботи справжніх друзів, адже найкраще ми робимо те, від чого залежить наше щастя.
Неможливо собі уявити почуття солодше, ніж те, яке ми відчули, коли були повернені одне одному. Наша взаємна прихильність від цього не зросла, та це було й неможливо, але набула якоїсь особливої задушевності, особливої зворушливості у своїй простоті. Я став цілком її створінням, її дитиною, більше, ніж якби вона була мені рідною матір’ю. Самі того не помічаючи, ми стали нерозлучними, наше існування зробилося ніби єдиним. Ми відчували, що не тільки необхідні, а й достатні одне для одного, ми звикли не думати ні про що стороннє і обмежили своє щастя і всі свої бажання лише взаємним володінням, мабуть, єдиним на світі. Таке злиття було не коханням, а чимось істотнішим, що не залежало від чуттєвості, статі, віку, зовнішності, а від усього того, що робить нас самими собою і втрачається лише тоді, як ми припиняємо своє існування.
Чому ж наслідком такої безцінної кризи у стосунках не стало щастя для неї і мене? На втіху собі, можу сказати, що не з моєї вини. Не було в цьому і її провини, принаймні свідомої. Доля визначила наперед, щоб її непереможні схильності незабаром знову оволоділи нею. Але це фатальне повернення відбулося не відразу. Йому передував, дякувати Небу, короткий і драматичний проміжок часу, що закінчився не з моєї вини, і я не можу дорікнути собі в тому, що погано ним скористався.
Хоча я видужав від тяжкої хвороби, але ще не відновив своїх сил. Мої груди ще боліли, лихоманка й далі виснажувала мене. Мені хотілося лиш одного: скінчити життя поряд з тією, що була мені дорога, підтримати її в добрих її намірах, дати їй відчути, в чому полягає справжнє щастя, і зробити її життя щасливим, наскільки це залежало від мене. Але я бачив, я відчував, що наша постійна самотність у цьому похмурому і сумному будинку врешті‑решт стане теж сумною. Засіб позбутися цього знайшовся ніби само собою. Матуся вважала, що мені необхідно пити молоко, і вирішила відправити мене для цього в село. Я погодився, але за умови, що й вона поїде разом зі мною. Її не довелося довго вмовляти, залишалося лише вибрати місце. Наш садок у передмісті, власне кажучи, не був заміським; оточений будинками та іншими садами, він зовсім не мав сільської привабливості. До того ж після смерті Ане ми розлучилися з цим садом з міркувань ощадливості, оскільки у нас більше не було бажання розводити там рослини; до того ж інші плани змусили нас відмовитися від нього майже без жалю.
Тепер, скориставшись огидою до міського життя, я запропонував їй зовсім покинути місто і влаштуватися в приємній самоті – у якому‑небудь маленькому будиночку, досить віддаленому, щоб відвадити настирливих відвідувачів. Якби вона погодилася, рішення це, підказане нам нашими добрими ангелами, забезпечило б нам щасливі і спокійні дні до тієї самої хвилини, коли смерть назавжди розлучила б нас. Але не така доля була нам призначена. Матусі, котра прожила у достатку, ще належало пережити всі муки убозтва і злигоднів, щоб вона могла залишити життя, не надто шкодуючи за ним. А я, зазнавши в долі своїй усіх можливих лих, мав би одного разу перетворитися на приклад для кожного, хто, натхненний любов’ю до суспільного блага і справедливості і сильний лише своєю правотою, наважиться відверто говорити людям правду, не вдаючись до інтриг і не покладаючись на захист покровителів.
Матусю зупинив нещасливий страх. Вона не зважилася покинути свій поганий будиночок, боячись розсердити домовласника. «Твій план оселитися в сільській глушині чудовий і дуже мені подобається, – мовила вона, – але й там нам доведеться на щось жити. Покидаючи свою в’язницю, я ризикую позбутися шматка хліба, і, коли ми залишимося вбогими серед наших лісів, ми будемо змушені повернутися по хліб у місто. Щоб не мати потреби повертатися, не будемо покидати його остаточно. Платитимемо невеличку пенсію графу де Сен‑Лорану, щоб він залишив мені мою власну. Пошукаймо який‑небудь притулок, досить віддалений від міста, щоб можна було мирно там жити, і досить близько від нього, щоб повертатися щоразу, коли це буде потрібно». Так і зробили. Після нетривалих пошуків ми зупинилися в Шарметі, маєтку пана де Конзьє, розташованому неподалік від Шамбері, але так відокремленому, наче він був за сто льє від міста. Між двома досить високими пагорбами на північ і на південь тягнеться долина, а в глибині її, звиваючись між каменів і дерев, протікає маленький струмок. Уздовж цієї долини на схилах розкидані будиночки, дуже привабливі для кожного, хто любить усамітнені й дикі куточки. Оглянувши два‑три будиночки, ми вибрали нарешті найгарніший з них, що належав дворянинові на службі, панові де Нуаре. Будинок виявився дуже зручний. Перед ним був сад, розташований терасами, нагорі виноградник, унизу фруктові дерева, навпроти невеликий каштановий гай, зовсім поруч джерело, вище, у горах, пасовище для худоби; тобто все необхідне для маленького сільського господарства, яке ми хотіли завести. Якщо не зраджує мене пам’ять, ми оселилися там наприкінці літа 1736 року. Перший день я був у захваті. «О матусю! – мовив я своїй дорогій подрузі, обіймаючи її і заливаючись сльозами радості і розчулення. – Це обитель щастя і невинності. Якщо ми не знайдемо їх тут, отже, їх немає ніде».

Книга шоста
1736–1741

Hoc erat in votis: modus agri non ita magnus, 
Hortus ubi, et tecto vicinus jugis aquae fons; 
Et paulum sylvae super his foret …

Не можу додати: Auctius atque di melius fecere, але нічого більшого я не хотів, мені не потрібно було навіть володіти всім цим, з мене досить було користуватись; я давно вже розумів і відчував, що той, хто розпоряджається власністю, і той, хто нею користується, – це зовсім різні особи, не кажучи вже про чоловіків і коханців.
Відтепер починається коротка пора щастя в моєму житті і настають мирні, але швидкоплинні хвилини, що дають мені право говорити, що я жив. О дорогоцінні хвилини, які я так гаряче оплакував, відновіть для мене ваш дивний біг, а, якщо можливо, течіть у моїх спогадах повільніше, ніж ви протекли насправді! Як мені продовжити цю зворушливу і просту розповідь, переповідаючи весь час про одне і те саме? Що повинен я зробити, щоб не набриднути читачам повторенням того, про що сам собі розповідаю знову і знову? Якби ще все, про що я хочу розповісти, полягало в діях, вчинках або словах, я зміг би це якось описати і відтворити, але як розповісти про те, про що не говорилося і що не робилося й навіть не думалося, а лише відчувалося і переживалося, як пояснити причину мого щастя, що полягала в самому відчутті щастя? Я вставав разом із сонцем і був щасливий, гуляв і був щасливий; бачив матусю і був щасливий, розлучався з нею і був щасливий, блукав лісами, пагорбами і долинами, читав, байдикував, працював у саду, збирав фрукти, допомагав по господарству, і щастя супроводжувало мене всюди; воно не полягало в чомусь точно визначеному, але було цілком у мені самому і не залишало мене ні на мить.
Ніщо з того, що відбулося зі мною в цей дорогоцінний період мого життя, ніщо з того, що я робив, говорив, думав за весь цей час, не зникло з моєї пам’яті. Попередній і подальший час я пригадую уривками, я пам’ятаю його з неоднаковою яскравістю і виразністю, але цей період я пам’ятаю цілком, так наче він ще триває. Моя уява, що замолоду завжди прагнула вперед, тепер повертається до минулого і солодкими спогадами винагороджує мене надією, яку я втратив назавжди. У майбутньому я не бачу нічого привабливого, тільки спогади про минуле можуть дати мені втіху, і ці спогади, такі яскраві і правдиві, часто роблять мене щасливим у той час, коли я пишу, незважаючи на всі мої лихі пригоди.
Наведу лише один приклад таких спогадів, з якого можна судити про їхню силу і правдивість. Коли ми вперше вирушили ночувати до Шармета, матусю несли туди на ношах, а я супроводжував її пішки. Дорога йшла в гору, матуся була досить важка, і, боячись надто втомити носіїв, вона захотіла зійти майже на півдорозі, щоб решту шляху пройти пішки. Раптом вона побачила за огорожею щось блакитне і мовила мені: «Барвінок ще квітне!»
Я ніколи не бачив барвінку і не нагнувся, щоб розгледіти його. Але я надто короткозорий, щоб з висоти свого зросту розрізняти рослини на землі. Я тільки кинув на нього побіжний погляд, і ось уже минуло майже тридцять років, а я більше не бачив барвінку чи не звертав на нього увагу. У 1764 році я гостював у Кресьє у свого друга пана Дю Пейру, і ми вирішили піднятся на невелику гору, на вершині якої була маленька альтанка, яку він справедливо називав Бель‑Вю. У той час я вже почав потроху збирати рослини. Підіймаючись на гору і заглянувши у кущі, я скрикнув з радощів: «Ах, ось барвінок!» І справді, це був він. Дю Пейру помітив мій захват, але не зрозумів його причини; сподіваюся, він зрозуміє її, коли одного разу прочитає ці рядки. З того враження, яке справила на мене ця дрібниця, читач може судити про інші мої враження, пов’язані з тим часом.
Сільське повітря, проте, не повернуло мені колишнього здоров’я. Я був слабкий, а став ще слабкіший. Я не зносив молока і змушений був відмовитися від нього. У той час у моду ввійшло лікування водою, і я так захопився водними процедурами, що вони ледве не позбавили мене, але не хвороб, а самого життя. Уставши вранці, я йшов з великим кухлем до джерела і, прогулюючись, поступово випивав до двох пляшок води. Я зовсім перестав пити вино за їжею. Вода, яку я пив, була жорсткувата і, як більшість гірських вод, погано засвоювалася. Коротше кажучи, менш ніж за два місяці я остаточно зіпсував собі шлунок, що до цього працював цілком справно. Геть розладнавши травлення, я зрозумів, що надію на зцілення слід покинути. У той самий час зі мною сталася пригода, досить незвичайна як сама по собі, так і за своїми наслідками, які припиняться тільки разом з моїм життям.
Якось уранці, відчуваючи себе не гірше, ніж звичайно, я встановлював столик на ніжку, і раптом відчув у всьому тілі раптове і незрозуміле хвилювання. Найкраще порівняти його з якоюсь бурею, що піднялася в моїй крові і миттєво досягла всіх моїх членів. Мої артерії, особливо шийні, почали пульсувати з такою жахливою силою, що я не тільки відчув, а й почув їхнє биття. До цього додався сильний шум у вухах, що складався з трьох, а точніше, з чотирьох звуків: глухого і важкого дзижчання, вищого гуркоту, схожого на шум води, дуже пронизливого свисту і, нарешті, того биття, про яке я щойно сказав; я міг легко перелічити його удари, не мацаючи свого пульсу і навіть не доторкаючись руками до тіла. Цей внутрішній шум був такий сильний, що позбавив мене колишньої тонкості слуху, і зробив мене якщо не зовсім глухим, то глухуватим, яким я відтоді й залишився.
Можна уявити собі, як я здивувався і злякався. Я вирішив, що вмираю, і ліг у ліжко. Покликали лікаря; вважаючи себе невиліковно хворим, я з тремтінням у голосі розповів йому, що зі мною сталося. Думаю, і він був тієї самої думки, але виконав свою роль. Він почав довго мудрувати, але з його слів я нічого не зрозумів; потім узявся до експериментального лікування, яке йому надумалося на мені випробувати. Воно було таким нестерпним, огидним і так мало допомагало, що невдовзі набридло мені; через кілька тижнів, бачачи, що мені не стає ні краще, ні гірше, я встав з ліжка і повернувся до свого звичайного життя, разом зі своїм биттям в артеріях і шумом, який з того часу, тобто ось уже тридцять років, не припинявся ні на хвилину.
До цього я любив поспати. Цілковите безсоння, що додалося до всіх цих симптомів і постійно супроводжувало їх до сьогочасної пори, остаточно переконало мене, що жити мені залишилося недовго. Ця впевненість на деякий час позбавила мене турбот про видужання. Не маючи змоги продовжити собі життя, я вирішив скористатися тими небагатьма днями, що мені залишилися, і це виявилося можливим завдяки дивній милості природи, яка позбавила мене мук, що їх, здавалося, повинен був викликати мій жахливий стан. Мені набридав цей шум, але я не страждав від нього; він не супроводжувався нічим, окрім нічного безсоння та постійної задишки, яка проте не доходила до ядухи і давалася взнаки лише під час бігу або фізичних зусиль.
Це нещастя, яке повинно було вбити моє тіло, вбило тільки мої пристрасті, і я щодня благословляю Небо за той щасливий вплив, який воно справило на мою душу. Можна сказати, що я почав жити аж тоді, коли поглянув на себе як на мерця. Оцінивши по‑справжньому все, з чим мені доводилося розлучитися, я звернувся до більш піднесених занять, ніби передбачаючи те, що чекало на мене попереду і чим я донині нехтував. Я частенько переробляв релігію на свій копил, але ніколи не жив зовсім без релігії. Тому мені легко було тепер повернутися до цього предмета, для багатьох такого сумного, але солодкого для того, хто бачить у ньому втіху і надію. І в цьому випадку матуся виявилася мені набагато кориснішою, ніж усі богослови.
Систематизуючи все на світі, вона вчинила так само і з релігією, і її система склалася з дуже різнорідних, як здорових, так і безглуздих ідей, з почуттів, властивих її характеру, і забобонів, пов’язаних з її вихованням. Взагалі кажучи, віруючі творять собі Бога за своєю подобою: добрі наділяють його добротою, злі – злом, жорстокі і жовчні святоші не бачать нічого, крім пекла, тому що хочуть приректи всіх на вічну муку, а ніжні і люблячі душі в нього не вірять зовсім, і я не можу отямитися з дива, що добрий Фенелон говорить у своєму «Телемаку»  про пекло так, ніби насправді вірить у нього. Але я сподіваюся, що він брехав тоді, адже, незважаючи на всю правдивість, доводиться іноді збочувати від правди, якщо ти єпископ. Матуся не брехала мені; її незлобива душа не могла уявити собі мстивого і вічно гнівливого Бога, вона бачила лише милість і милосердя там, де святенники не бачать нічого, крім суду і кари. Вона часто говорила, що Бог був би несправедливий, якби засуджував нас, тому що, не давши нам усього необхідного для праведності, він вимагав би більше, ніж дав сам. Найдивнішим було те, що, не вірячи в пекло, вона проте вірила в чистилище, оскільки не знала, куди дівати душі злих, не бажаючи ні засуджувати їх, ні поміщати, поки вони не подобріють, разом з добрими. І треба визнати, що насправді злі всюди – і на тому світі, і на цьому – завжди завдають багато клопоту.
Інша дивна річ. Цілком зрозуміло, що вся доктрина первородного гріха й покутування руйнується її системою, яка розхитує основи вульгарного християнства, і що принаймні католицизм не може устояти. Одначе матуся була доброю католичкою чи щиросердо вважала себе такою. Їй здавалося, що Святе Письмо тлумачать надто буквально і грубо. Його слова про вічні муки уявлялися їй лише застереженням або ж мовленими у фігуральному сенсі. Смерть Ісуса Христа бачилася їй прикладом справжнього Божественного милосердя, покликаним навчити людей любити таким способом Бога і одне одного. Словом, залишаючись вірною своїй релігії, вона щиро визнавала її символ віри цілком, та коли доходило до обговорення кожного окремого положення, виявлялося, що її віра, підкоряючись церкві в усьому, зовсім відрізнялася від церковної. Вона виявляла при цьому таку простоту серця і щирість, красномовнішу, ніж усі дрібні сперечання, що часто заганяла у безвихідь і свого сповідальника, від якого вона нічого не приховувала: «Я добра католичка, – говорила вона йому, – і хочу бути нею завжди; я всією душею приймаю заповіти святої матері Церкви. Я не владна над своєю вірою, але владна над своєю волею. Я цілковито підпорядковую її Церкві і хочу вірити в усе. Чого ж вам ще треба?»
Якби християнської моралі не існувало зовсім, матуся все одно чинила б відповідно до неї, так добре вона узгоджувалася з її характером. Вона виконувала всі заповіти, але робила б так само, навіть якби заповітів не існувало. У справах незначних вона любила підкорятися, і якби їй було дозволено, навіть наказано, не їсти скоромного, вона постувала б непомітно без будь‑яких спонукань до цього з боку розсудливості. Але вся ця мораль була підпорядкована принципам пана Тавеля, точніше, вона не вбачала в них нічого, що суперечить християнським. Вона могла б із спокійною совістю віддаватися щодня двадцяти чоловікам, не відчуваючи при цьому ні докорів сумління, ні пристрасних бажань. Я знаю багатьох святенників, нітрохи не сумлінніших з цього погляду; з тією лише різницею, що їх спокушають пристрасті, а її дурманили софізми. Серед найзворушливіших і, насмілюся сказати, найповчальніших розмов вона могла б торкнутися цього питання, не змінюючи ні виразу обличчя, ані голосу і не вважаючи, що суперечить сама собі. У разі потреби вона могла б навіть перервати цю розмову задля справи і потім знову продовжити її з колишньою незворушністю – так щиро переконана вона була в тому, що все це лише правила суспільної моральності, які кожна розумна людина може тлумачити, застосовувати чи обходити, згідно з обставинами, ніскільки не ризикуючи образити Бога. Хоча я щодо цього питання зовсім не поділяю її думки, признаюся, не смів сперечатися з нею, соромлячись тієї неделікатної ролі, яку мені довелося б грати при цьому. Я міг би спробувати прищепити їй відомі правила, зробивши виняток для самого себе, але знав, що її темперамент не дозволив би їй зловживати своїми принципами, до того ж вона не з тих жінок, які піддаються на обман: вимагати винятку для себе – отже, дозволити їй робити виняток для всіх, хто їй сподобається. Втім, я лише принагідно згадую про цю та інші непослідовності її характеру, хоча вони завжди мало впливали на її поведінку, а в той час і зовсім не впливали: просто я обіцяв викласти її принципи і хочу дотримати слова. Повертаюся до себе.
Знайшовши у ній всі правила, необхідні мені для спасіння душі від жахів смерті та її наслідків, я з довірою черпав з цього джерела. Я прихилився до неї більше, ніж коли‑небудь у житті, і хотів би перелити в неї всі свої життєві сили, які, здавалося, готові були покинути мене. Це посилення прихильності до неї, переконання в тому, що жити мені лишилося недовго, відчуття глибокої довіри до моєї подальшої долі народжували в мені дуже спокійний і навіть чуттєвий стан, притлумлюючи всі пристрасті, що покладають на майбутнє наші страхи та надії, і даючи мені змогу без тривог і хвилювань втішатися тими небагатьма днями, що залишилися в моєму розпорядженні. Вони були тим приємніші, що я прагнув давати матусі всі задоволення, здатні підтримати в ній потяг до сільського життя. Намагаючись викликати в ній любов до саду, обори, голубів та корів, я й сам привертався до всього цього, і ці дрібні заняття, що заповнювали мій день, не порушуючи мого спокою, підтримували мій організм краще, ніж молоко та інші лікувальні засоби, і навіть відновлювали мені здоров’я, наскільки це було можливо.
Збір винограду і плодів скрасив нам залишок року, і це ще більше привернуло нас до сільського життя серед добрих людей, що нас оточували. З великим жалем зустріли ми прихід зими і повернулися в місто, наче в заслання; я особливо сумував, бо не сподівався дожити до весни і вважав, що прощаюся із Шарметом назавжди. Від’їжджаючи, я цілував землю й дерева і раз у раз оглядався назад. Давно закинувши свої уроки й утративши смак до світських і міських розваг, я вже нікуди не виходив, ні з ким не бачився, окрім матусі та пана Соломона, який з деякого часу став її і моїм лікарем. Це була чесна й розумна людина, великий картезіанець, який цікаво міркував про світову систему. Його приємні й повчальні розмови дали мені більше користі, ніж усі його рецепти. Я ніколи не міг зносити дурного й бездарного марнослів’я буденних теревенів, але розмови корисні і змістовні завжди давали мені велику втіху, і я ніколи від них не відмовлявся. Я полюбив провадити бесіди з паном Соломоном, мені здавалося, що з ним я заглядаю в ті високі знання, яких набуде моя душа, коли звільниться від земних пут.
Моя любов до нього поширилась і на предмети, про які він міркував, і я почав розшукувати книги, які допомогли б мені краще розуміти його. Найбільше мені подобалися ті, в яких до науки домішувалося богослов’я, особливо видання Пор‑Рояля та ораторіанців. Я читав їх чи, точніше, ковтав. Мені потрапила до рук книга отця Ламі «Бесіди про науки». Це був свого роду вступ до вивчення наукових праць. Я перечитав її разів сто і вирішив зробити її своїм путівником. Нарешті, незважаючи на свій стан, а точніше, завдяки йому, я відчув у собі непереборний потяг до знань і, хоча вважав кожен свій день останнім у житті, проте вчився з таким запалом, немов збирався жити вічно. Мені говорили, що це шкідливо, але я думаю, що читання йшло на користь не тільки моїй душі, а й тілу; заняття так захоплювали мене, що я забував про свої хвороби і значно менше від них страждав. Насправді ніщо не давало мені справжньої полегкості, та оскільки я не мучився сильними болями, то звик нудьгувати, не спати, міркувати, замість того щоб діяти, і дивився на поступове й повільне згасання свого організму як на неминучий процес, зупинити який може тільки смерть.
Такий настрій не лише відвернув мене від усіх суєтних життєвих турбот, а й позбавив нестерпного лікування, якому мене піддавали досі проти мого бажання. Переконавшись, що ліки мені не допоможуть, Соломон скасував їх і, лише щоб утішити мою бідолашну матусю, приписав мені якісь невинні засоби з тих, що покликані підтримувати у хворому надію і довіру до лікаря. Я припинив строгу дієту, почав знову пити вино і, в міру своїх сил, повернувся до способу життя здорової людини, залишаючись помірним у всьому, але ні в чому собі й не відмовляючи. Я почав навіть виходити з дому і відвідувати своїх знайомих, особливо пана де Конзьє, спілкуватися з яким мені дуже подобалось. Чи тому, що мені здавалося чудовим учитися до своєї останньої години, чи тому, що в глибині мого серця жевріла надія на життя, але очікування смерті не тільки не ослабило мого прагнення до занять, а здавалося, ще більше посилило його, і я квапився набратися деяких знань для того світу, немов думав, що там мені доведеться вдовольнятися лише тим, що я прихоплю із собою. Я полюбив книжкову крамницю Бушара, де збиралися освічені люди, і, оскільки весна, яку я раніше не сподівався більше побачити, була вже близька, відібрав кілька книжок для Шармета, на випадок, якщо матиму щастя туди повернутися.
Таке щастя мені випало, і я скористався ним якнайкраще. З невимовною радістю побачив я перші бруньки. Дожити до весни означало для мене воскреснути в раю. Тільки‑но почав танути сніг, ми покинули свою в’язницю і приїхали у Шармет досить рано, щоб почути перші трелі солов’я. Відтепер я перестав думати про смерть, і справді дивно, що в селі я ніколи серйозно не хворів. Я там часто нездужав, але ніколи не лягав у ліжко. Відчуваючи себе гірше, ніж звичайно, я говорив: «Коли ви побачите, що я вмираю, віднесіть мене у тінь дуба, і обіцяю вам, що я видужаю».
Незважаючи на слабкість, я знову взявся до своїх сільських занять, наскільки це дозволяли мої сили. Мене дуже засмутило, що я не міг уже сам доглядати садок, але, копнувши разів шість заступом, я починав задихатися, піт котився з мене, як той горох, – і доводилося кидати роботу. Коли я нахилявся, биття артерій посилювалось, і кров ударяла в голову з такою силою, що я мусив одразу випростуватись. Змушений обмежитися менш утомливою роботою, я, між іншим, захопився голубником і так полюбив його, що частенько проводив там багато годин, ні на хвилину не відчуваючи нудьги. Голуб – полохливий птах, його важко приручити. Але я зумів викликати у своїх вихованців таку довіру, що вони супроводжували мене скрізь і давалися в руки, коли мені цього хотілося. Як тільки я виходив у сад або у двір, миттю два чи три голуба сідали мені на плечі і на голову; врешті‑решт, незважаючи на втіху, яку я від цього мав, такий кортеж почав мені набридати, і я змушений був відучити їх від цієї фамільярності. Я завжди любив приручати тварин, особливо полохливих і диких. Мені здавалося чарівним завойовувати їхню довіру і ніколи її не обманювати: я хотів, щоб вони любили мене з власної волі.
Я вже говорив, що привіз із собою книжки. Я читав їх, але так, що вони більше стомлювали мене, ніж освічували. У мене було хибне уявлення про речі: я думав, що для плідного читання однієї книги треба мати всі ті знання, про які йдеться в ній; мені й на думку не спадало, що автор і сам черпав їх у міру потреби з інших книжок. Ця безглузда думка змушувала мене щохвилини припиняти читання, раз у раз переходячи від однієї книги до іншої, і нерідко, щоб дістатися до десятої сторінки праці, яку я хотів вивчити, мені доводилося переривати цілу бібліотеку. Я так наполегливо дотримувався цієї незвичайної методи, що згаяв бозна‑скільки часу і ледве не дійшов до потьмарення свідомості, бо перестав розуміти і знати будь‑що. На щастя, я помітив, що простую хибним шляхом, який може завести мене в нескінченний лабіринт, і вибрався з нього раніше, ніж заблукав у ньому остаточно.
Якщо ми хоч трохи маємо справжню схильність до знань, то відразу відчуваємо, заглиблюючись у них, їх зв’язок між собою, завдяки якому одне знання тягне за собою інше, вони допомагають і пояснюють одне щось інше, і жодне з них не може обійтися без решти. Хоч людський розум не може охопити всіх знань і йому необхідно виокремити щось одне як головне; але якщо він не має певного уявлення про решту, він часто залишиться у пітьмі навіть в обраній ним царині. Я відчув, що мій задум сам по собі правильний і корисний, але потрібно змінити методу. Взявшись перш за все до «Енциклопедії», я розділив її на галузі знань. Та потім зрозумів, що треба вчинити навпаки: вивчати окремо кожен розділ до того моменту, де всі вони об’єднуються. Так я дійшов до звичайного синтезу, але повернувся до нього цілком свідомо. Міркування замінили мені в цьому випадку брак знань, а здоровий глузд допомагав орієнтуватися. Житиму я чи помру, але мені не можна було марнувати час. Нічого не знати у двадцять п’ять років і прагнути пізнати все – отже, вміти дорожити своїм часом. Не знаючи, в яку мить доля чи смерть покладуть край моєму запалу, я хотів про всяк випадок набути знання про все як для того, щоб дослідити свої природні здібності, так і для того, щоб самому вирішити, що найбільш гідне вивчення.
Почавши виконувати цей план, я виявив, що існує ще одна перевага, про яку раніше не думав, а саме – корисне використання великої кількості часу. Мабуть, я народився не для науки; довгі заняття стомлюють мене так, що я не можу старанно вивчати той самий предмет навіть півгодини, а надто пильнуючи чужу думку, бо в свої власні мені доводилось іноді поринати на довший час і навіть досить успішно. Коли я читаю кілька сторінок з якого‑небудь автора, за думкою якого треба старанно слідкувати, мій розум раптом відключається і губиться в тумані. Упираючись, я тільки марно виснажую себе: у мене починає паморочитись голова, я більше нічого не розумію. Але якщо я безперервно переходжу від одного предмета до іншого, кожен наступний дозволяє мені відпочити від попереднього, і я набагато легше сприймаю їх. Я використав це спостереження у своєму плані занять і, перетасувавши предмети, дістав змогу вивчати їх цілий день і зовсім не стомлювався. Щоправда, польові і домашні роботи були мені корисною розвагою; але в своєму зростаючому пориві до знання я незабаром знайшов засіб ще збільшити час для занять і робити відразу дві справи, не потерпаючи, що від цього одна з них може постраждати.
Переповідаючи ці подробиці, вабливі для мене, але часто втомливі для читача, я дотримуюсь, одначе, помірності, про яку він і гадки не мав би, якби я не потурбувався попередити його про це. Тут, наприклад, я із захватом згадую різні спроби розподілити час наскільки можна приємніше і корисніше, і можу сказати, що цей період, прожитий на самоті і в постійних хворобах, був найменш бездіяльним і найменш нудним у моєму житті. У цьому чарівному куточку я провів два чи три найкращі літні місяці, намагаючись визначити схильності свого розуму. Я втішався радощами життя, ціну яким так сильно почував тепер, вільним і приємним товариством, якщо тільки можна назвати товариством наш довершений союз, і чудовими знаннями, яких я прагнув; мені здавалося, що я вже набув їх, чи, можливо, це було ще краще, – втіха вчитися багато в чому сприяла моєму щастю.
Варто лише згадати про ці спроби, які всі були для мене втіхою, але відзначалися надто великою простотою, щоб їх можна було пояснити. Ще раз повторюю: справжнє щастя не можна описати; воно відчувається, і відчувається тим дужче, чим менше у тебе можливості описати його, оскільки воно не виникає із зовнішніх чинників, а являє собою постійно тривалий стан. Я часто повторююсь, але повторювався б іще частіше, якби говорив про одне і те саме щоразу, як воно з’являється у мене в голові. Коли мій часто змінюваний спосіб життя нарешті усталився, ось приблизно якого вигляду він набув.
Щоранку я вставав з першими променями сонця. Через сусідній фруктовий сад підіймався на дуже мальовничу дорогу, що пролягала над виноградником, і схилом пагорба доходив до Шамбері. Під час прогулянки я промовляв свою молитву, що полягала не в безглуздому бурмотінні, а в щирому піднесенні серця до Творця чудовної природи, краса якої простягалася перед моїми очима. Я ніколи не любив молитися в кімнаті; мені здається, що стіни й усі ці жалюгідні витвори людських рук стають між Богом і мною. Я люблю споглядати Бога в Його творіннях, коли моє серце підноситься до Нього. Можу сказати, що молитви мої були чисті і тому гідні бути почутими. Я просив для себе і для тієї, з якою ніколи не розлучались мої бажання, тільки невинного і спокійного життя без розпусти, болю і тяжкої потреби, смерті як у праведників та їх участі в майбутньому. Втім, молитва моя полягала більше в захопленні і спогляданні, аніж у проханнях, і я знав, що найкращим засобом отримати від Подавача справжніх благ ті, що нам необхідні, є не прохання про них, а гідне життя. Я повертався з прогулянки досить довгим кружним шляхом, з цікавістю і захопленням поглядаючи на довколишні картини сільського життя – єдині, від яких ніколи не втомлювались мої очі і серце. Я здалеку вдивлявся, чи почався вже день у матусі. Якщо віконниці у неї були відчинені, я біг до неї, радісно тремтячи; якщо ж вони були зачинені, я йшов у сад і, чекаючи її пробудження, розважався повторенням пройденого напередодні або садівникував. Віконниці відчинялись, я поспішав поцілувати її в ліжку, ще напівсонну, і цей чистий і ніжний поцілунок в самій своїй невинності був сповнений особливої чарівності, яка ніколи не поєднується з чуттєвою пристрастю.
Наш сніданок зазвичай складався з кави, розбавленої молоком. О цій порі дня ми відчували себе особливо спокійними і невимушено розмовляли. Це вранішнє сидіння за столом, звичайно досить тривале, назавжди залишило в мені любов до сніданків, і мені значно більше подобаються англійський і швейцарський звичай, коли за сніданком усі збираються до столу, а не французький, коли кожен снідає у себе в кімнаті або, найчастіше, не снідає зовсім. Після годинної чи двогодинної розмови я до полудня повертався до своїх книг. Я починав з якого‑небудь філософського твору на кшталт «Логіки» Пор‑Рояля, «Дослідів» Локка, Мальбранша, Лейбніца, Декарта та інших. Незабаром я помітив, що всі ці автори майже постійно суперечать одне одному, і склав химерний план помирити їх між собою, що дуже мене втомило й забрало багато часу. Я заплутався й перестав рухатися вперед. Нарешті, відмовившись від цієї методи, я взяв на озброєння набагато кращу, якій і зобов’язаний всіма своїми успіхами, попри відсутність здібностей.
Читаючи якого‑небудь автора, я взяв собі за правило приймати всі його ідеї і слідкувати за їхнім розвитком, не домішуючи до них ні своїх міркувань, ані думок чужих авторів і ніколи їх не заперечуючи. Я сказав собі: спочатку влаштую в своїй голові склад ідей, істинних чи хибних, але в усякому разі, ясних, і зачекаю, поки їх назбирається досить для того, щоб мати змогу порівнювати їх і вибирати. Знаю, що й ця метода не бездоганна, але вона допомогла моєму освіченню. Через кілька років, поки я думав чужими думками, не розмірковуючи і, так би мовити, не думаючи, я набув досить великий запас знань, щоб бути самодостатнім і мислити самостійно, не вдаючись до чужої допомоги. І тоді, коли подорожі і справи позбавили мене можливості заглядати в книги, я розважався тим, що згадував і порівнював прочитане, зважуючи кожну думку на терезах розуму і де в чому заперечуючи думку своїх вчителів. Через те, що я пізно почав застосовувати свою здатність міркувати, вона, як я переконався, не втратила своєї сили, і, коли я опублікував свої власні думки, ніхто не звинуватив мене в рабському учнівстві і в тому, що я висловлююся in verba magistri .
Від філософії я переходив до елементарної геометрії; але далі так і не просунувся, вперто прагнучи перемогти свою пам’ять і сотні разів повертаючись до вже пройденого. Мені не сподобалася Евклідова геометрія, яка радше турбується про ланцюг доказів, ніж про зв’язок ідей; я віддав перевагу «Геометрії» отця Ламі, котрий став з того часу одним з моїх улюблених авторів і праці якого я все ще охоче перечитую. Далі йшла алгебра, і в ній моїм гідом був той‑таки отець Ламі. Трохи просунувшись уперед, я почав вивчати «Науку обчислення» отця Рейно, а згодом – його «Наочний аналіз», якого, втім, я лише злегка торкнувся. Я так і не дійшов до того, щоб як слід відчути застосування алгебри до геометрії. Мені зовсім не подобалась ця манера робити операції всліпу, і мені здавалося, що розв’язання геометричної задачі за допомогою рівнянь – все одно що гра арії на шарманці. Коли я вперше знайшов за допомогою обчислення, що квадрат бінома дорівнює сумі квадратів його частин і їх подвоєному добутку, я, незважаючи на правильність своїх обчислень, не йняв цьому віри доти, доки не побудував усю фігуру. Не те щоб я не любив алгебру за те, що вона оперує абстрактними поняттями, але коли вона стосувалася простору, мені потрібно було бачити її дію у кресленнях; інакше я нічого не міг зрозуміти.
Після алгебри надходила черга латини. Ці заняття були найважчими, і я ніколи не міг досягти в них особливих успіхів. Спочатку я вдався до методи Пор‑Рояля, але безрезультатно. Мене нудило від цих остготських віршів, моє вухо ніколи не могло до них звикнути. Я губився у великій кількості правил і, запам’ятовуючи останнє, забував усі попередні. Заучування слів не підходить для людини з поганою пам’яттю, а я вперто налягав на це заняття саме для того, щоб розвинути свою пам’ять. Врешті‑решт, довелося його кинути. Я достатньо розібрався у будові фраз, щоб читати легкий текст за допомогою словника. Я вибрав цей шлях, і справа пішла добре. Я взявся до перекладів, не письмових, а усних, і цим обмежився. З часом завдяки вправам я почав вільно читати латинських авторів, але так і не навчився писати і говорити цією мовою; це часто ставило мене у скрутне становище, коли я, сам не знаю як, опинився в ролі письменника. Інший незручний наслідок такого способу навчання полягав у тому, що я ніколи не знав просодії, а тим паче версифікації. Проте, бажаючи відчути гармонію мови у віршах і в прозі, я зробив немало зусиль, аби досягти цього, але переконався, що без учителя це майже неможливо. Вивчивши віршування найлегшого розміру, гекзаметра, я мав терпіння проскандувати майже всього Верґілія, помітивши в ньому всі стопи і кількість складів; згодом, коли у мене виникали сумніви, довгий це чи короткий склад, я радився зі своїм Верґілієм. Зрозуміло, що я припускався багатьох помилок через вільності, що допускаються у віршах. Але якщо самостійне навчання має деякі переваги, з ним пов’язано також багато незручностей, і щонайперше – неймовірна праця. Мені це відомо краще, ніж будь‑кому іншому.
Перед полуднем я полишав книги і, якщо обід ще не був готовий, ішов провідати своїх приятелів голубів або попрацювати в саду. Коли мене кликали, я прибігав до обіду дуже задоволений, почуваючи великий апетит, бо треба відзначити й те, що, хоч який би я був хворий, апетиту я ніколи не втрачав. За обідом ми проводили час дуже приємно, розмовляючи про свої справи, чекаючи на ту хвилину, коли матуся зможе почати їсти. Двічі чи тричі на тиждень, якщо була гарна погода, рятуючись від спеки, ми йшли пити каву до прохолодної і густо зарослої зеленню альтанки за будинком, яку я прикрасив хмелем. Там проводили ми деякий час, оглядаючи наші овочі, квіти і розмовляючи про наше життя, що давало змогу ще більше відчути його красу. На іншому кінці саду в мене була ще одна сімейка: бджоли. Я не проминав нагоди, іноді разом з матусею, зробити їм візит; я дуже цікавився їх роботою і нескінченно розважався тим, що спостерігав, як вони повертаються зі свого збирання, іноді з таким вантажем на лапках, що їм важко було рухатися. У перші дні цікавість зробила мене нескромним, і вони ужалили мене двічі чи тричі, але потім ми так добре зазнайомилися, що вони вже не чіпали мене, хоч як би близько я підходив; і, хоч як не були повні вулики, готові роїтися, бджоли іноді оточували мене, сідали мені на обличчя, на руки, але жодна мене не вжалила. Всі створіння остерігаються людини – і мають рацію; але як тільки вони переконуються, що вона не хоче їм нашкодити, їхня довіра стає такою великою, що треба бути варваром, щоб нею зловживати.
Потім я повертався до своїх книжок, але мої післяобідні заняття треба назвати радше відпочинком і розвагою, ніж працею і навчанням. Я завжди терпіти не міг кабінетних занять після обіду, і взагалі будь‑яка праця дається мені важко в денну спеку. Одначе я вчився, але не утрудняючи себе й безсистемно, читаючи, але не навчаючись. Найбільше уваги я приділяв історії і географії, а що це не вимагало розумової напруги, робив успіхи тією мірою, як дозволяла мені моя погана пам’ять. Я захотів вивчити отця Пето і заглибився в нетрі хронології, та мені набридла критична частина, в якій не було ні основи, ні меж, і я відчув особливий потяг до точного вимірювання часу і руху небесних тіл. Я міг би навіть захопитися астрономією, якби мав інструменти, але мені доводилося задовольнятися лише деякими елементарними знаннями, взятими з книг, та деякими грубими спостереженнями за допомогою далекоглядної труби, тільки для того, щоб ознайомитися із загальним виглядом неба, бо моя короткозорість не дозволяла мені досить ясно розрізняти зорі неозброєним оком.
У зв’язку з цим я пригадую одну пригоду, спогад про яку часто викликав у мене сміх. Я купив собі карту зоряного неба, щоб вивчати сузір’я. Я прикріпив карту до підставки і ясними ночами виходив у сад і встановлював цю підставку на чотири ніжки на рівні мого зросту, повернувши карту донизу; для освітлення я брав свічку і, щоб вітер не загасив її, ставив її у відро на землі, між ніжками. Потім, дивлячись поперемінно то на карту неозброєним оком, то на зорі в свою трубу, я вчився впізнавати зірки й розрізняти сузір’я. Здається, я вже говорив, що сад пана Нуаре був розташований терасами, з дороги було видно все, що в ньому відбувається. Одного пізнього вечора селяни, що проходили поблизу нашого будинку, побачили мене за моїми маніпуляціями і в досить дивному убранні. Світло, що падало на мою карту і виходило бозна‑звідки, оскільки його джерело було приховане від їхніх очей стінками відра, чотири стовпці, величезний аркуш паперу, поцяткований якимись фігурами, рамка і рух труби, що поверталася туди‑сюди, здалися їм якимись чаклунськими діями, які їх неабияк налякали. Моє вбрання не могло їх заспокоїти: насунутий на нічний ковпак капелюх і матусина тепла кофта, яку вона змусила мене надягнути, надали мені у їхніх очах вигляду справжнього чаклуна, оскільки вже доходило до півночі, вони не сумнівалися в тому, що це початок шабашу. Не бажаючи бачити, що буде далі, вони з переляку втекли, розбудили сусідів, розповіли їм про побачене, і ця історія так швидко поширилася, що наступного дня всі навколо вже знали, що в саду пана Нуаре нечиста сила справляла шабаш.
Не знаю, чим би скінчився весь цей галас, якби один із селян, свідок моїх заклинань, не поскаржився того ж таки дня двом єзуїтам, котрі бували у нас, і ті, ще не знаючи, про що йдеться, заздалегідь заспокоїли селян, а потім розповіли нам цю історію. Я пояснив їм, як усе було, і ми всі разом довго сміялися. Проте було вирішено: надалі, щоб уникнути подібних випадків, я вестиму свої спостереження без світла і ходитиму звірятися з картою в дім. Ті, хто прочитав у «Листах з Гори» про мою венеціанську магію, переконаються, я певен, що я вже давно мав великий потяг до чаклунства.
Такий був мій спосіб життя в Шарметі, коли я не був зайнятий польовими роботами, яким я завжди віддавав перевагу, і в тих випадках, коли це не перевищувало моїх сил, я працював як справжній селянин. Правда, у той час моя надзвичайна слабість дозволяла мені похвалитися лише своєю доброю волею. До того ж я завжди хотів робити відразу дві справи і тому жодної не робив як слід. Я вбив собі в голову розвинути свою пам’ять і наполегливо заучував великі уривки. Для цього я завжди носив із собою яку‑небудь книгу, яку на превелику силу вивчав і повторював під час роботи. Не розумію, як від цих марних і тривалих зусиль я врешті‑решт зовсім не отупів. Еклоги Верґілія я завчав, думаю, разів двадцять, а тепер не пам’ятаю з них ні слова. Я втратив і розрізнив безліч книг завдяки своїй звичці носити їх із собою всюди – на голубник, у сад, у виноградник. Зайнятий чим‑небудь іншим, я клав книжку до підніжжя дерева або на живопліт, потім забував про неї і нерідко два тижні потому знаходив її зітлілою або згризеною мурахами і слимаками. Ця пристрасть до навчання стала якоюсь манією, яка робила мене схожим на одержимого, оскільки я постійно бурмотів собі щось під ніс.
Твори Пор‑Рояля та ораторіанців, які я читав найбільше, зробили мене напівянсеністом, але, незважаючи на всю мою довірливість, їхня сувора теологія викликала у мене жах. Страх перед пеклом, якого я раніше майже зовсім не боявся, почав поступово руйнувати мій спокій, і, якби матуся не заспокоювала мене, ця страхітлива доктрина врешті‑решт цілком перевернула б мені душу. Мій духівник, що був одночасно і її сповідальником, сприяв, зі свого боку, підтриманню в мені доброго самопочуття. Це був отець Еме, єзуїт, добрий і мудрий старий, пам’ять якого я завжди шануватиму. Хоча і єзуїт, він відзначався дитячою простотою, і його моральні правила, радше м’які, ніж поблажливі, були саме тим, чого я потребував, щоб протистояти похмурому впливу янсенізму. Ця добра людина і його товариш, отець Коп’є, часто відвідували нас у Шарметі, хоча дорога до нас була дуже важка і досить довга для людей їхнього віку. Ці відвідини були для мене великим благом, хай віддячить Господь їхнім душам! Їм було вже дуже багато років у той час, і я не думаю, що вони ще живі тепер. Я теж ходив до них у Шамбері і поступово призвичаївся до їхнього житла; їхня бібліотека була до моїх послуг. Спогад про цей щасливий час до такої міри пов’язаний із спогадом про єзуїтів, що одне змушує мене любити інше, і, хоча їхнє вчення завжди здавалося мені небезпечним, я ніколи не міг знайти в собі сили щиро ненавидіти їх.
Хотілося б мені знати, чи впадають інші люди в таку дитинність, в яку впадало іноді моє серце. Серед своїх занять і цілком невинного життя, незважаючи на все, що мені говорили, страх перед пеклом все ж таки часто хвилював мене. Я запитував себе, у якому я стані, і якщо я помру просто зараз, то чи буду я засуджений. На думку янсеністів, це річ безперечна, але моя совість намагалася це заперечувати. Вічно перебуваючи в страху і в жорстокій невпевненості, я, щоб знайти вихід, удавався до таких смішних засобів, за які сам охоче спровадив би когось іншого до божевільні. Якось, поринаючи в ці похмурі роздуми, я мимовільно кидав камінці в стовбури дерев, роблячи це з властивою мені спритністю, тобто майже ніколи не влучаючи в ціль. І ось я раптом вирішив перетворити ці чудові вправи на свого роду з’ясування майбутнього, щоб заспокоїти своє хвилювання. Я сказав собі: зараз я кину цей камінь он в те дерево навпроти; якщо попаду, отже, я врятований, якщо промахнуся – буду засуджений. Промовивши отак, я кинув тремтячою рукою свій камінець. Серце моє калатало з шаленою силою, але камінчик влучив у саму середину стовбура, що було неважко, оскільки я вибрав дуже товсте дерево, що стояло найближче. Відтоді я вже не сумнівався в своєму порятунку. Згадуючи цей випадок, не знаю, сміятися мені чи плакати. Ви, дорослі люди, звичайно, смієтеся. Але, радіючи своїй перевазі, не знущайтеся з моєї жалюгідної слабкості, тому що, присягаюся вам, я і сам чудово її усвідомлюю.
Утім, ці хвилювання і тривоги, можливо, невіддільні від святобливості, не були моїм постійним станом. Зазвичай я був досить спокійний, і думка про близьку смерть наповнювала мою душу не так скорботою, як тихим смутком, в якому й була моя насолода. Недавно я знайшов серед своїх старих паперів свого роду передсмертне напуття самому собі, в якому я називав себе щасливим, оскільки вмирав у тому віці, коли знаходиш у собі досить мужності дивитися смерті в лице, не зазнавши в житті великих фізичних і моральних страждань. Який я був правий! Якесь передчуття змушувало мене боятися життєвих страждань. Здавалося, я передбачав долю, що чекала мене на схилі моїх днів. Ніколи я не був такий близький до мудрості, як у той щасливий період. Не відчуваючи особливих докорів сумління за минуле, вільна від турбот про майбутнє, моя душа постійно і сповна втішалася теперішнім.
Святобливі люди звичайно мають яку‑небудь дуже яскраво виражену чуттєву схильність, яка змушує їх із захватом утішатися дозволеними їм невинними радощами. Не знаю, чи, точніше, добре знаю, чому світські люди ставлять їм це у провину: тому, що вони заздрять тим, хто втішається простими речами, до чого вони самі давно втратили здатність. Я ж цієї здатності не втратив, і мені було дуже приємно задовольняти її із спокійною совістю. Моє ще юне серце віддавалося всьому з дитячою радістю чи, смію сказати, з ангельською хтивістю, бо насправді мої безтурботні радощі були світлі і прозорі, як райське блаженство. Обіди на траві в Монтаньйолі, вечері в альтанці, збір плодів і винограду, вечірні посиденьки, які ми проводили за тіпанням льону – все це були для нас справжні свята, яким матуся раділа не менше, ніж я сам. Більш усамітнені прогулянки мали ще більшу чарівність, тому що тоді наші серця виливалися вільніше.
Одну з таких прогулянок, у день святого Людовіка, чиє ім’я мала й матуся, я запам’ятав назавжди. Ми пішли на неї удвох рано‑вранці, після меси, яку відслужив для нас удосвіта чернець‑кармеліт в каплиці, що прилягала до будинку. Я запропонував пройтися схилом пагорба, що лежав навпроти нашого і на якому ми ще ні разу не бували. Провізію ми відправили вперед, оскільки прогулянка передбачалася на весь день. Незважаючи на деяку повноту, матуся була непоганим ходаком; ми переходили з пагорба на пагорб, з лісу в ліс, іноді під сонцем, частіше в тіні, час від часу відпочиваючи і забуваючись на цілі години в розмовах про самих себе, про свій союз, про насолоду нашої долі, і підносили молитви про її продовження, які, проте, не були почуті. Здавалося, все змовилося, щоб зробити той день щасливим. Недавно пройшов дощ і прибив пил, уздовж шляху дзюрчали струмки, свіжий вітерець колихав листя, повітря пахло свіжістю, на обрії не було жодної хмаринки, на небі панував безтурботний спокій, як і в наших серцях. Ми влаштували обід в одного селянина, розділивши його з усією його родиною, яка благословляла нас від щирого серця. Ці бідні савояри – добрі люди! Після обіду ми сховалися в тіні крислатих дерев, де матуся, поки я збирав сухий хмиз, щоб зварити каву, рвала в кущах трави. На квітах того букета, який я нарвав їй дорогою, вона пояснила мені безліч цікавих подробиць їхньої будови, що дуже зацікавило мене і мало б привернути до ботаніки, але час для цього ще не настав, – я був дуже захоплений іншими науками. Дивна думка, що раптом прийшла мені до голови, відвернула мене від квітів і рослин. Мій душевний стан, усе, що ми говорили й робили того дня, все, що мене вражало, нагадали мені щось подібне до марення, яке я бачив наяву в Ансі сім чи вісім років тому, і про яке я говорив у своєму місці. Схожість була така разюча, що від думки про це я розхвилювався до сліз.
У пориві ніжності я розцілував свою дорогу подругу. «Матусю, матусю, – мовив я пристрасно, – цей день був мені обіцяний вже давно, і мені немає чого більше бажати. Завдяки вам я на вершині щастя, чи може воно не згаснути тепер? Чи може воно тривати доти, доки я відчуватиму всю його красу? Воно кінчиться тільки разом з моїм життям!»
Так минали мої щасливі дні, і вони були тим щасливіші, що, не помічаючи нічого, що могло їх схвилювати, я насправді думав, що вони закінчаться тільки з моїм життям. Не те щоб джерело моїх тривог цілком вичерпалося, але я бачив, що воно наповнюється іншим змістом, і намагався спрямувати його на корисні речі, щоб він у самому собі приносив зцілення. Матуся завжди любила село, і з моєю допомогою ця схильність не охолоджувалась. Поступово вона полюбила і польові роботи, їй подобалося землеробство; і вона мала деякі знання у цій справі, які вона охоче застосовувала на практиці. Не задовольняючись ділянкою землі, що прилягала до будинку, вона брала в оренду то який‑небудь луг, то поле. Нарешті, перенісши свої підприємницькі здібності на землеробство і не бажаючи жити без діла у своєму домі, вона швидко почала ставати справжньою фермершею. Мені не дуже подобався цей широкий розмах, і я опирався йому наскільки міг, упевнений, що кожен здатний її обдурити, а в результаті її щедрості й марнотратства витрати у неї завжди перевищуватимуть доходи. Але я втішав себе думкою, що ці доходи принаймні будуть небезкорисні і допоможуть їй жити. З усіх її починань це останнє здавалося мені найменш згубним, і, хоч я не бачив у ньому, подібно до неї, вигідної справи, я дивився на нього як на постійне заняття, що здатне уберегти її від шахраїв і зубожіння. Захоплений цією думкою, я гаряче бажав набратися сил і здоров’я, щоб бути у змозі піклуватися про її справи, наглядати за її робітниками чи самому стати першим робітником. Природно, що праця, яку мені доводилося брати на себе для цього, часто відривала мене від книг і відволікала від мого стану і тим самим сприяла поліпшенню мого здоров’я.
Наступної зими Барілло, повернувшись з Італії, привіз мені кілька книжок, у тому числі Бонтемпі і «Cartella per musica»  отця Банк’єрі, які викликали у мене цікавість до історії музики і теоретичних досліджень про це прекрасне мистецтво. Барілло якийсь час залишався у нас, і, оскільки кілька місяців тому я досяг повноліття, було вирішено, що навесні я поїду до Женеви, щоб спробувати отримати спадок, що залишився мені від матері, чи принаймні належної мені його частки, поки не з’ясується, що трапилося з моїм братом. Як вирішили, так і зробили. Я приїхав у Женеву, туди ж прибув мій батько. Він давно вже міг з’являтися в Женеві, не накликаючи на себе неприємностей, хоча звинувачення щодо нього не було скасовано. Поважаючи його за мужність і чесність, влада вдавала, ніби забула про його справу, а чиновники, зайняті новим грандіозним проектом, не хотіли передчасно дратувати буржуазію недоречним нагадуванням про свою колишню упередженість.
Я побоювався, що у мене виникнуть труднощі через те, що я змінив релігію, але цього не сталося. Закони Женеви щодо цього менш суворі, ніж бернські закони, де кожен, хто змінив віросповідання, втрачає не тільки своє звання, а й майно. Тож моє право на майно ніхто не заперечував, але його вартість, не знаю, яким чином, звелася до дуже незначної суми. Хоча в смерті мого брата були майже впевнені, але юридичних доказів її не було. Не маючи потрібних паперів, я не міг претендувати на його частку і без жалю залишив її батькові, який і користувався нею до кінця свого життя. Як тільки з юридичними формальностями було покінчено, і я отримав свої гроші, я витратив деяку їх частину на книги і помчав скласти решту до матусиних ніг. Серце моє всю дорогу радісно билося, і та мить, коли я вручив їй ці гроші, стала для мене в тисячу разів солодшою, ніж та, коли я сам отримав їх. Вона прийняла гроші з простотою, властивою великодушним людям, які, самі здійснюючи подібні вчинки без зусиль, дивляться на них без захоплення. Ці гроші майже цілком і з тією ж простотою були витрачені на мої потреби. Вона використала б ці гроші точнісінько так, якби отримала їх з іншого джерела.
Тим часом здоров’я моє не йшло на краще, навпаки, я марнів на очах, був блідий як смерть і худий як скелет; мої артерії билися жахливо, серцеві напади у мене почастішали, я постійно відчував стиснення в грудях, і моя слабкість дійшла нарешті до того, що я ледве міг рухатися, не міг прискорити крок не задихаючись, не міг нахилитися без запаморочення, не міг підняти й найменшої ваги; я був доведений до цілковитої бездіяльності, що особливо болісно для такої рухливої людини, як я. Безперечно, до всього цього домішувалася певна частка помисливості. Помисливість – хвороба щасливих людей, страждав на неї і я: часті безпричинні сльози, переляк від найменшого шелесту листя чи крику птаха, раптові зміни настрою серед спокійного і тихого життя – на всьому цьому лежала печать нудьги, породженої благополуччям, яка, так би мовити, розбещує чуттєвість. Ми так мало створені для щастя на землі, що, коли у нас не страждають і тіло, і душа, нам треба, щоб страждало щось одне з них, і добрий стан одного майже завжди шкодить іншому. У той самий час, коли я міг тішитися радощами життя, занепад мого організму заважав цьому, і ніхто не міг сказати, в чому була причина моєї недуги. Згодом, незважаючи на прожиті роки і справді реальні й серйозні хвороби, моє тіло ніби відновило свої сили, щоб я міг краще відчувати свої нещастя, і тепер, коли я пишу ці рядки, немічний і майже шістдесятилітній старий, котрого обсіли всілякі болі, я відчуваю, страждаючи, в собі більше життєвої сили, ніж мав колись, утішаючись, у розквіті літ і в хвилини справжнього щастя.
Я включив у своє читання деякі твори з фізіології і, щоб остаточно доконати себе, почав вивчати анатомію. Розглядаючи нескінченну кількість складових частин свого організму та їхню взаємодію, я щодня чекав, що він от‑от розпадеться; я ніскілечки не дивувався, що помираю, навпаки, дивувався тому, що ще живий, і кожну хворобу, про яку мені доводилося читати, знаходив у собі. Я певен, що, навіть якби не був хворий, то неодмінно захворів би від такого згубного читання. Знаходячи в кожній хворобі симптоми своєї власної, я вважав, що хворію на всі відразу, і до того ж заробив ще одну і дуже жорстоку, якої, як мені здавалося, я позбувся: пристрасне бажання вилікуватися. Важко уникнути цього, коли почнеш читати медичні книги. Я шукав, роздумував, порівнював і нарешті уявив, що причина моєї недуги – поліп у серці, і сам Соломон був, здається, уражений цією ідеєю. Міркуючи послідовно, я повинен був би, виходячи з цієї думки, утвердитися в своєму колишньому рішенні. Проте я цього не зробив. Я напружив усі свої розумові здібності, щоб відшукати засіб вилікуватися від поліпа в серці і здійснити це чудодійне лікування. Під час однієї з поїздок в Монпельє з метою відвідати ботанічний сад і його доглядача пана Соважа, Ане почув, що пан Фіз вилікував когось від подібного поліпа. Матуся згадала про це і розповіла мені. Цього виявилося досить, щоб збудити в мені бажання звернутися за порадою до пана Фіза. Надія на вилікування додала мені бадьорості і сили для майбутньої подорожі. Женевські гроші дали кошти для її здійснення. Матуся не лише не перешкоджала мені, навпаки, умовляла мене поїхати, і ось я вирушив у Монпельє.
Не треба було їхати так далеко, щоб знайти потрібного мені лікаря. Втомившись від верхової їзди, я найняв у Греноблі екіпаж. В Муарані мене наздогнали ще п’ять чи шість карет, що в’їхали в місто одна за одною. Більшу їх частину складав весільний поїзд однієї нареченої, пані де Коломб’є. З нею була інша жінка, пані де Ларнаж, старша за неї і не така вродлива, але не менш приваблива. З Романа, де мала зупинитися наречена, вона збиралася подорожувати далі, до містечка Сент‑Андьоль, поблизу Пон‑Сент‑Еспрі. Зрозуміло, що через свою соромливість я не відразу познайомився з блискучими жінками і почтом, що їх оточував, але, оскільки ми їхали одним і тим самим шляхом, зупинялися в одних і тих самих готелях, це знайомство мало відбутися. Обідаючи з ними за одним столом, я змушений був відрекомендуватися, щоб не зажити слави відлюдька. Отож наше знайомство відбулося, і навіть раніше, ніж я того хотів, тому що такий гамір і метушня мало підходили хворому, і особливо хворому з таким характером, як у мене. Але цікавість робить цих хитрух‑жінок такими наполегливими, що, бажаючи познайомитися з чоловіком, вони починають крутити йому голову. Так було і зі мною. Пані де Коломб’є, надто оточена своїми молодими залицяльниками, не мала часу спокушати мене, та це й не варто було затівати, оскільки ми повинні були незабаром розлучитися. Але пані де Ларнаж, яка була менш заклопотана, треба було потурбуватися про подальшу дорогу. Вона взялася за мене, і ось прощавай, бідолашний Жан‑Жак, чи, точніше, прощавай, лихоманко, помисливість, поліп! Усе минається біля неї, за винятком деякого серцебиття, яке у мене залишилося і від якого вона не хотіла мене вилікувати.
Поганий стан мого здоров’я став першою темою нашої розмови. Усі знали, що я хворий і їду в Монпельє; і, мабуть, вигляд мій і мої манери не говорили про мене, як про розпусника, оскільки, як незабаром з’ясувалося, ніхто не запідозрив мене в тому, що я їду в Монпельє пройти банний курс лікування. Хоча хвороба – не надто утішлива рекомендація для чоловіка в очах дам, вони, одначе, мною зацікавилися. Вранці вони довідувалися про моє здоров’я і запрошували мене випити шоколаду, розпитували, як я провів ніч. Якось, дотримуючись своєї похвальної звички говорити не думаючи, я відповів, що не знаю. Така відповідь змусила їх вважати мене божевільним: вони почали придивлятися до мене уважніше, і така прискіпливість мені зовсім не зашкодила. Я чув, як одного разу пані де Коломб’є сказала своїй подрузі: «Йому бракує світськості, але він милий». Це зауваження дуже мене підбадьорило, і я справді став милим.
При ближчому знайомстві довелося розповісти про себе. Це бентежило мене, оскільки я чудово розумів, що в товаристві світських жінок слово «новонавернений» уб’є мене в їхніх очах. Не знаю чому, але я вирішив видати себе за англійця, якобіта, і мені повірили. Я назвався Дадлінґом, так мене й стали називати. Але один клятий старий, маркіз де Торіньян, що був там, так само хворий, як і я, і до того ж страшенно буркотливий, надумав затіяти розмову з паном Дадлінґом. Він заговорив зі мною про короля Якова, про претендента, про колишній Сен‑Жерменський двір. Я був як на голках, бо про все це я знав тільки ту дещицю, що вичитав у графа Гамільтона та з газет; а проте мені вдалося добре скористатися своїми бідними знаннями і виплутатися з халепи. На щастя, нікому не спало на думку розпитувати мене про англійську мову, з якої я не знав жодного слова.
У цьому товаристві всі симпатизували одне одному і з жалем чекали, коли їм доведеться розлучитися. Ми повзли повільно, як черепахи. У неділю ми опинилися в Сен‑Марселені. Пані де Ларнаж захотіла піти до меси, я пішов разом з нею, і це трохи не зіпсувало всю справу. Я поводився як завжди. З мого скромного і стриманого вигляду вона прийняла мене за святенника і склала про мене вельми невтішну думку, як вона сама призналася мені через два дні. Мені довелося бути надалі дуже люб’язним, щоб загладити це прикре враження, чи, точніше, пані де Ларнаж, як жінка досвідчена і не охоча відмовляти собі в задоволенні своїх примх, вирішила ризикнути і зробити перший крок, щоб подивитися, як я вийду із становища. І вона зробила багато кроків мені назустріч, до того ж таких сміливих, що я, далеко не переоцінюючи своєї зовнішності, вирішив, що вона глузує з мене. Яких тільки дурниць не накоїв я через свою дурість, я поводився гірш, ніж маркіз із «Спадщини». Що більше вона кокетувала зі мною, то дужче утверджувався я в своїй думці. І собі, і їй я говорив зітхаючи: «Ох, якби все це було правдою! Я був би найщасливішим зі смертних!» Думаю, що моя недосвідченість лише підхльостувала її примху, вона нізащо не хотіла зазнати невдачі.
У Романі ми залишили пані де Коломб’є з усім її почтом і дуже поволі і найприємнішим чином продовжували шлях утрьох: пані де Ларнаж, маркіз де Торіньян і я. Маркіз, хоча і старий і буркотливий, був, проте, досить доброю людиною, але, як мовиться, не любив жувати хліб, чуючи запах смаженого. Пані де Ларнаж так мало приховувала свою прихильність до мене, що він помітив це швидше, ніж я сам, і його їдкі сарказми повинні були б принаймні додати мені впевненості в собі, про яку я не смів і мріяти, бачачи ласкавість жінки, якби я з якоїсь примхи думки, на яку тільки я і здатний, не уявив, що вони обоє змовилися посміятися з мене. Ця безглузда думка остаточно перевернула все в моїй голові і змусила мене грати та надала мені найдурнішого вигляду. Не розумію, чому пані де Ларнаж не відштовхнула моя похмурість і вона не прогнала мене з найбільшим презирством. Але вона була розумна жінка і чудово бачила, що в моїх вчинках більше дурості, ніж холодності.
Нарешті їй вдалося, хоча й не без труднощів, змусити мене зрозуміти її. Ми вирішили пообідати у Валансі і, відповідно до нашого похвального звичаю, пробули там до вечора. Ми зупинилися за містом у готелі «Сен‑Жак». Я завжди пам’ятатиму цей готель і кімнату, яку винаймала пані де Ларнаж. Після обіду вона захотіла прогулятися: вона знала, що маркіз поганий ходак, і це була слушна нагода залишитися наодинці зі мною, чим вона твердо вирішила скористатися, не бажаючи марнувати час, якого залишалося небагато. Ми прогулювалися уздовж ровів, що оточували місто. Там я знову почав довгу історію своїх хвороб; вона відповідала таким ніжним тоном і так притискала мою руку до свого серця, що тільки моя надмірна дурість заважала мені перевірити на ділі її щирість. Найзабавніше було те, що я сам був надзвичайно схвильований. Я вже говорив, що вона була привабливою, а любов зробила її чарівною і наділила її блиском першої молодості, вона кокетувала з таким мистецтвом, що могла б полонити найдосвідченішого чоловіка. Я почував себе дуже ніяково і щохвилини готовий був відкинути будь‑яку несміливість, але боязнь образити її чи розсердити і ще більший страх бути висміяним і зганьбленим, можливість почути за обідом, як безжальний маркіз привітає мене з моєю заповзятливістю, стримували мене. Я обурювався на свій безглуздий сором, але не міг подолати його. Я був, як на тортурах. Облишивши свої промови Селадону і відчуваючи, які вони недоречні в таку хвилину, я мовчав, не знаючи, що робити і що сказати, у мене був похмурий вигляд, – одне слово, я робив усе, щоб накликати на себе гнів, якого так боявся. На щастя, пані де Ларнаж була людяніша. Вона несподівано урвала цю мовчанку, обійнявши мене рукою за шию, і в ту ж мить її губи, притиснувшись до моїх, сказали мені все дуже ясно, щоб я міг помилятися й далі. Криза була якнайдоречніша. Я став люб’язним. Час було це зробити! Вона розбудила в мені ту довіру, брак якої завжди заважав мені бути природним. Я став самим собою. Ніколи ще мої очі, почуття, серце і мої губи не говорили так красномовно, ніколи ще я так повно не загладжував своїх помилок, і якщо ця маленька перемога і коштувала пані де Ларнаж деякого клопоту, я маю підстави думати, що їй не довелося пошкодувати про це.
Проживи я хоч сто років, я завжди із задоволенням згадуватиму цю чарівну жінку. Я називаю її «чарівною», хоча вона не була ні вродливою, ні молодою, але разом з тим вона не була ні потворною, ні старою, і тому ніщо в її обличчі не заважало її розуму і грації справляти потрібне враження. На відміну від інших жінок, у неї найменше збереглася свіжість обличчя, і я думаю, що її зіпсували рум’яна. Вона мала всі підстави бути легко доступною жінкою – тільки так вона могла змусити цілком оцінити себе. Можна було дивитися на неї і не кохати, але не можна було володіти нею і не обожнювати її. Це доводить, як мені здається, що вона не завжди була такою щедрою на ласки, як зі мною. Вона надто стрімко і пристрасно захопилася мною, щоб заслуговувати на прощення, але принаймні в її захопленні серце відігравало не меншу роль, ніж її чуттєвість. За той короткий і чудовий час, який я провів разом з нею, вона так берегла мене і стримувала мій запал, незважаючи на свою пристрасність, що я маю всі підстави вважати, що вона більше турбувалася про моє здоров’я, ніж про своє задоволення.
Наші стосунки не залишилися непомітними для маркіза. Його підсміювання з мене не припинилися, навпаки, він більше, ніж будь‑коли, поводився тепер зі мною як з нещасним закоханим, змученим непохитністю своєї суворої красуні. У нього жодного разу не прослизнуло ні слова, ні погляду чи посмішки, які змусили б мене запідозрити, що він розгадав нас. Я вважав би так і далі, якби проникливіша пані де Ларнаж не сказала мені, що він усе бачить, але, як людина вихована, не подає виду. Справді, неможливо було поводитися шляхетніше і виявляти більшу чемність, навіть стосовно мене, за винятком його жартів, що особливо посилилися після мого успіху. Можливо, він приписував мені честь перемоги і вже не вважав мене таким дурнем, яким я здавався йому раніше. Він помилявся, як бачите; все‑таки я скористався його помилкою, і, оскільки міг тепер сміятися, спокійно зносив його епіграми і навіть іноді досить дотепно відповідав на них, гордий тим, що можу виявляти перед пані де Ларнаж даний мені розум. Я став іншою людиною.
Ми подорожували найродючішими місцями і в найсприятливішу пору року. Завдяки турботам маркіза у нас усюди був чудовий стіл. Проте я волів би, щоб він не поширював своїх турбот і на вибір для нас кімнат, але він посилав свого лакея вперед, щоб зайняти їх, і цей хитрун, чи то за наказом свого пана, чи то з власних міркувань, завжди оселяв маркіза по сусідству з пані де Ларнаж, а мене запроторював на інший кінець будинку. Та мене це нітрохи не бентежило, і наші побачення зробилися від цього ще пікантнішими. Таке чудове життя тривало чотири чи п’ять днів, протягом яких я впивався найсолодшою пристрастю. Вона була сильна, і я тішився нею в чистому вигляді, до неї не домішувалося ніяке страждання. Це був перший і єдиний раз, коли я відчував таку насолоду, і повинен сказати, що завдяки пані де Ларнаж я можу вмерти, пізнавши плотські радощі.
Якщо моє почуття до неї і не було коханням, то все‑таки воно було такою ніжною відповіддю на її почуття до мене, такою жагучою чуттєвістю в хвилини любовних утіх, такою ніжною соромливістю в розмовах, що мало всю чарівність пристрасті без того божевілля, від якого лише паморочиться світ і втрачається здатність відчувати насолоду. Я почував справжнє кохання тільки раз у житті, і воно не стосувалося пані де Ларнаж. Я кохав цю жінку не так, як пані де Варенс, але саме тому й тішився у сто разів більше, володіючи нею. З матусею моя втіха завжди затьмарювалася якимсь смутком, який потай стискав серце і який я долав не без зусиль; я не радів, що володію нею, а дорікав собі за те, що принижую її. З пані де Ларнаж, навпаки, я віддавався своїй чуттєвості з радістю і з довірою, гордий тим, що я чоловік і щасливий. Я поділяв враження, яке справляв на її почуття, і достатньо володів собою, щоб з пихатим захопленням спостерігати свій тріумф, тим самим посилюючи його ще більше.
Не пам’ятаю, де нас покинув маркіз де Торіньян, що жив у цих місцях, але, не доїжджаючи до Монтелімара, ми з пані де Ларнаж залишились самі, і тоді вона влаштувала свою покоївку в мій екіпаж, а я пересів до неї. Можу запевнити вас, що дорога не здалася нам нудною, і мені важко було б описати місцевість, якою ми їхали. У Монтелімарі у неї були справи, що затримали її на три дні, протягом яких вона залишала мене, проте всього на чверть години, щоб зробити один візит. О, ці три дні! Вони вже не повторювалися в моєму житті.
Дорожнє кохання не може тривати довго. Нам довелося розлучитися, і, признаюся, пора вже було. Не тому, що вона мені набридла чи я відчував, що це незабаром станеться все одно, зовсім ні, я з кожним днем прихилявся до неї все більше; але, незважаючи на всю її стриманість, у мене вже не залишилося майже нічого, крім доброго бажання. Шкодуючи про розлуку, ми тішили себе планами майбутнього побачення. Було вирішено, що, оскільки такий спосіб лікування виявився мені корисний, я пройду новий його курс під керівництвом пані де Ларнаж цієї зими, перебувши її в Сент‑Андьолі. Я мав залишитися в Монпельє на п’ять‑шість тижнів, аби дати їй час влаштувати справи так, щоб уникнути пліток. Вона дала мені докладні настанови про те, що мені треба було знати, що говорити і як триматися. До того часу ми домовилися писати одне одному. Вона довго і серйозно переконувала мене турбуватися про своє здоров’я, порадитися із знаючими лікарями, уважно виконувати всі їхні приписи і обіцяла змусити мене виконувати ці приписи, хоч які б вони були строгі, весь той період, поки я буду з нею. Думаю, що говорила вона щиро, бо кохала мене; вона дала мені тисячу доказів цього, надійніших, ніж її ласки. З мого одягу вона зробила висновок, що я не купаюся в розкоші, і, хоча сама була не багата, намагалася вручити мені, коли ми розлучалися, половину досить великої суми грошей, які везла з Гренобля. Мені насилу вдалося відмовити її. Нарешті я покинув її із серцем, по самі вінця повним нею, залишивши, здається, і в ній щиру прихильність до мене.
Свій шлях я закінчував у спогадах про його початок і був дуже задоволений своєю чудовою каретою, де міг вільно мріяти про втіхи, яких уже зазнав, а також про ті, що мені були обіцяні. Я тільки й думав, що про Сент‑Андьол і те чудове життя, що чекало на мене там, тільки й бачив, що пані де Ларнаж і все, що її оточувало. Решта всесвіту перестала для мене існувати, навіть матусю було забуто. Я подумки перебирав усі слова пані де Ларнаж, намагаючись заздалегідь скласти собі уявлення про її житло, сусідів, знайомих і весь її спосіб життя. У неї була дочка, про яку вона дуже часто розповідала мені мовою матері, котра обожнює своє дитя. Її дочці минуло вже п’ятнадцять років, вона була чарівна, жвава і привітна. Мені було обіцяно, що вона буде зі мною люб’язна, і я не забув цієї обіцянки. Мені було дуже цікаво уявити собі, як мадемуазель де Ларнаж поставиться до друга своєї матері. Ось про що я міркував дорогою від Пон‑Сент‑Еспрі до Ремулена.
Мені порадили помилуватися на Гардський міст. Поснідавши смачними фігами, я взяв провідника й пішов поглянути на нього. Я готувався побачити монумент, гідний рук, що створили його, але дійсність перевершила мої сподівання, і це було єдиний раз у моєму житті. Тільки римляни могли створити подібне. Вигляд цієї простої і благородної споруди вразив мене тим дужче, що вона височіла серед пустелі, де тиша й самотність роблять її ще дивовижнішою і посилюють захоплення, бо цей так званий міст не що інше, як акведук. Мимоволі запитуєш себе, яка сила перенесла ці величезні камені так далеко від каменоломні і зібрала стільки тисяч людських рук в майже безлюдному місці? Я пройшов по трьох ярусах цієї чудової споруди, ледве сміючи ступати на нього ногами. Відлуння моїх кроків під його неосяжним склепінням, здавалося, доносило до мого слуху голоси тих, хто його побудував. У цій громадині я губився, немов комаха. Відчуваючи себе маленьким, я в той самий час відчував і деяке піднесення душі і зітхаючи говорив: «Чому я не народився римлянином?» Кілька годин провів я там у захопленому спогляданні. Я повернувся зі своєї прогулянки неуважним і замріяним, і моя мрійливість обернулася не на користь пані де Ларнаж. Вона застерегла мене щодо дівчат Монпельє, але забула про Гардський міст. Всього передбачити неможливо.
У Німі я пішов глянути на Арени. Ця споруда, набагато величніша, ніж Гардський міст, справила на мене менше враження, чи тому, що моє захоплення було вичерпано останнім, чи тому, що розташування Арен серед міста заважає милуватися ними. Цей чудовий і величезний цирк оточений потворними будиночками, а ще жалюгідніші і дрібніші халупки заповнюють його арену, тож усе разом справляє враження якоїсь безладної мішанини, дивлячись на яку, відчуваєш, як жаль і обурення заглушають задоволення і здивування. Пізніше я бачив цирк у Вероні, не такий великий і гарний, як німський, але зате доглянутий і турботливо збережений, і тому він справив на мене сильніше і приємніше враження. Французи не бережуть і не шанують своїх пам’ятників. Вони гаряче беруться до діла, але не вміють ні закінчити його, ні продовжити.
Я так змінився, і любов до гарного столу стала такою сильною в мені, що одного разу я зупинився в «Пон‑де‑Люнелі» тільки для того, щоб побенкетувати в тамтешньому товаристві. Цей найвідоміший у Європі шинок цілком заслуговував у той час своєї слави. Власники зуміли дістати всі вигоди з його вдалого розташування, щоб отримувати численні й вишукані їстівні припаси. Справді, дивно було бачити в цьому закладі, загубленому серед сільської місцевості, стіл, багатий на всіляку морську і річкову рибу, чудову дичину, тонкі вина, що їх подавали з такою увагою і послужливістю, які можна зустріти лише в будинках багатих і великих сього світу, – і все це за ваші тридцять п’ять су! Але «Пон‑де‑Люнель» не довго залишався таким і незабаром назавжди втратив свою добру репутацію.
Під час подорожі я забув про свою хворобу і згадав про неї, аж коли приїхав у Монпельє. Моя помисливість чудово вилікувалась, але інші недуги залишилися, і, хоча звичка зробила мене менш чутливим до них, їх цілком вистачило б тому, хто раптом відчув їх у собі вперше, щоб вважати себе близьким до смерті. Насправді вони були не такі болісні, як страшні, і змушували страждати більше дух, аніж тіло, якому вони, здавалося, провіщали руйнування. Відвернутий бурхливими пристрастями, я не думав про свій стан, але, оскільки він був зовсім не уявним, я відчув його відразу, як тільки заспокоївся. Тому я почав серйозно думати про поради пані де Ларнаж і про мету своєї подорожі. Я відвідав найзнаменитіших лікарів і серед них пана Фіза, і навіть, від надлишку обережності, оселився в одного з них. То був ірландець Фіц‑Моріс, у якого на пансіоні було багато студентів‑медиків, і для хворого це було особливо зручно; Фіц‑Моріс брав за стіл помірну плату, а за лікування зі своїх пансіонерів не брав нічого.
Він узявся виконувати розпорядження пана Фіза і спостерігати за моїм здоров’ям. Він чудово впорався зі своїми обов’язками відносно дієти. За його столом неможливо було дістати нетравлення шлунка, і хоча я не дуже чутливий до подібних прикрощів, але не було потреби далеко ходити за порівнянням, і я не міг завадити собі думати, що пан де Торіньян був кращим постачальником обідів, ніж пан Фіц‑Моріс. Але й померти з голоду там було неможливо, а молодь, що обідала в нього, була дуже веселою, і новий спосіб життя справді пішов мені на користь і не дав мені знов упасти в мою меланхолію. Вранці я приймав усілякі ліки, головним чином пив якусь воду, здається, з Валя, та писав листи пані де Ларнаж: наше листування йшло досить жваво, і Руссо взяв на себе клопіт вести кореспонденцію свого друга Дадлінґа.
Опівдні я прогулювався в Канурзі з кимось із студентів, які всі були чудовими хлопцями, а потім ми знову збиралися на обід. Після обіду більшість з нас була до вечора зайнята важливою справою: ми йшли за місто зіграти дві‑три партії в кулі, а той, хто програв, пригощав усю компанію полуденком. Я не грав, оскільки не мав для цього ні достатньої сили, ні спритності, але тримав парі, з цікавістю бігаючи за гравцями і за їхніми кулями нерівними і кам’янистими дорогами, роблячи приємні і дуже корисні для мого здоров’я вправи. Ми полуднували в якому‑небудь заміському шинку. Немає потреби говорити про те, що ці прогулянки були веселі, але додам, що вони були й досить пристойні, хоч нам і прислуговували гарненькі дівчата. Головував за нашим столом пан Фіц‑Моріс, який добре грав у кулі, і можу сказати, що, незважаючи на погану репутацію студентів, у цій молоді я виявляв більше морального почуття і чесності, ніж у багатьох людей зрілого віку. Вони були радше галасливі, ніж розпутні, радше веселі, ніж розбещені. А я, коли мене не примушують, так легко підкоряюся загальному способу життя, що охоче провадив би подібне існування завжди. Серед студентів було кілька ірландців, у яких я намагався навчитися яких‑небудь англійських слів для майбутнього життя в Сент‑Андьолі, оскільки наближався час мого від’їзду.
Пані де Ларнаж квапила мене з переселенням у кожному листі, і я готувався відгукнутися на її волання. Було ясно, що мої лікарі, так нічого і не зрозумівши в моїй хворобі, дивилися на мене як на вдаваного хворого і поводилися зі мною відповідним чином, лікуючи мене водою і сироваткою. На відміну від богословів, медики і філософи визнають істиною лише те, що вони можуть пояснити, і свої знання роблять мірилом можливого. Ці добродії нічого не знали про мою хворобу, а тому й не вважали мене хворим – не могли ж вони припустити, що чогось не знають? Я зрозумів, що вони турбувалися лише про те, щоб я не нудьгував і витрачав на них свої гроші. Розваживши, що їхній сент‑андьольський колега зробить це не гірше, але зате з більшою приємністю для мене, я вирішив віддати йому перевагу і з цим мудрим наміром покинув Монпельє.
Я виїхав наприкінці листопада, після двомісячного перебування в цьому місті, де залишив дюжину луїдорів без будь‑якої користі для свого здоров’я та освіти, якщо не брати до уваги курсу анатомії, який я почав проходити під керівництвом Фіц‑Моріса, але змушений був покинути через жахливий сморід розтинаних трупів, знести який я був не в змозі.
Глибоко в душі невдоволений ухваленим рішенням, я міркував про нього дорогою до Пон‑Сент‑Еспрі, від якого розходилися дороги до Сент‑Андьоля і до Шамбері. Спогади про матусю та її листи, хоча і рідші, ніж від пані де Ларнаж, збудили в моєму серці докори сумління, які я успішно стримував під час першої своєї подорожі. Але по дорозі назад ці докори стали такими гострими, що переважили любов до втіхи і змусили мене прислухатися до голосу розуму. Перш за все могло трапитися, що я зіграю тепер роль менш вдало, ніж перше. Адже для того, щоб мене викрити, досить було, щоб в усьому Сент‑Андьолі знайшлася бодай одна людина, що побувала в Англії і знайома з англійцями та їхньою мовою. Сім’я пані де Ларнаж могла незлюбити мене і повестися зі мною не надто чемно. Мене турбувала думка і про її дочку, про яку я мимоволі думав більше, ніж потрібно. Я боявся закохатися в неї, і тільки цей страх уже робив половину справи. Невже у нагороду за добре ставлення матері я заведу огидну інтрижку з її дочкою, спокушу її і внесу скандал, безчестя, ганьбу і пекло в її дім? Ця думка вжахнула мене, я твердо вирішив боротися з собою і перемогти себе, якщо в мені виявиться така злощасна схильність. Але навіщо піддавати себе необхідності такої боротьби? Як жахливо жити з матір’ю, палаючи пристрастю до дочки, не сміючи відкрити їй свого серця! Навіщо піддавати себе нещастям, образам, докорам сумління заради задоволень, більшу частину чарівності яких я вже вичерпав, бо мені було ясно, що моє захоплення вже втратило свою початкову гостроту? Прагнення до втіхи все ще жило в мені, але пристрасть охолола. До всього цього домішувалися роздуми про моє становище, мої обов’язки, про великодушну і милу матусю, яка, будучи й так обтяжена боргами, робила їх ще більшими через мої божевільні витрати. Матуся розорялася ради мене, а я так негідно її обманював. Проти цього докору я не зміг устояти. Під’їжджаючи до Пон‑Сент‑Еспрі, я вирішив проїхати через Сент‑Андьоль не зупиняючись і прямувати прямо до Шамбері. Я мужньо виконав своє рішення, хоча, признаюся, кілька разів глибоко зітхнув.
Разом з тим я вперше відчув внутрішнє задоволення, сказавши собі: «Я можу себе поважати, бо віддав перевагу боргу над утіхою». Ось перше, чим я зобов’язаний науці: вона навчила мене міркувати і порівнювати. Я так недавно перейнявся чистими принципами і склав собі правила мудрості і доброчесності і так гордився, що дотримуюсь їх, що засоромився відкинути свої власні закони ледь не відразу після їх ухвалення. Цей сором узяв гору над чуттєвістю. Гордість, можливо, відіграла в моєму рішенні не меншу роль, ніж доброчесність; але якщо ця гордість не була сама доброчесність, вона таки зробила на мене вплив, такий схожий на неї в своїх проявах, що простимо й помилитися.
Одна з переваг гарних вчинків полягає в тому, що вони підносять душу і спонукають її до інших, ще кращих вчинків. Людська слабкість така велика, що людина утримується від зла, це теж слід вважати доброю справою. Як тільки я ухвалив своє рішення, я став іншою людиною чи, точніше, знову став тим, ким був раніше, до хвилини сп’яніння. Сповнений найкращих почуттів і бажань, я продовжував свій шлях з наміром спокутувати свою провину, думаючи тільки про те, як відтепер погоджувати свою поведінку із законами доброчесності, присвятивши себе без залишку служінню кращій з матерів, зберігаючи їй вірність, що відповідає моїй прихильності до неї, і слухатися лише голосу любові й обов’язку. Гай‑гай! Здавалося б, щирість мого повернення на шлях доброчесності обіцяла мені нову будучність, але доля моя була вже визначена і починала здійснюватись. Тої миті, коли моє серце, сповнене прагнення до добра і правди, бачило в житті тільки невинне щастя, я наближався до того зловісного моменту, за яким потягнувся довгий ланцюг моїх нещасть.
Я так поспішав повернутися, що їхав швидше, ніж передбачав. З Валансу я повідомив матусю про день і годину свого прибуття. Вигадавши в результаті своїх підрахунків півдня, я зупинився в Шапарійяні, щоб приїхати точно у призначений час. Я хотів повною мірою натішитися щастям зустрічі з нею. Я вважав за краще трохи відтягнути її, щоб прийти саме тоді, коли вона мене чекає. Ця обережність завжди мені вдавалася. Мій приїзд завжди перетворювався на своєрідне свято, такої ж зворушливої зустрічі чекав і цього разу. Отже, я приїхав точно у призначену годину. Вже здалеку я вдивлявся, чи не побачу матусю на дорозі, у міру наближення серце моє билося все сильніше й сильніше. Я прибіг захекавшись, бо залишив свій екіпаж у місті. Але я нікого не побачив ані в дворі, ані в дверях, ані в вікні. Я почав хвилюватися, злякавшись, що трапилося якесь нещастя. Я увійшов до будинку: все спокійно, робітники полуднували на кухні, не видно було жодних приготувань. Служниця була здивована моєю появою, вона й не знала, що я мав приїхати. Я піднявся сходами нагору і нарешті побачив мою милу матусю, яку так ніжно, так гаряче і так чисто кохав. Я кинувся до неї і припав до її ніг.
«Ах, ось і ти, мій маленький, – мовила вона, обіймаючи мене. – Чи добре ти з’їздив, як твоє здоров’я?»
Такий прийом трохи збентежив мене. Я запитав, чи одержала вона мого листа. Вона підтвердила це. «А я думав, що ні», – мовив я, і пояснення на цьому закінчилося. З нею сидів якийсь молодий хлопець. Я знав його, оскільки бачив його в будинку перед від’їздом, але тепер, здавалося, він у ньому оселився. Так воно й було. Коротше кажучи, моє місце виявилося зайнятим.
Цей юнак був родом з кантону Во; його батько, на прізвище Вінценрід, був воротарем чи, як кажуть, капітаном в Шильйонському замку. Син пана капітана був підмайстром перукаря, у цьому званні й роз’їжджав по світу і прибув до пані де Варенс, яка прийняла його так само добре, як приймала всіх своїх земляків. Це був високий безбарвний блондин, досить гарної статури, з пласким обличчям і таким же розумом, словомовний, як красень Леандр. Він то виказував смаки, властиві людям його кола, то раптом починав довгу історію своїх любовних пригод, запевняючи, що називає тільки половину маркіз, з якими був у зв’язку, і стверджував, що не причесав жодної гарненької жінки без того, щоб не прикрасити рогами її чоловіка. Він був марнославний, дурний, неосвічений, зухвалий, а втім, здавався найкращим у світі сином. Ось ким замінили мене під час мого від’їзду і якого товариша подарували після повернення.
О, якщо тільки душі, звільнені від своїх земних пут, ще бачать з лона вічного світу те, що відбувається у смертних, даруй мені, дорога і шанована мною тінь, що я маю не більше поблажливості до твоїх помилок, ніж до своїх власних, і однаково показую читачам і ті й інші! Говорячи про вас, мила матусю, я повинен і хочу бути таким же правдивим, як правдивий, говорячи про себе, і від цього ви втратите значно менше, ніж я. Ваша привітна і м’яка вдача, ваша невичерпна доброта, ваша щирість і всі чудові чесноти з горою спокутували ваші слабкості, якщо можна називати слабкостями помилки розуму! Ви помилялися, але не були гріховні, ваші вчинки не були бездоганні, але серце завжди залишалося чистим.
Мій наступник ретельно, старанно і точно виконував усі матусині дрібні доручення, яких було завжди дуже багато, він узяв на себе роль наглядача над робітниками. На противагу мені, він був страшенно галасливий, і його можна було бачити, а особливо чути скрізь одночасно – і на ниві, і на сінокосі, і в лісі, і в стайні, і в оборі. Не любив він тільки саду, тому що робота там була дуже тиха. Найбільшим задоволенням для нього було навантажувати і возити, пиляти й колоти дрова, його завжди можна було бачити із сокирою чи заступом у руці, було чути, як він всюди бігає, стукає і кричить. Не знаю, за скількох осіб він працював, але шумів не менше, ніж за дюжину. Вся ця метушня справляла на мою бідолашну матусю сильне враження, і вона вирішила, що хлопець – справжній скарб для її господарства. Бажаючи прив’язати його до себе, вона вжила всіх способів, які вважала придатними для цієї мети, не забувши й того, який, на її думку, був найдійовішим.
Читач уже має знати моє серце і його найпостійніші й найщиріші почуття, а надто ті, що привели мене в ту хвилину до неї. Яке раптове й цілковите потрясіння всього мого єства! Поставте себе на моє місце, щоб уявити собі це. В одну мить я побачив, як назавжди руйнується все моє щасливе майбутнє. Всі привабливі мрії, які я так ніжно леліяв, зникли безслідно, і я, що з дитинства не уявляв собі життя без неї, вперше відчув себе самотнім. Ця мить була жахлива, і всі дні, що за нею настали, були так само безпросвітні. Я був ще молодий, але солодке почуття радості і надії, що живило юність, назавжди покинуло мене. Відтоді мої почуття ніби вмерли. Я бачив перед собою тільки сумну решту нестерпного життя, і якщо образ щастя ще хвилював іноді мої бажання, це щастя вже не відповідало вимогам моєї душі, я відчував, що, досягнувши його, не буду щасливий по‑справжньому.
Я був такий дурний і такий довірливий, що безцеремонний тон нового мешканця пояснював лише легкістю, з якою матуся всіх наближала до себе. Я ніколи б не запідозрив справжньої причини, якби вона сама не сказала мені про неї. Але вона поспішила зробити мені це зізнання з відвертістю, яка довела б мене до люті, якби тільки моє серце було здатне вдатися до гніву. Свій вчинок вона назвала цілком природним, дорікнула мені за недбалість у веденні господарства і послалася на мою часту відсутність, неначе її темперамент вимагав негайного мого заміщення.
«Ох, матусю, – мовив я їй, і серце моє стислося від болю, – що ви наважилися сказати мені! І це нагорода за всю мою прихильність! Хіба для того ви стільки разів рятували моє життя, щоб тепер відняти у мене все, чим воно дороге мені? Я умру від цього, але ви пошкодуєте про мене». Вона відповідала мені спокійним тоном, від якого я ледь не збожеволів, що я ще дитина, що від цього не вмирають, що я нічого не втрачу, і ми, як і раніше, будемо добрими друзями, близькими в усьому, і що її ніжна прихильність до мене може ослабнути чи зникнути тільки разом з її життям. Одне слово, вона дала мені зрозуміти, що всі мої права залишаться зі мною, і я не позбудуся їх, а тільки розділю з іншим.
Ніколи ще з більшою силою я не відчував усієї чистоти, правди, сили своїх почуттів до неї і щирої чесності своєї душі. Я припав до її ніг, обіймав і цілував її коліна, заливаючись сльозами. «Ні, матусю, – мовив я їй палко, – я надто кохаю вас, щоб принижувати вас, близькість з вами надто дорога мені, щоб я міг ділити вас з іншим. Докори сумління, що супроводжували перше володіння вами, виросли разом з моїм коханням. Ні, я не можу зберегти вас такою ціною! Я завжди обожнюватиму вас, тож будьте завжди гідні мого обожнювання! Мені набагато важливіше поважати вас, ніж володіти вами. Я поступаюся вами, матусю, вам же самій і всі свої втіхи приношу в жертву єднанню наших сердець. Хай краще я тисячу разів умру, ніж віддамся насолоді, що принизить ту, котру я кохаю!»
Я тримався свого рішення з твердістю, гідною, смію сказати, того почуття, яке мене до нього спонукало. З цієї хвилини я дивився на свою дорогу матусю не інакше, як очима справжнього сина; і мушу зауважити, що хоча вона потай не схвалювала мого рішення, в чому я не раз міг переконатися, але ніколи не намагалася змусити мене відмовитися від нього ні улесливими словами, ні пестощами, ні хитрим кокетством, якими жінки вміють користатися, не компрометуючи себе і рідко не досягаючи мети. Я бачив необхідність шукати своє майбутнє, не пов’язане з матусею, але був не в змозі навіть уявити його собі. Незабаром я вдався до іншої крайності і вирішив цілком присвятити себе їй. Я так прагнув цього, що майже забув про себе. Палке бажання бачити її щасливою за всяку ціну поглинало всі мої душевні сили. Даремно вона намагалася відділити своє щастя від мого, наперекір її волі я бачив лиш в ньому своє блаженство!
Так, разом з моїми нещастями в мені почали зростати й чесноти, сім’я яких лежало до часу глибоко в моїй душі. Навчання вирощувало їх, і вони чекали лише знегоди, щоб проклюнутись. Першим плодом моєї душевної безкорисливості стало бажання прогнати зі свого серця почуття ненависті і ревнощів до того, хто мене заступив. Я цілком щиро хотів прихилитися до цього молодого хлопця, допомогти його освіті й розвитку, змусити його відчути своє щастя і зробити його по можливості гідним цього щастя, – одне слово, зробити для нього те, що в подібному становищі зробив для мене Ане. Але між дійовими особами не було схожості. Хоч я був м’якшим і освіченішим за Ане, я не мав ні його витримки і твердості, ні сили характеру, що викликала до нього повагу, необхідну для досягнення успіху. У молодому хлопцеві я знайшов ще менше тих якостей, які Ане знайшов у мені. У ньому не було ні слухняності, ні прихильності, ані вдячності і, головне, усвідомлення потреби моєї опіки і гарячого бажання скористатися нею. Той, кого я хотів розвинути, бачив у мені лише нудного педанта і безглуздого базіку. Зате собою він, навпаки, захоплювався, вважав себе значною особою в будинку і, вимірюючи свої уявні заслуги тим шумом, що він здіймав, вважав свої сокири і заступи набагато кориснішими, ніж усі мої книжки. З певної точки зору він мав рацію, але при цьому удавав із себе таке цабе, що можна було вмерти зо сміху. Із селянами він корчив із себе дворянина‑поміщика і невдовзі став так само поводитися й зі мною, і навіть з матусею. Його прізвище Вінценрід здавалося йому недостатньо шляхетним, і він змінив його, зробившись паном де Куртійєм. Під цим прізвищем він згодом став відомий у Шамбері і в Мор’єні, де одружився.
Нарешті ця вельможна персона досягла того, що стала в будинку всім, а я – нічим. Коли я мав нещастя в чомусь йому не догодити, він лаяв не мене, а матусю. Боячись наразити її на його грубощі, я підкорявся всім його бажанням. Щоразу, як він колов дрова, а він робив це з надзвичайною гордістю, я змушений був виконувати роль бездіяльного глядача і мовчки захоплюватися його подвигами. Втім, юнак був не злим з природи: він любив матусю, оскільки не любити її було неможливо, і навіть до мене не почував огиди. Коли проміжки в його бурхливій діяльності дозволяли йому взяти участь у наших розмовах, він слухав нас досить покірливо, відверто погоджуючись із тим, що він усього лише дурень, після чого робив нові дурниці. Проте розум його був такий обмежений, а всі його схильності такі низькі, що говорити з ним розумно було дуже важко, а залишатися в добрих стосунках – майже неможливо. Володіючи чарівною жінкою, він зв’язався з рудою беззубою старою покоївкою, послугами якої матуся хоч і з огидою, але користувалася й далі. Я помітив його витівки і був у нестямі від обурення, та побачив я також і дещо інше, що вразило мене ще дужче. Матуся охолола до мене.
Хоча вона й робила вигляд, що схвалює мою стриманість щодо неї, але жінки не прощають таких речей, не тільки через те, що втрачають самі, скільки тому, що у відмові володіти ними вони вбачають байдужість до себе. Візьміть найрозсудливішу, філософськи настроєну і позбавлену чуттєвості жінку: у її очах найбільший злочин чоловіка, хоч би й байдужого для неї, полягає в тому, що, маючи можливість володіти нею, він відмовляється від цього. Мабуть, тут не буває винятків, оскільки матусина симпатія, така природна і сильна, постраждала внаслідок моєї стриманості, викликаної лише доброчесністю, прихильністю і повагою… З того часу я вже не знаходив у матусі тієї щирості й довіри, які були для мене завжди найніжнішою відрадою. Тепер вона бувала зі мною щирою лише для того, щоб поскаржитися на свого нового коханця. Коли ж між ними все йшло добре, я не ставав її повірником. Врешті‑решт, вона влаштувала своє життя так, що в ньому мені вже не лишилося місця. Моя присутність ще тішила її, але вже не була їй необхідно. Я міг би цілими днями не бачитися з нею, і вона б не помітила цього.
Я відчув себе чужим і самотнім у тому будинку, душею якого був раніше і де жив, так би мовити, удвічі більше. Потроху я звик залишатися осторонь від усього, що в ньому відбувалося, і від тих, хто в ньому жив. Щоб уникнути постійних прикрощів, я зачинявся серед своїх книжок або ж ішов у ліси, де міг дати волю сльозам і зітханням. Таке життя незабаром зробилося мені нестерпним. Я відчув, що фізична присутність коханої жінки, чиє серце віддалилося від мене, роз’ятрює мої страждання, і що, переставши її бачити, я менше відчуватиму жорстокість розриву. Я вирішив покинути її дім і сказав їй про це, вона не лише не заперечувала, а навіть схвалила мій намір. У Греноблі у неї була подруга, пані Дейбан, чоловік якої дружив з паном де Маблі, головним суддею в Ліоні. Пан Дейбан запропонував мені стати вихователем дітей пана де Маблі. Я погодився і поїхав до Ліона, нітрохи не засмутивши матусю своїм від’їздом. Я й сам майже не відчув жалю, розлучаючись з нею, хоча раніше сама лише думка про розлуку сповнила б нас обох смертельною тривогою.
Я приблизно мав необхідні знання, щоб стати наставником дітей, і думав, що маю також талант вихователя. Але рік, проведений у пана де Маблі, переконав мене в протилежному. Природна м’якість, можливо, і зробила б мене придатним до цього заняття, якби не порушувалася бурхливими нападами запальності. Поки все йшло добре і я бачив успішність своїх зусиль і турбот, яких не шкодував, я був ангелом. Але я ставав дияволом, коли все йшло не так. Якщо мої учні не розуміли мене, я втрачав самовладання, а якщо вони виявляли впертість, я готовий був їх убити – але це не кращий спосіб зробити їх розсудливими і слухняними.
У мене було двоє учнів, дуже різних за вдачею. Один з них, хлопчик восьми‑дев’яти років, на ім’я Сен‑Марі, був гарний із себе, досить розумний, досить жвавий, пустотливий, хитрий, але веселий. Молодшого звали Кондійяк, і він здавався майже дурнем, роззявою, упертим, як мул, не здатним нічого навчитися. Можна уявити собі, що мені доводилося нелегко з такими вихованцями. Можливо, я добився б успіху з допомогою терпіння і самовладання, але за браком того й іншого я не добився нічого похвального, і мої учні йшли поганим шляхом. Мені вистачало старанності, але бракувало витримки і розсудливості. Я використовував лише три засоби, завжди даремні і часто згубні в поводженні з дітьми: я звертався до почуттів, до міркувань і до гніву. Я міг до сліз розчулитися із Сен‑Марі, прагнучи зворушити і його, наче дитина здатна до справжніх сердечних переживань. Я пнувся із шкіри, намагаючись усілякими доводами переконати його, ніби він міг зрозуміти мене, і, оскільки іноді він досить тонко мені заперечував, я сприймав його і справді за розумну істоту, тоді як він був просто резонером. Маленький Кондійяк був ще важчим учнем, тому що нічого не розумів, нічого не відповідав, залишався до всього байдужим, був неймовірно упертий і найбільше торжествував наді мною в ті хвилини, коли доводив мене до сказу. Тоді він перетворювався на мудреця, а я ставав дитиною. Я бачив усі свої помилки, відчував їх, вивчав схильності своїх учнів, чудово їх розумів, і, думаю, їм жодного разу не вдалося обдурити мене. Але яка мені була користь від того, що я бачив хворобу, якщо я не спроможний був знайти від неї ліків? Все помічаючи, я нічого не міг удіяти, а якщо й робив, то саме те, чого не слід було робити.
Сам я встигав не краще за своїх учнів. Пані Дейбан рекомендувала мене пані де Маблі і просила її навчити мене гарних манер і світського тону. Пані де Маблі потурбувалася про це і захотіла, щоб я навчився приймати її гостей. Але я робив це так невміло, так ніяковів, був такий дурний, що вона злякалась і відмовилася від свого наміру. Це не завадило мені, своїм звичаєм, закохатися в неї. Я робив досить багато для того, щоб вона це помітила, але не наважувався освідчитися їй. Вона не хотіла робити які‑небудь кроки в цьому напрямі, а я тільки кидав на неї млосні погляди і зітхав; та незабаром мені це надокучило, бо я зрозумів, що це ні до чого не приведе.
У матусі я назавжди позбувся звички до дрібних крадіжок, тому що все було до моїх послуг, і мені не було потреби красти. До того ж високі принципи, які я виховав у собі, повинні були віднині поставити мене вище від подібних низьких вчинків, і, безумовно, з того часу я не опускався до них; але так було не тому, що я навчився перемагати спокуси, а тому, що зникли спонукання для них, і я боюся, що почав би красти, як у дитинстві, якби відчував ті самі бажання. У цьому я переконався, живучи у пана де Маблі. Оточений дорогими дрібничками, я навіть не звертав на них уваги, хоча поцупити їх було б неважко. Я хотів придбати тільки дуже добре біле вин Арбуа, кілька склянок якого, випитих мною за обідом, дуже мені сподобалися. Воно було трохи каламутне; я думав, що можу очищати вино, похвалився цим, і мені доручили робити це. Я почав очищати вино і зіпсував, але тільки колір. Його все‑таки було приємно пити, і завдяки випадку я час від часу брав по кілька пляшок, щоб посьорбувати його собі на втіху у своїй маленькій кімнаті.
На жаль, я ніколи не міг пити і водночас нічого не їсти. Як же зробити, щоб мати хліб? Неможливо було залишати його про запас. Посилати лакеїв купувати його означало б виказати себе і майже образити господаря дому. Купувати сам я не наважувався. Хіба міг поважний пан, при шпазі, йти до булочника по кусень хліба? Нарешті я згадав дотеп однієї принцеси, якій сказали, що в її селян немає хліба; вона відповіла: «Нехай їдять бріоші!» І я почав купувати бріоші. Але скільки труднощів, щоб зробити це! Вийшовши сам з цією метою, я обходив іноді все місто, проходячи мимо тридцяти кондитерів, перш ніж зайти до кого‑небудь. У крамниці неодмінно мав бути тільки один булочник і до того ж з привабливою для мене фізіономією, щоб я насмілився переступити поріг. Та коли я отримував нарешті дорогу маленьку бріош і, зачинившись у кімнаті, діставав з глибини шафи пляшку вина, – то які приємні ковтки робив я наодинці, читаючи кілька сторінок роману! Читання за їжею – завжди було моєю фантазією за відсутності співрозмовника: це заміна товариства, якого мені бракувало. Я ковтав по черзі то шматок хліба, то сторінку, немов моя книга обідала разом зі мною.
Я ніколи не був ні розпусником, ні гульвісою і жодного разу в житті не був п’яний. Тому мої маленькі крадіжки не були дуже помітні, проте вони викрилися: мене виказали пляшки. Мені навіть не дали знати, але усунули мене від льоху. В цьому інциденті пан де Маблі повівся чесно і тактовно. Це була дуже ввічлива людина, яка під суворою зовнішністю судді відзначалася справжньою м’якістю характеру і рідкісною сердечною добротою. Він був неупереджений, справедливий і навіть дуже людяний, чого важко було чекати від судового. Відчуваючи його поблажливість, я ще більше прихилився до нього, і це подовжило моє перебування в його домі на довший час, ніж я очікував.
Але нарешті, відчувши огиду до занять, до яких я виявився непридатний, а також до дуже незручного становища, в якому для мене не було нічого приємного, після річного іспиту, протягом якого я не шкодував зусиль, я вирішив покинути своїх учнів, цілком переконаний, що мені ніколи не вдасться виховати їх як слід. Пан де Маблі розумів це так само добре, як і я. Але він, здається, ніколи не наважився б відпровадити мене сам, якби я не позбавив його цієї праці. Таку надмірну поблажливість я, звичайно, не схвалюю.
Моє становище ставало ще нестерпнішим через те, що я постійно порівнював його з минулим, згадуючи свій дорогий Шармет, свій сад, дерева, джерело, город і, головне, ту, для якої я був створений, яка вдихала душу в усе це. Коли я згадував її, наші радощі, наше невинне життя, моє серце стискалось, я задихався, втрачав мужність що‑небудь робити. Разів сто я відчував нездоланну спокусу негайно піти до неї пішки, аби тільки знову побачити її ще раз, і я був би щасливий померти тієї ж миті. Нарешті я вже не міг опиратися цим ніжним спогадам, що кликали мене будь‑що повернутись до неї. Я говорив собі, що не був достатньо терплячий, поблажливий і ласкавий, що я зможу тішитися ніжною дружбою з нею. В уяві я малював найчудовіші плани і палав бажанням виконати їх. Я кинув усе, відмовився від усього, полетів, приїхав до неї в пориві того ж почуття, як у часи першої молодості, і опинився біля її ніг. О, я помер би з радощів, якби в її зустрічі, ласках і самому її серці знайшов хоч би чверть того, що знаходив колись, і того, що приніс їй сам.
Жахлива ілюзія! Вона прийняла мене, як завжди, з сердечною добротою, яка могла зникнути тільки разом з нею, але я приїхав, сподіваючись знайти минуле, а його вже не було, і воно не могло відродитися. Я не пробув з нею і півгодини, як відчув, що моє колишнє щастя померло назавжди. Я опинився в такому самому сумному становищі, від якого змушений був утікати. При цьому я не міг когось винуватити, тому що де Куртій, по суті, зовсім не був поганою людиною і, побачивши мене, здається, радше зрадів, ніж засмутився. Але як примиритися з тим, що я зайвий біля тієї, для якої колись був усім і яка не могла перестати бути всім для мене? Як почувати себе стороннім у будинку, в якому виріс? Вигляд предметів, свідків мого минулого щастя, робив порівняння ще жорстокішим. Я менше страждав би в іншій обстановці. Але постійні спогади посилювали гіркоту втрати. Знемагаючи від марного жалю, впадаючи в найчорнішу меланхолію, я знову звик залишатися весь час самотнім. Зачинившись серед своїх книжок, я почав шукати в них розваги і, відчуваючи наближення неминучої катастрофи, якої колись так боявся, я знову намагався знайти спосіб допомогти матусі, коли вона залишиться без засобів до існування. Я поставив господарство в її будинку так, щоб воно йшло, не погіршуючись; але після мене все змінилося. Її економ був марнотратником. Він хотів мати добрих коней, добрий екіпаж, він хотів виглядати аристократом в очах сусідів, постійно затівав справи, в яких нічого не тямив. Матусина пенсія витрачалася раніше, ніж вона її отримувала, гроші за оренду теж, плата за будинок затримувалася, а борги зростали. Я передбачав, що на її пенсію незабаром накладуть арешт, а можливо, й зовсім припинять її виплачувати. Одне слово, я не чекав нічого, крім зубожіння і лих, і ця хвилина здавалася мені такою близькою, що я заздалегідь переживав усі її жахи.
Мій милий кабінет був єдиною моєю розвагою. Повертаючись до колишніх своїх думок, я знову будував захмарні замки, маючи намір позбавити бідолашну матусю жахливої вбогості, в яку вона от‑от повинна була впасти. Я не відчував себе досить ученим і не вважав себе досить розумним, щоб хапати зорі в літературі і досягти багатства на цьому терені.
Одна нова думка вселила мені надію, якої не могла дати посередність моїх талантів. Припинивши викладати музику, я не закинув її, а, навпаки, досить довго вивчав її теорію і тепер вважав себе знавцем хоча б у цій галузі. Розмірковуючи про труднощі, якими супроводжувалося моє прагнення навчитися читати ноти і які все ще заважали мені співати з аркуша, я дійшов думки, що це залежить, мабуть, не від мене, а від властивостей самого предмета, оскільки знав, як важко вчитися музики. Вивчаючи музичні знаки, я часто бачив, що вони вигадані невдало. У мене вже давно виникла думка позначати нотний стан цифрами, щоб уникнути необхідності креслити всі ці лінійки щоразу, коли треба записати найпростішу мелодію. Мене зупиняли лише труднощі з октавами, тактами і значенням нот. Ця давня ідея знову прийшла мені до голови, і тепер я побачив, що мої труднощі легко подолати. Мої мрії здійснились, і я добився того, що почав записувати музичні твори цифрами з найбільшою точністю і, можу сказати, з найбільшою простотою. Я відразу вирішив, що багатство у мене в кишені, і, пристрасно бажаючи розділити його з тією, кому був зобов’язаний всім, тільки і мріяв про поїздку до Парижа, не сумніваючись, що, подавши свій проект до Академії, я зроблю ним революцію в музиці. Я привіз трохи грошей з Ліона, продавши свої книги. За два тижні моє рішення було ухвалене і виконане. І ось, повний блискучих ідей, що підказали мені цей план, я покинув Савойю зі своєю музичною системою, як колись покидав Турин з Героновим водограєм.
Такі були помилки і хибні погляди моєї юності. Я розповів їх історію з правдивістю, що тішить моє серце. Якщо згодом я прикрасив свій зрілий вік деякими чеснотами, я розповів би про них так само щиро, бо такий був мій задум. Але мушу зупинитися. Час може зняти багато покривал, і, якщо пам’ять про мене дійде до нащадків, можливо, вони коли‑небудь дізнаються, що я хотів сказати. Тоді люди зрозуміють, чому я замовкаю.

Частина друга

Книга сьома
1742–1748

Після двох років терплячої мовчанки, попри своє рішення, я знову беруся за перо. Причини, які мене спонукали до цього, читач зможе зрозуміти, лише прочитавши книгу до кінця.
Ви бачили, що моя мирна юність проходила спокійно і досить приємно, без великих потрясінь і великих успіхів. Таке посереднє життя значною мірою стало наслідком моєї палкої, але слабкої натури – більш схильної до смутку, ніж до заповзятливості, здатної виходити із стану спокою під впливом хвилинних поривань і повертатися в нього після першого ж стомлення та за природною схильністю. Моя вдача, позбавлена великих чеснот і великих пороків, спрямовувала мене до безтурботного і спокійного життя, для якого я відчував себе створеним, і ніколи не приводила мене до чогось великого ні в доброму, ані в лихому.
Яку ж несхожу картину доведеться тепер мені намалювати перед очима читача! Доля протягом тридцяти років сприяла моїм схильностям, але в наступні тридцять років лише протидіяла їм. Постійне протиріччя між моїм становищем і моїми схильностями змушувало мене робити величезні помилки, накликало на мене нечувані нещастя і породило в моїй душі всі чесноти, крім сили, які можуть зробити честь нещасній долі людини.
Перша частина моєї книги була цілком написана з пам’яті, і, мабуть, я зробив у ній багато помилок. Мені доведеться писати з пам’яті і другу частину, і, очевидно, помилок у ній буде ще більше. Щасливі враження спокійної і невинної юності навівають багато приємних спогадів, до яких мені так подобається повертатися знов і знов. Незабаром читач побачить, які несхожі на них враження, пов’язані з рештою мого життя. Згадувати їх – отже, знову переживати їх гіркоту. Не бажаючи посилити тягар свого становища цими сумними спогадами, я по можливості уникаю їх, і часом мені це вдається так добре, що я вже і в разі потреби не можу відтворити їх. Небо послало мені здатність легко забувати минулі нещастя як утіху за ті страждання, які доля готувала мені попереду. Моя пам’ять, що малює переді мною лише приємні картини, – щасливий контраст моїй полохливій уяві, що змушує мене бачити в майбутньому тільки горе.
Всі папери, які я зібрав, щоб заповнити прогалини своєї пам’яті, перейшли до інших рук і вже не повернуться до мене. У мене є тільки один вірний поводир, на якого можу розраховувати, – це ланцюг почуттів, які відмічали послідовний хід мого існування, а отже, і тих подій, що породжували їх або ставали їхнім наслідком. Я легко забуваю нещастя, але не можу забути свої помилки і ще менше – свої добрі почуття. Пам’ять про них дуже мені дорога і ніколи не зникне з мого серця. Я можу пропустити якісь факти, переставити їх місцями, переплутати числа, але не можу помилитися в тому, що я відчував, або забути про свої вчинки, викликані тим чи іншим душевним станом. Але ж саме про це я й розповідаю. Мета моєї сповіді – показати мій внутрішній світ у всі періоди життя. Я обіцяв написати правдиву історію своєї душі, і для цього не потрібні документи, мені досить, як я робив це й досі, заглянути якнайглибше в самого себе.
Проте є, на щастя, період у шість чи сім років, про який я маю в своєму розпорядженні надійні дані у вигляді переписаної збірки листів, оригінали яких зберігаються у Дю Пейру. Ця збірка, що закінчується 1760 роком, охоплює весь час мого перебування в Ермітажі й великого розладу з моїми так званими друзями – пам’ятна епоха мого життя, що стала джерелом всіх інших моїх нещасть. Що стосується справжніх листів пізнішого часу, які залишаються в мене у дуже незначній кількості, то, замість того щоб переписати їх у вигляді продовження збірки, дуже об’ємної, щоб я міг сподіватися відвернути від них увагу моїх аргусів, я вставлятиму їх у цю працю щораз, як мені здасться, що вони можуть внести деяку ясність на мою користь чи навпаки. Адже я не боюся, що читач забуде, що я пишу свою «Сповідь» не з метою виправдати себе; але він не повинен також чекати, що я замовчуватиму правду, коли вона говорить на мою користь.
У цілому ж друга частина може зрівнятися з першою тільки за своєю правдивістю і перевищує її тільки важливістю подій. У всьому іншому вона поступається першій. Я писав першу частину з великою втіхою, з доброзичливістю, у зручній обстановці – у Вуттоні або в замку Трі, і все, про що я згадував, давало мені радість. Я щоразу з новою втіхою повертався до спогадів і міг спокійно виправляти свої описи доти, поки залишався ними задоволений. Тепер моя пам’ять і розум ослабіли і роблять мене майже нездатним ні до якої роботи. Я беруся до цієї праці над силу, примушуючи себе, і серце моє стискається від туги. Мені доведеться згадувати про нещастя, зради, підступність, поринути в сумні спогади, що крають мою душу. Як хотілося б поховати в мороці часу те, про що мені доведеться розповісти; але, вимушений говорити проти своєї волі, я повинен ховатися, хитрувати, намагатися обманути, принижуватися до таких вчинків, для яких я найменше був придатний з самого народження.
Стеля наді мною має очі, стіни навколо мене мають вуха. Оточений шпигунами і наглядачами, ворожими і пильними, у постійній тривозі і неспокої я поспіхом накидаю на папір кілька уривчастих слів, які ледве маю час прочитати, не те що виправити. Я знаю, що, незважаючи на численні перешкоди, які безперервно зводять навколо мене, вони завжди бояться, що правда просотається через яку‑небудь щілинку. Що мені зробити, щоб допомогти їй пробитися? Я прагну цього без особливої надії на успіх. Хай читач вирішить, чи можна з усього цього скласти приємну картину і надати їй привабливого колориту. Тому я попереджаю тих, хто захоче прочитати мою книгу, що врятувати їх від нудьги зможуть тільки бажання до кінця пізнати людину і щира любов до справедливості та істини.
У першій частині я зупинився на тому, як зі смутком у душі вирушав до Парижа, залишаючи своє серце в Шарметі, збудувавши там свій останній надхмарний замок, мріючи з часом принести до ніг матусі зібрані мною скарби і розраховуючи на свою нотну систему як на дійсне багатство.
Я зупинився на деякий час у Ліоні, щоб побачити своїх знайомих, заручитися деякими рекомендаційними листами до Парижа і продати свої книги з геометрії, які захопив із собою. Всі добре мене прийняли. Пан і пані де Маблі були раді, побачивши мене, і кілька разів запрошували на обід. У них я познайомився з абатом де Маблі й абатом де Кондійяком, які приїхали відвідати свого брата. Абат де Маблі дав мені рекомендаційні листи до Парижа, серед інших – до пана де Фонтенеля та графа де Кейлюса. Знайомство і з тим і з тим було мені дуже приємне, особливо з першим, який до самої своєї смерті не переставав виявляти до мене свою дружбу і в розмовах наодинці давав поради, якими мені слід було б скористатися краще.
Я навідав пана Борда, з яким познайомився давно і який часто робив мені послуги, до того ж дуже охоче і з великою радістю. Борд залишився вірним собі і цього разу. Він допоміг мені продати книжки, дав мені від себе і дістав від інших гарні рекомендації до Парижа. Я провідав пана інтенданта, знайомством з яким був зобов’язаний панові Борду і якому, в свою чергу, зобов’язаний знайомством з герцогом Рішельє, що в той час був проїздом у Ліоні. Пан Паллю познайомив мене з ним. Герцог Рішельє ласкаво прийняв мене і запросив бувати у нього в Парижі, що я кілька разів і зробив; але це високе знайомство, про яке мені доведеться часто говорити згодом, не дало мені ніякої користі.
Я знову зустрів музиканта Давида, який допоміг мені у скруті під час однієї з колишніх моїх подорожей. Він позичив мені, чи подарував, шапку і панчохи, яких я так і не віддав йому, та він і не вимагав цього, хоча ми потім часто зустрічалися. Втім, я зробив йому згодом приблизно рівноцінний подарунок. Я зобов’язаний був би зробити значно більше, але мова йде не про те, що я мав зробити, а про те, що я зробив, а це, на жаль, не одне і те саме.
Я побачив шляхетного і щедрого Перрішона, ще раз відчувши на собі його звичну великодушність; він зробив мені такий самий подарунок, як зробив раніше милому Бернару, заплативши за моє місце в диліжансі. Я відвідав хірурга Парізо, найкращого і найблагодійнішого з людей, бачив його милу Годфруа, котру він утримував уже десять років і чия лагідність і сердечна доброта, власне, й складали всі її чесноти, але котру не можна було не бачити без жалю чи залишити без розчулення. Річ у тім, що вона була на останній стадії сухот, від яких незабаром і вмерла. Ніщо так не показує справжні схильності людини, як її прихильності. Побачивши лагідну Годфруа, ви знайомилися з добрим Парізо.
Я дуже зобов’язаний усім цим чесним людям. Згодом я закинув знайомство з ними, звичайно ж, не з невдячності, а через непереборні лінощі, які часто давали привід звинувачувати мене в невдячності. Пам’ять про їхні послуги ніколи не полишала мого серця, але мені легше було б на ділі доводити їм свою вдячність, ніж висловлювати її. Акуратне листування було мені завжди не під силу: якщо я відкладаю відповідь, сором і невміння загладити свою провину змушують мене посилювати її, і я зовсім перестаю писати. Ось чому я зберігав мовчання і, здавалося, забув геть усіх. Парізо і Перрішон навіть не звертали на це уваги, і їх ставлення до мене залишилося тим самим; але через двадцять років на прикладі пана Борда буде видно, до якої мстивості може довести самолюбність розумну людину, коли вона відчуває, що на неї не зважають.
Перш ніж покинути Ліон, я повинен згадати ще про одну симпатичну особу, з якою я зустрівся з величезною втіхою і яка залишила в моєму серці найніжніші спогади. Це мадемуазель Серр, про котру я говорив уже в першій частині. Знайомство з нею я поновив у де Маблі. Під час цієї подорожі, маючи багато вільного часу, я бачився з нею частіше. Моє серце захопилося нею, і є деякі підстави думати, що й вона була не зовсім байдужа до мене; але вона виявляла мені стільки довіри, що це відбирало у мене будь‑яке бажання зловжити нею. У неї не було нічого, у мене – ще менше; наші становища були дуже схожі, щоб ми могли з’єднатися, а зважаючи на прагнення, що керували мною, я був дуже далекий від думки про одруження. Вона повідомила мене, що молодий негоціант на ім’я Женев начебто має намір одружитися з нею. Я бачив його у неї раз або двічі. Він здався мені людиною чесною, та його скрізь і вважали таким. Переконаний, що вона буде з ним щаслива, я хотів, щоб він з нею побрався, що він і зробив згодом. Щоб не заважати їхньому невинному коханню, я поквапився поїхати, побажавши цій чарівній дівчині щастя. Побажання мої були почуті, але, на жаль, лише на короткий час, тому що незабаром я довідався, що вона померла через два чи три роки після весілля. Протягом усього шляху я переймався своїм ніжним смутком і ось тоді відчув, що, коли й важко офірувати обов’язку і доброчесності, зате вони щедро винагороджуються солодкими спогадами, що залишаються глибоко в серці.
Скільки в мою попередню подорож Париж видався мені з непривабливого боку, стільки тепер я побачив його в блискучому світлі. Правда, цього не можна сказати про моє житло, бо за адресою, що її дав мені пан Борд, я оселився в готелі «Сен‑Кентен», на вулиці Кордьє, поблизу Сорбонни. Погана вулиця, поганий готель, погана кімната. А проте там зупинялися такі поважні люди, як Ґрессе, Борд, абати Маблі і де Кондійяк та багато інших. На жаль, нікого з них я там не зустрів, але зате я познайомився з паном де Бонфоном, дрібним дворянином, що дуже накульгував і корчив із себе пуриста, завдяки якому познайомився з паном Рогеном, тепер найдавнішим з моїх друзів, а через Рогена – з філософом Дідро, про котрого мені доведеться багато говорити згодом.
Я приїхав до Парижа восени 1741 року. П’ятнадцять срібних луїдорів у кишені, комедія «Нарцис» і нотний проект – ото були всі мої засоби до існування, і мені треба було, не гаючи часу, спробувати ними скористатися. Я поспішив удатися до допомоги рекомендаційних листів. Молодий хлопець, приємний на вигляд, що приїхав до Парижа і заявив про себе деякими талантами, завжди може розраховувати на гарний прийом. Мене й справді добре прийняли, що неабияк мене потішило, але не дало ніяких особливих результатів. З усіх, кому я був рекомендований, тільки три особи виявилися мені корисні: пан Дамезен, савойський дворянин, на той час конюший і, гадаю, фаворит княгині де Каріньян, пан де Боз, секретар Академії написів і хранитель королівських медалей, та отець Кастель, єзуїт, винахідник зорового клавесина. До всіх цих людей, за винятком пана Дамезена, мене направив абат де Маблі.
Дамезен зробив для мене найнеобхідніше, влаштувавши мені два знайомства: одне – з паном де Гаском, президентом бордоського парламенту, котрий чудово грав на скрипці, друге – з абатом де Леоном, що жив тоді в Сорбонні, дуже люб’язним юнаком, котрий помер у розквіті своїх літ, сяйнувши на короткий час у світі під ім’ям кавалера де Рогана. І той, і той виявив бажання вчитися композиції. Кілька місяців я давав їм уроки, і це трохи підтримало мій помітно схудлий гаманець. Абат де Леон заприятелював зі мною і хотів узяти мене до себе в секретарі, але він був небагатий і міг запропонувати мені всього лише вісімсот франків, від яких я, хоч і з жалем, відмовився, тому що цих грошей не вистачило б мені для сплати за помешкання, за їжу і взагалі на життя.
Пан де Боз прийняв мене дуже добре. Він цінував знання, був освічений, хоча й трохи педант. Пані де Боз за віком годилася йому в дочки, вона була блискучою світською жінкою. Іноді я обідав у них. У її присутності я відчував себе страшенно ніяково і поводився як дурень. Її невимушені манери бентежили мене і робили ще смішнішим. Коли вона подавала мені тарілку, я простягав виделку, щоб скромно взяти собі маленький шматочок, після чого вона віддавала тарілку, що призначалась мені, лакею і відверталася, щоб я не бачив, як вона сміється. Вона не мала ані найменшого сумніву, що в голові такого сільського телепня, як я, немає місця ніякому розуму.
Пан де Боз відрекомендував мене панові де Реомюру, своєму другові, який обідав у них по п’ятницях, у дні засідання Академії. Він розповів йому про мій проект і бажання подати його на розгляд Академії. Де Реомюр узявся доповісти про цю пропозицію і отримав згоду. У призначений день пан де Реомюр привів мене до Академії і відрекомендував присутнім, і того ж дня, 22 серпня 1742 року, я мав честь прочитати в Академії складену мною доповідь. Хоча це поважне зібрання справило на мене значне враження, я бентежився перед ним менше, ніж перед пані де Боз, і цілком непогано впорався з читанням та відповідями на питання. Моя доповідь сподобалася, мені наговорили купу компліментів, що здивували й потішили мене. Я ледве міг уявити собі, що Академія може знайти хоч крихту здорового глузду в тих, хто не належить до її членів. Мій винахід доручили проаналізувати панам де Мерану, Елло і де Фуші. Усі троє, звичайно, були люди гідні, але жоден з них не знався на музиці – принаймні не знав її у тій мірі, аби бути в змозі скласти думку про мій проект.
Під час розмов з цими панами я з подивом виявив, що коли в чомусь учені й менше обтяжені забобонами, ніж інші люди, зате вони ще міцніше тримаються за ті, які їм властиві. Попри всю слабкість і помилковість заперечень академіків і переконливість та категоричність моїх доводів (хоча я й висловлювався дещо недоладно), мені жодного разу не вдалося домогтися, щоб мене зрозуміли й залишилися задоволені моїми відповідями. Я не дивувався, як легко вони за допомогою кількох дзвінких фраз спростовували мене, нічого так і не зрозумівши. Вони десь розкопали, що якийсь чернець Суетті вже вигадав колись зображувати музичну гамму цифрами. Цього було досить, аби заявити, що моя система не нова. Я ніколи не чув про отця Суетті, а його спосіб записування семи нот церковного співу, забуваючи про октави, жодним чином не міг заслуговувати порівняння з моїм простим і зручним винаходом. Мій спосіб дозволяв легко записувати цифрами будь‑який музичний твір разом з ключами, паузами, октавами, тактами, темпом і значенням нот, про що Суетті навіть не думав, хоча й можна сказати, що він перший придумав записувати цифрами сім простих нот.
Але вони не обмежилися тим, що надали цьому примітивному винаходу більшого значення, ніж він мав. Їм захотілося поміркувати про сутність моєї системи, і вони наговорили чимало дурниць. Найбільша перевага моєї системи полягала у відміні транспонування і ключів, у результаті будь‑який фрагмент міг бути записаний і транспонований вільно, у будь‑якому бажаному тоні за допомогою однієї тільки заміни літери на початку запису. Ці добродії чули від поганих паризьких музикантів, що система транспонування нікуди не годиться, і тому сприйняли найважливішу перевагу моєї системи за нездоланний недолік. Вони вирішили, що моя система гарна для вокальної музики, але не підходить для інструментальної. На підставі їхньої доповіді Академія видала мені свідоцтво, повне найприємніших компліментів, крізь які проглядало, що по суті вона не визнає мою систему ні новою, ні корисною. Я не вважав за потрібне прикрасити подібним документом свою працю під назвою «Міркування про сучасну музику», з якою звернувся до публіки.
Цей випадок дав мені можливість переконатися, скільки люди, навіть з обмеженим розумом і з глибокими знаннями хоч би одного предмета, можуть краще міркувати про нього, ніж люди всебічно освічені, але необізнані з наукою, про яку мовиться. Єдине вагоме заперечення проти моєї системи зробив Рамо. Ледве я зміг пояснити йому її, як він одразу побачив її слабку сторону. «Ваші знаки, – мовив він мені, – дуже гарні тим, що вони на відміну від звичайного запису просто і ясно визначають довготи і чітко показують інтервали, але вони погані тим, що вимагають розумової праці, яка не завжди може встигати за швидкістю виконання. Якщо дві ноти, одна висока і низька, з’єднані за допомогою проміжних нот, я з першого погляду бачу, як одна переходить в іншу. Користуючись вашим записом, мені доведеться послідовно розшифровувати всі цифри, одного побіжного погляду на запис буде недостатньо». Це заперечення здалося мені переконливим, і я відразу з ним погодився. Воно було простим і очевидним, але підказати його могла тільки велика музична практика, і тому не дивно, що воно не спало на думку нікому з академіків. Дивно те, що всі ці великі вчені, які стільки знають, по суті знають так мало, що кожен з них може судити тільки про свій предмет.
Мої часті візити до членів комісії та до інших академіків дали мені змогу познайомився з усім, що було в Парижі видатного в літературі. Згодом, коли я раптом виявився вписаним у це середовище, мене вже знали. Але у той час, зосередившись на своїй музичній системі, я сподівався зробити нею революцію в цьому мистецтві і стати таким чином відомим, що в царині мистецтва в Парижі завжди поєднується з багатством. Я зачинився у себе в кімнаті і працював два чи три місяці з невимовним завзяттям, бажаючи передати у праці, призначеній для публіки, доповідь, яку я прочитав в Академії. Виявилося дуже важко знайти видавця, який узяв би мій рукопис, адже потрібні були особливі витрати для нових друкарських знаків, а видавці не квапляться обсипати грошима письменників‑початківців. Та я вважав цілком справедливим, щоб мій твір повернув мені хліб, з’їдений мною під час роботи над ним.
Бонфон розшукав мені Кілло‑отця, який уклав зі мною договір на умові половинного прибутку, але плату за право публікації я заплатив сам. Цей Кілло повів справу так, що я заплатив за це право і ніколи не отримав від видання жодного льярда. Продавалося воно, мабуть, погано, хоча абат Дефонтен і обіцяв мені допомогти в його розповсюдженні, а решта журналістів наговорили про нього досить гарних слів.
Найбільшою перешкодою до випробування моєї системи стало побоювання людей марно згаяти час на її вивчення в тому разі, якщо її так і не буде схвалено. На це я заперечував, що моя система так спрощує справу, що згодом дасть змогу навіть виграти час у порівнянні з навчанням музики за звичайним записом. Щоб довести це на практиці, я безкоштовно навчав музики одну молоду американку, мадемуазель Роулінс, з якою мене познайомив пан Роген. За три місяці вона навчилася читати будь‑який музичний уривок у моєму записі і навіть проспівати з листа нескладні мелодії краще, ніж я сам. Це був приголомшливий успіх, але він залишився нікому не відомий. Хтось на моєму місці роздзвонив би про нього в усіх газетах, але я, маючи деякий талант до корисних винаходів, зовсім не вмів змусити інших оцінити їхнє значення.
Ось так розбився мій черговий Геронів водограй, тільки тепер мені було вже тридцять років, і я опинився ні з чим на вулицях Парижа, де життя не дешеве. Рішення, прийняте мною в цій крайності, здивує лише тих, хто неуважно читав першу частину спогадів. Після всіх моїх праць, таких великих, як і даремних, мені потрібен був перепочинок. Замість того щоб впасти у відчай, я спокійно віддався ліні і Провидінню, а, щоб дати останньому час зробити свою справу, почав не поспішаючи проїдати решту луїдорів, скорочуючи витрати на приємні розваги, але не відмовляючись від них. Я через день ходив у кафе, а до театру – двічі на тиждень. Про витрати на жінок мені турбуватися не доводилося, бо за все своє життя я не витратив на них жодного су, за винятком одного випадку, про який незабаром розповім.
Спокій, втіха, довір’я, з якими я віддавався такому безтурботному й самотньому життю, хоча у мене не вистачило б коштів прожити так і три місяці, становлять одну з особливостей мого існування і одну з дивностей моєї натури. Я вкрай потребував підтримки, але саме ця обставина позбавляла мене сміливості показуватися будь‑кому на очі, а необхідність робити візити робила їх для мене нестерпними до такої міри, що я перестав бачитися навіть з академіками та іншими письменниками, з якими вже встиг познайомитися. Я продовжував зрідка бувати лише у Маріво, абата де Маблі і Фонтенеля. Першому я навіть показав свою комедію «Нарцис». Вона йому сподобалася, і він був такий люб’язний, що зробив у ній деякі поправки. Дідро був молодший за них, приблизно мого віку. Він любив музику, знав її теорію, і ми разом говорили про неї, він розповідав мені про задумані ним твори. Це швидко зблизило нас, наша дружба тривала п’ятнадцять років і, ймовірно, тривала б досі, якби, на лихо і з його вини, я не взявся до його ремесла.
Важко навіть уявити собі, на що витрачав я цей короткий і дорогоцінний проміжок часу, що залишався в моєму розпорядженні перед тим, як перетворитися на жебрака. Я завчав напам’ять поетів, яких сто разів уже вчив і стільки ж разів забував. Щоранку близько десятої години я йшов гуляти до Люксембурзького саду з томиком Верґілія або Руссо в кишені і там до обідньої години згадував то священну оду, то буколіку. Мене нітрохи не лякало те, що, завчаючи одну оду, я неодмінно забував учорашні. Я згадав, що після поразки Нікія під Сіракузами полонені афіняни заробляли хліб, декламуючи поеми Гомера. З цього вченого заняття, за допомогою якого я сподівався уникнути бідності, я здобув науку – вправляти свою щасливу пам’ять, завчаючи всіх поетів.
Другим моїм не менш серйозним заняттям були шахи, яким я регулярно присвячував у Можі весь післяобідній час, якщо не йшов до театру. Там я познайомився з де Легалем, Юссоном, Філідором, з найвідомішими шахістами того часу, та сам не став від того краще грати. Але я не сумнівався, що врешті‑решт гратиму сильніше за всіх, і вважав, що це буде для мене достатнім джерелом існування. Хоча б чим я захоплювався, я міркував завжди однаково. Я говорив собі: «Хто перший у чому‑небудь, той завжди може бути певен, що в ньому матимуть потребу. Отже, треба бути першим, все одно в чому. У мені матимуть потребу, випаде нагода, і мої заслуги довершать решту». Ця дитяча думка не була софізмом мого розуму, вона була софізмом моїх лінощів. Боячись великих і швидких зусиль, які довелося б мені зробити, щоб добитися успіху, я потурав своїм лінощам і прикривав свою ганьбу гідними їх аргументами.
Отже, я спокійно чекав, коли закінчаться мої гроші, і, гадаю, хвилювався б не більше, витративши останнє су, якби отець Кастель, до котрого я заходив іноді дорогою в кафе, не вивів мене з летаргії. Отець Кастель був божевільною, але доброю людиною, і йому було прикро бачити, як я гину, нічого не роблячи. «Музиканти і вчені не співають з вами в унісон. Так змініть тон і почніть відвідувати жінок! Можливо, тут вам більше поталанить. Я говорив про вас пані де Безенваль, сходіть до неї від мого імені. Це добра жінка, вона радо прийме земляка свого сина і чоловіка. У неї ви зустрінете пані де Брольї, її дочку, жінку розумну. Говорив я про вас і пані Дюпен. Віднесіть їй свою книгу, вона хоче познайомитися з вами, і вона добре вас прийме. У Парижі можна добитися чого‑небудь тільки через жінок, вони подібні до дуг, а мудрі люди – їхні асимптоти, що безперервно наближаються до них, але ніколи з ними не стикаються».
Довго відкладаючи з дня на день цю жахливу необхідність, я нарешті набрався духу й пішов до пані де Безенваль. Вона прийняла мене дуже ласкаво. Коли пані де Брольї увійшла до її кімнати, вона мовила: «Доню моя, ось пан Руссо, про якого нам розповідав отець Кастель». Пані де Брольї похвалила мою книгу і, підвівши мене до клавесина, показала мені, що вона займалася ним. Поглянувши на стінний годинник і побачивши, що скоро проб’є годину, я зібрався йти. Пані де Безенваль мовила мені: «Вам дуже далеко додому, залишайтеся і пообідайте тут». Я не змусив себе упрохувати. Через чверть години я зрозумів з деяких слів, що вона пропонувала мені пообідати з її прислугою. Пані де Безенваль була дуже добра жінка, але обмежена, і дуже гордилася, що належить до родовитого польського дворянства; вона не розуміла, що талант треба поважати. Вона навіть судила про мене більше з моїх манер, ніж з костюму, який був хоча й простий, але дуже охайний і зовсім не говорив про мене як про людину, якій належить обідати в людській. Я дуже давно забув туди дорогу і не мав ніякого бажання згадати її знову.
Не показуючи своєї образи, я сказав пані де Безенваль, що згадав про одну невелику справу, через яку мені необхідно повернутись додому, і хотів піти. Пані де Брольї підійшла до матері і шепнула їй на вухо кілька слів, що вплинули на неї. Пані де Безенваль устала, щоб утримати мене, і мовила: «Я розраховую, що ви зробите нам честь пообідати з нами». Я вирішив, що безглуздо з мого боку розігрувати гордівника, і залишився. До того ж мене розчулила доброта пані де Брольї, і вона зацікавила мене. Мені було дуже приємно пообідати з нею, і я сподівався, що, пізнавши мене ближче, вона не пошкодує, що виявила мені цю честь. З нами обідав також пан де Ламуаньйон, великий друг цієї родини. Як і пані де Брольї, він говорив на особливому паризькому жаргоні, що складався з напівслівець і тонких натяків. Бідному Жан‑Жаку нічим було козирнути. Мені вистачило здорового глузду, незважаючи на веління Мінерви, не вдавати із себе люб’язного співрозмовника, і я мовчав. О, якби ж я завжди був такий розсудливий! Я не опинився б у тій прірві, в яку попав сьогодні.
Я шкодував про неповороткість свого розуму і про те, що не міг виправдати в очах пані де Брольї виявленої нею до мене прихильності. Після обіду я вдався до свого звичайного рятівного засобу. У мене в кишені лежало віршоване послання до Парізо, написане під час мого перебування в Ліоні. Ця річ була не позбавлена тепла, я постарався передати його своїм читанням і розчулив до сліз усіх трьох слухачів. Не знаю, вгадав я правду чи подумав так через марнославство, але мені здалося, що погляд пані де Брольї говорив її матері: «Хіба я була не права, коли сказала вам, що цій людині більше личить обідати з нами, ніж з нашими слугами?» До цієї хвилини у мене лежав якийсь тягар на серці, але, помстившись таким чином, я відчув себе задоволеним. Пані де Брольї, склавши собі надто втішну думку про мене, вирішила, що я викличу в Парижі сенсацію і матиму успіх у жінок. Бажаючи допомогти моїй недосвідченості, вона подарувала мені «Сповідь графа ***». «Ця книга, – мовила вона мені, – ментор, який знадобиться вам у світі. Ви зробите правильно, якщо вдаватиметеся іноді до його порад». Понад двадцять років беріг я цей томик, почуваючи вдячність до тієї, що дала мені його, але частенько при цьому посміхаючись з тієї думки, яку ця пані, мабуть, мала щодо моїх галантних здібностей. Прочитавши цей твір, я перейнявся до автора дружніми почуттями. Моє відчуття не обдурило мене: він став моїм єдиним справжнім другом серед письменників.
Відтоді я насмілювався розраховувати на те, що баронеса де Безенваль і маркіза де Брольї, виявивши до мене співчуття, не залишать мене надовго в безвихідному становищі, і не помилився. Поговорімо тепер про мою появу у пані Дюпен, що мало куди триваліші наслідки.
Пані Дюпен, як відомо, була дочкою Самюеля Бернара і пані Фонтен. Її та двох її сестер можна було назвати трьома граціями. Пані де ля Туш утекла до Англії з герцогом де Кінґстоном, пані д’Арті була коханкою і, навіть більше, єдиною і щирою подругою принца де Конті, жінкою чарівної лагідності і надзвичайної доброти, приємного розуму і незмінної життєрадісності. Пані Дюпен була найвродливішою з трьох сестер і єдиною бездоганною в своїй поведінці. Вона стала нагородою за гостинність, яку пан Дюпен виявив її матері у своїй провінції. Та віддала її руку разом з величезним посагом і місцем головного відкупника. Коли я вперше побачив її, вона все ще була однією з найгарніших жінок Парижа.
Вона прийняла мене за туалетом, з оголеними руками, розпущеним волоссям, у недбало накинутому пеньюарі. Це було для мене новиною, і моя бідолашна голова не витримала, я зніяковів, розгубився – одне слово, тут‑таки закохався в пані Дюпен.
Моє збентеження, здається, не нашкодило мені в її очах, та вона його й не помітила. Вона привітно прийняла книгу і автора, з розумінням говорила зі мною про мій проект, співала, акомпануючи собі на клавесині, залишила мене обідати й посадила за стіл поряд себе. Цього було цілком досить, щоб звести мене з розуму, і я неначе збожеволів. Вона дозволила мені відвідувати її, я скористався і навіть зловжив цим дозволом. Я ходив до неї майже щодня і обідав у неї двічі, а то й тричі на тиждень. Я вмирав від бажання висловити свої почуття, але не наважувався. Багато причин посилювали мою природну несміливість. Доступ у багатий дім – це відчинені двері до щастя, я не хотів у своєму становищі ризикувати тим, що вони переді мною зачиняться. Пані Дюпен, попри всю свою люб’язність, була серйозна і холодна, у її манерах я не знаходив ніякого кокетства, яке могло б додати мені сміливості.
У її будинку, на той час найблискучішому в Парижі, збиралося товариство, яке лише через свою численність не могло називатися елітою з усякого погляду. Вона любила приймати у себе всіх, про кого говорили в світі: знатних вельмож, письменників, красунь. У неї бували тільки герцоги, посли і кавалери блакитної стрічки. Принцеса де Роган, графиня де Форкальк’є, пані де Мірпуа, пані де Бріньйоле, міледі Гервей могли вважатися її подругами. Пан де Фонтенель, абат де Сен‑П’єр, абат Сальє, пан де Фурмон, добродії де Берні, де Бюффон, де Вольтер належали до її кола і постійно бували у неї на обідах. Хоча її стримані манери і не привертали великої кількості молодих людей, зате товариство, що збиралося в неї, ставало від цього ще значнішим, і бідолашному Жан‑Жаку нічим було козирнути в ньому. Я не смів говорити, але, не в змозі мовчати далі, я наважився написати їй. Два дні вона нічого не говорила мені про мій лист. На третій день вона повернула мені його, додавши кілька напутніх слів таким холодним тоном, що у мене стиснулося серце. Я хотів відповісти, але слова завмерли у мене на вустах, моя раптова пристрасть згасла разом з надією, і хоча після цього формального освідчення я бував у неї, як і раніше, але нічим уже не смів виявляти своїх почуттів, навіть очима.
Я вирішив, що про мій дурний вчинок забули, але помилився. Пан де Франкей, син пана Дюпена і пасинок його дружини, був приблизно її і мого віку. Він був розумний, гарний на вроду, міг розраховувати на успіх, і подейкували, що він мав успіх у неї, – можливо, тільки на тій підставі, що вона одружила його на дуже непривабливій і дуже покірливій жінці і була у чудових стосунках з обома. Де Франкей любив мистецтва і заохочував таланти. Він дуже добре знав музику, і це зближувало нас. Я часто бачився з ним, прихилився до нього, і раптом він дав мені зрозуміти, що пані Дюпен вважає мої відвідини надто частими і просить мене припинити їх. Це зауваження могло бути доречним того дня, коли вона повернула мені листа, але через десять днів і вже без жодної на те причини воно здалося мені несвоєчасним. Це створювало тим більш дивне становище, що я, як і раніше, був бажаним гостем у пана і пані де Франкей. Проте я почав ходити до пані Дюпен рідше і зовсім припинив би свої візити, якби вона, через іншу несподівану примху, не попросила мене доглянути протягом восьми чи десяти днів за її сином, який через зміну гувернера тимчасово залишився сам. Ці дні були для мене справжніми тортурами, і лише бажання коритися пані Дюпен допомогло мені витерпіти їх; нещасний Шенонсо вже й тоді мав ті божевільні схильності, які ледь не зганьбили його сім’ю і змусили його померти на Бурбонському острові. Поки я був біля нього, я не дозволяв йому шкодити собі та іншим, і це було все, що я міг зробити. Але й це коштувало мені чималих зусиль, а я не взяв би на себе цього обов’язку ще на тиждень, навіть якби пані Дюпен віддалася мені в нагороду.
Пан де Франкей дружньо ставився до мене, ми разом працювали і разом відвідували лекції Руеля з хімії. Щоб жити ближче до нього, я залишив свій готель «Сен‑Кентен» і оселився в залі для гри у м’яча на вулиці Верделе, що виходила на вулицю Платрієр, де жив пан Дюпен. Там я застудився і, не звернувши на це уваги, дістав запалення легень, від якого ледь не помер. Замолоду я часто хворів на такі запалення – плеврити й особливо ангіни, до яких я був дуже схильний, – перелік їх я тут не наводжу, і вони так часто змушували мене дивитися смерті в очі, що я призвичаївся до неї. Поки я одужував, у мене був час подумати про своє становище і гірко пошкодувати про свою несміливість, слабкість і лінощі, які, незважаючи на вогонь, що пожирав мене, змушували перебувати в розумовому безділлі і животіти на межі вбогості.
Напередодні того дня, коли я захворів, я пішов слухати оперу Руайє, яку тоді давали і назву якої я забув. Незважаючи на свою високу думку про таланти інших, що завжди змушувала мене сумніватися в своїх власних даруваннях, я не міг не визнати цю музику слабкою, позбавленою пристрасті і фантазії. Іноді я насмілювався говорити собі: «Здається, я міг би написати краще». Але тієї ж хвилини мене страхала думка про те, як важко створити оперу і якої важливості надають цій справі люди мистецтва, і я червонів на саму лише думку про це. А до того ж, де я знайшов би людину, яка захотіла б написати для мене слова й узяти на себе клопіт переробити їх на моє бажання? Такі думки про музику й оперу повернулися до мене в дні хвороби: під час нападів лихоманки я писав арії, дуети, хори. Я певен, що створив два чи три уривки di prima intenzione , можливо, гідних захоплення маестро, коли б їм довелося почути їх виконання. О, якби можна було записувати мрії, що народжуються під час хвороби, які піднесені творіння виникали б іноді на очах у всіх!
У думки про музику й оперу я поринав і в період одужання, але вже спокійніше. Я постійно думав про це навіть всупереч своїй волі і, щоб полегшити серце, вирішив спробувати написати оперу самотужки – слова і музику. Це не була в повному розумінні слова перша спроба. У Шамбері я написав оперу‑трагедію під назвою «Іфіс і Анаксарета», яку мав розсудливість кинути у вогонь. У Ліоні я написав другу оперу під назвою «Відкриття Нового світу». Прочитавши її панові Борду, абатові Маблі, абатові Трюбле та іншим, я розправився з нею таким самим способом, хоча й написав уже музику до прологу і першої дії, а Давид, прослухавши її, сказав мені, що в ній є уривки, гідні Бонончині.
Цього разу, перш ніж узятися до роботи, я дав собі час обдумати план. Я задумав написати героїчний балет з трьома різними сюжетами в трьох різних діях, де б музика кожної дії мала різний характер. Узявши для кожного сюжету кохання поета, я назвав цю оперу «Ніжні музи». Перша дія, у високому стилі, була присвячена Тассо, друга, у ніжному, – Овідію, а третя, під назвою «Анакреон», повинна була дихати веселощами дифірамба. Спочатку я взявся до першої дії і, працюючи із захопленням, уперше пізнав радість музичної творчості. Одного вечора, коли я збирався йти в Оперу, я відчув, що мої ідеї владно охопили мене. Я кладу гроші назад у кишеню, біжу додому, зачиняюсь у себе, лягаю в ліжко, щільно опустивши всі запони, щоб не просочувалось денне світло… Віддавшись поетичному і музичному натхненню, я швидко, за сім чи вісім годин, написав найкращу частину першої дії. Можу сказати, що моя любов до принцеси Феррарської (адже я сам був тоді Тассо) і мої шляхетні і горді почуття до її несправедливого брата подарували мені ніч, у сто разів чарівнішу, ніж коли б я провів її в обіймах самої принцеси. Вранці в голові у мене залишалася тільки мала частина того, що я написав; але це мале, майже стерте втомою і сном, не переставало свідчити про силу мелодій, рештками яких воно було.
Та все ж я тоді я недовго займався цією роботою, бо мене відвернули від неї інші справи. Поки я старанно відвідував будинок пані Дюпен, пані де Безенваль і пані де Брольї, до яких я й далі зрідка навідувався, мене не забули. Граф де Монтеґю, гвардійський капітан, дістав призначення посланником до Венеції. Цим призначенням він був зобов’язаний де Баржаку, до якого наполегливо підлабузнювався. Обидві жінки і абат Аларі з Французької Академії, з яким я теж іноді зустрічався, знали його брата, кавалера де Монтеґю, котрий був придворним дофіна. Пані де Брольї, знаючи, що посланник шукав собі секретаря, запропонувала на це місце мене. Ми почали перемови. Я просив п’ятдесят луїдорів платні – гроші дуже невеликі для посади, що вимагає представництва. Він погоджувався дати мені тільки сто пістолів і хотів, щоб я їхав за свій рахунок. Пропозиція була сміхотворна. Ми не могли дійти згоди. Пан де Франкей, що намагався утримати мене в Парижі, наполіг на своєму. Я залишився, а пан де Монтеґю поїхав з іншим секретарем, на ім’я Фолло, якого йому призначили в міністерстві закордонних справ. Не встигли вони приїхати до Венеції, як посварилися. Фолло, побачивши, що має справу з божевільним, утік від нього, і пан де Монтеґю, залишившись лише з молодим абатом де Біні, котрий був тільки писарем і не міг виконувати роботу секретаря, отож знову звернувся до мене. Його брат, людина розумна, зумів заманити мене, давши зрозуміти, що посада секретаря пов’язана з певними правами, і я погодився на тисячу франків. Отримавши двадцять луїдорів на дорогу, я вирушив у дорогу.
З Ліона мені дуже хотілося поїхати в Мон‑Сені, щоб проїздом побачити мою бідолашну матусю, але я спустився Роною і сів у Тулоні на корабель, як через війну і задля ощадливості, так і для того, щоб отримати паспорт у пана де Мірпуа, який керував тоді Провансом і до якого мене направили. Пан де Монтеґю украй потребував мене і засипав мене листами, кваплячи мій від’їзд. Але непередбачений випадок затримав мене.
У той час у Мессіні лютувала чума. Англійський флот, що стояв у гавані на якорі, оглянув фелуку, на якій я мав плисти. Внаслідок цього, коли після довгого і тяжкого плавання ми прибули до Генуї, нас піддали тритижневому карантину. Пасажирам запропонували на вибір провести його на борту судна або в карантинному пункті, у якому, як нас попередили, ми знайдемо тільки голі стіни, оскільки його ще не встигли обставити. Всі вибрали фелуку. Нестерпна спека, тіснява, неможливість рухатися і паразити змусили мене піти на ризик і віддати перевагу карантинному пункту. Мене відвели у великий триповерховий і зовсім порожній будинок, де я не знайшов ані вікна, ані столу, ані ліжка, ані стільця. Не знайшлося навіть ослінця, щоб сісти, і оберемка соломи, щоб лягти. Мені принесли мій плащ, мої спальні речі, дві валізи, за мною замкнули важкі двері з важкими замками, і я залишився сам, щоб вільно розгулювати собі на втіху по всіх кімнатах і з поверху на поверх, усюди знаходячи ту саму самотність і ті самі голі стіни.
І все ж я не розкаявся в тому, що вибрав карантинний пункт, а не фелуку. Як новий Робінзон, я почав влаштовуватися на двадцять один день так, ніби влаштовувався тут на все життя. Спочатку я розважався полюванням на вошей, які завелись у мене на фелуці. Позбувшись їх шляхом частої зміни білизни й одягу, я заходився обставляти вибрану мною кімнату. Я спорудив собі чудовий матрац із сюртуків і сорочок, простирадла – з кількох рушників, зшитих разом, ковдру – з халата і подушку – із згорненого плаща. Я зробив собі сидіння з валізи, поклавши її плиском, і стіл – з іншої валізи, поставивши її на бік. Розклав на ній папір, письмове приладдя, розставив, наче на книжковій полиці, десяток книжок, які узяв із собою з Парижа. Одне слово, влаштувався так добре, що за винятком штор і вікон мав у своєму карантинному пункті майже такі самі зручності, як і в залі для гри в м’яча на вулиці Верделе. Їжу мені приносили з великою урочистістю, у супроводі двох гренадерів з багнетами на гвинтівках. Сходи правили мені за їдальню, сходовий майданчик – за стіл, нижня сходинка – за сидіння, а коли мені подавали обід, гренадери, перед тим як піти, дзвонили у дзвіночок, щоб сповістити мене, що стіл накрито. Між прийманнями їжі, коли я не читав, не писав і не працював над умеблюванням своєї кімнати, я ходив гуляти на протестантське кладовище, що правило мені за двір, або піднімався на вежу, звідки можна було бачити порт, і милувався рухом суден. Так провів я два тижні і провів би там усі три, ні хвилини не нудьгуючи, якби пан де Жонвіль, французький представник, якому я переслав просякнутий оцтом, напахчений і напівспалений лист, не скоротив моє ув’язнення на тиждень; я провів цей тиждень у нього, і, признаюся, в його будинку мені сподобалося більше, ніж у карантинному пункті. Він дуже приголубив мене. Його секретар Дюпон був добрий хлопець, він зводив мене в Генуї і в передмісті до кількох будинків, де ми гарненько повеселилися. Між нами зав’язалася дружба і листування, яке ми довго підтримували. Мій подальший шлях – через Ломбардію – був приємний. Я побачив Мілан, Верону, Брешію, Падую і нарешті приїхав у Венецію, де пан посланник з нетерпінням чекав на мене.
Я застав цілу гору депеш від французького двору та інших посланників, у яких він не міг прочитати шифровану частину, хоча й мав усі необхідні для цього шифри. Ніколи в житті не працювавши в міністерстві і жодного разу не бачивши міністерських шифрів, я спочатку боявся заплутатися, але справа ця виявилася щонайпростіша, і менше ніж за тиждень я розшифрував усе, що, безперечно, не варте було такої праці, бо посольству у Венеції завжди було майже нічого робити, та й такій людині, як Монтеґю, ніхто й не доручив би скільки‑небудь серйозної справи. До мого приїзду він почувався у великій скруті, не вміючи ні диктувати, ані розбірливо писати. Я був йому дуже корисний, він зрозумів це і поводився зі мною добре. Ще одна причина спонукала його до цього. Після пана де Фруле, його попередника, який утратив добрий розум, справи посольства провадив французький консул, пан Ле Блон, і після приїзду де Монтеґю він провадив їх і далі, поки ввів його в курс. Пан де Монтеґю, незадоволений тим, що інший виконував його обов’язки, хоча сам був абсолютно не здатний до них, незлюбив консула і, тільки‑но я приїхав, усунув його від обов’язків секретаря посольства і передав їх мені. Ці обов’язки були невіддільні від звання, і тому він дав мені і його. Поки я залишався при ньому, він нікого, крім мене, не посилав з цим званням у сенат і на засідання, і, власне кажучи, було цілком природно, що він хотів мати секретарем посольства свою людину, а не консула чи міністерського чиновника, призначеного двором.
Це зробило моє становище доволі приємним і завадило його чиновникам, котрі, як і його пажі та прислуга, були італійцями, сперечатися зі мною за першість у його домі. Я з успіхом користувався владою, пов’язаною з моїм становищем, аби боронити право посольського дому на свободу від поборів, відбиваючи численні спроби порушити його, яким і не думали опиратися його венеціанські підлеглі. Але, треба сказати, я жодного разу не допустив, щоб у домі давали притулок бандитам, хоча це могло б дати мені деякий дохід, своєю часткою з якого його превосходительство, звичайно, не погребував би.
Він навіть посмів заявити свої права на так званий канцелярський дохід. Тоді йшла війна, треба було багато паспортів. З кожного паспорта секретарю, який його підписував і видавав, сплачувався цехін. Усі мої попередники змушували однаково платити цей цехін як французів, так і чужоземців. Я визнав такий звичай несправедливим і, хоча не був французом, скасував його для французів, але строго правив платню з усякого іншого. Коли маркіз Скотті, брат фаворита іспанської королеви, зажадав паспорта, не приславши цехіна, я велів попросити його заплатити, і мстивий італієць не забув моєї зухвалості. Як тільки дізналися про мою реформу в паспортному зборі, до мене почали приходити за паспортами юрби гаданих французів, які жахливою каліченою мовою називали себе провансальцями, пікардійцями, а то й бургундцями. Оскільки у мене досить тонкий слух, їм не вдавалося обдурити мене, і я сумніваюся, щоб хоч одному італійцю вдалося відібрати у мене мій цехін, а хоч одному французові – заплатити його. Я мав дурість повідомити про свою реформу пана Монтеґю, який нічого про неї не знав. Слово «цехін» змусило його нашорошити вуха і, не кажучи мені своєї думки про скасування паспортного збору з французів, він зажадав, щоб я ділився з ним тим, що отримував з інших, пообіцявши мені натомість рівноцінний дохід. Радше обурений такою ницістю, ніж наляканий втратити свою вигоду, я гордо відмовився від його пропозиції. Він наполягав, я розпалився і різко мовив йому: «Ні, ваше превосходительство, залиште собі те, що належить вам, а мені – те, що належить мені; я не поступлюся жодним су». Побачивши, що так він нічого не доб’ється, Монтеґю вибрав інший підхід. Він не посоромився сказати мені, що, оскільки я отримую дохід з його канцелярії, то буде справедливо, коли я візьму на себе і її витрати. Я не захотів сваритися через це і відтоді купував чорнило, папір, сургуч, свічки, нонпарель за свої гроші, заплативши навіть за переробку печатки, причому мені жодного разу не було відшкодовано ні льярда. Це не завадило мені виділяти частину доходу від паспортів абатові де Біні, доброму хлопцю, нездатному претендувати на щось подібне. Він був люб’язний зі мною, я платив йому тим самим, і ми завжди дружно жили разом.
На практиці моя робота виявилася не такою важкою, як я побоювався, адже я не мав досвіду і перебував при такому ж недосвідченому посланникові. Його неуцтво й упертість, як навмисно, йшли наперекір усьому, що підказували мені, для користі короля і його власної служби, здоровий глузд та деякі знання. Найрозумнішим його вчинком стала дружба з маркізом де Марі, іспанським посланником, людиною спритною і проникливою, котрий міг би чудово водити його за ніс, якби захотів, але, зважаючи на спільні інтереси обох держав, зазвичай давав йому досить слушні поради, хоча Монтеґю і псував усе, вносячи в їхнє виконання дещо від себе. Єдина справа, над якою вони працювали спільно, полягала в тому, щоб змусити венеціанців дотримуватися нейтралітету. Ті в свою чергу запевняли в точному його дотриманні, тоді як самі не криючись забезпечували австрійські війська бойовими запасами і навіть рекрутами під виглядом дезертирів. Пан де Монтеґю, який, гадаю, хотів сподобатися республіці, змушував мене в усіх його депешах запевняти, що Венеція ніколи не порушить нейтралітету.
Упертість і тупість цієї жалюгідної людини щохвилини змушували мене писати і робити різні дурниці, оскільки він цього вимагав, і від цього моя праця ставала іноді нестерпною і навіть майже нездійсненною. Наприклад, він неодмінно хотів, щоб більша частина його депеш королю і міністрові була зашифрована, хоча ті і ті не містили зовсім нічого такого, що потребувало б подібної обережності. Я заявив, що між п’ятницею, коли приходили королівські депеші, і суботою, коли відправлялися наші, дуже мало часу, щоб устигнути стільки зашифрувати і написати велику кількість листів, які мені доводилося відправляти з тією ж поштою. Він знайшов чудовий вихід: заздалегідь готувати в четвер відповіді на депеші, які повинні були прийти в п’ятницю. Ця ідея здалася йому такою вдалою, що я міг скільки завгодно говорити йому про неможливість і безглуздість її здійснення, та мені все одно довелося йому підкоритися. Весь час, поки я залишався в нього на службі, я записував кілька кинутих ним протягом тижня слів, набирав там і тут кілька маловажних новин і, запасшись цим унікальним матеріалом, у четвер вранці приходив до нього з чернетками депеш, що їх треба було відправити в суботу. Перед відсиланням я вносив у них деякі додавання чи виправлення, зважаючи на ті депеші, що приходили в п’ятницю.
У нього була ще одна забавна риса, що надавала його кореспонденції неймовірного комізму, а саме: він хотів посилати кожне повідомлення до його джерела, замість того щоб дати йому йти своїм шляхом. Він повідомляв панові Амло придворні новини, панові де Морепа – паризькі, панові д’Авренкуру – шведські, панові де ля Шетарді – петербурзькі, а іноді кожному – відомості, що надходили від нього самого, які я тільки трохи перефразовував. Оскільки з усього, що я приносив панові Монтеґю на підпис, він переглядав тільки придворні депеші, а депеші інших посланників підписував не читаючи, це почасти давало мені можливість складати новини на свій лад, і я міг принаймні надсилати їх у перехресному напрямі. Але мені було неможливо надавати розумного вигляду головним депешам, я був щасливий, коли йому не спадало на думку додати кілька рядків своєї вигадки, що вимушувало мене повертатися в канцелярію, поспішно переписувати всю депешу, прикрашену цим новим самодурством, яку треба було ще зашифрувати, – інакше він не підписав би її. Разів двадцять з любові до його слави мені хотілося написати шифром не те, що він сказав; але, розуміючи, що ніхто не вповноважував мене на подібне самоправство, я дозволяв йому шаленіти на власний ризик, задовольняючись тим, що сміливо говорив йому про все, але виконував свій обов’язок.
Прямота, старанність і мужність, з якими я завжди виконував свої обов’язки, заслуговували на більшу винагороду з його боку, ніж та, яку я врешті‑решт отримав. Настав час, щоб я став нарешті тим, чим я повинен був стати і став – завдяки щасливій натурі, подарованій мені Небом і вихованню, даному мені найкращою із жінок і самим собою. Покинутий напризволяще, без друзів, без поради, без досвіду, в чужій країні, служачи чужому народу, серед натовпу шахраїв, які ради своєї вигоди і боячись несхожої на них людини підмовляли мене діяти заодно з ними, я не тільки вистояв, а й добре послужив Франції, хоча нічим не був їй зобов’язаний, і ще більше – її посланникові. Обіймаючи доволі помітну посаду, я заслужив і добився поваги республіки, інших посланників, з якими ми листувалися, і прихильності всіх французів, що оселилися у Венеції, не виключаючи й самого консула, якого я мимоволі усунув з місця, що належало йому по праву, а мені завдало більше клопоту, ніж утіхи.
Де Монтеґю, цілком віддавшись у руки маркіза Марі, який не цікавився його обов’язками, сам нехтував ними до такої міри, що, коли б не я, то французи, котрі жили у Венеції, і не помітили б навіть, що там є посланник їхньої країни. Коли вони приходили до нього, потребуючи його заступництва, він випроваджував їх, не бажаючи навіть їх вислухати. Вони припинили з ним будь‑які стосунки, і тепер їх не бувало ні в його почті, ані за його столом, та він і не запрошував їх. Я часто робив за свого начальника те, що повинен був робити він, і робив французам, що зверталися до нього чи до мене, всі послуги, які від мене залежали. У будь‑якій іншій країні я зробив би й більше, але, не маючи можливості бачитися з потрібними людьми на їх службі, оскільки сам служив, я часто був змушений звертатися до консула; а консул, який влаштувався в країні, де була його родина, мусив діяти з осторогою, і це заважало йому робити все, що він хотів би. Однак іноді, бачачи його нерішучість, я наважувався на ризиковані вчинки, багато з яких мені вдавалися.
Спогад про один з них досі викликає у мене сміх. Ніхто й не запідозрив би, що театрали Парижа зобов’язані мені втіхою бачити Коралліну та її сестру Каміллу; та це справді так. Їхній батько Веронезе разом з дітьми вступив до італійської трупи і, отримавши дві тисячі франків на дорогу, не поїхав, а спокійнісінько влаштувався у Венеції до театру Св. Луки, куди Коралліна, незважаючи на те, що була майже дитиною, привертала багато народу. Герцог де Жевр, як перший радник короля, написав посланникові, вимагаючи батька і дочку. Де Монтеґю, передаючи мені листа, сказав замість будь‑якої вказівки: «Погляньте на це!». Я пішов до пана Ле Блона і попросив його поговорити з патрицієм, якому належав театр Св. Луки і якого звали, здається, Джустініані, щоб той відпустив Веронезе, оскільки він перебуває на королівській службі. Ле Блон, не надаючи особливого значення дорученню, погано виконав його. Джустініані зчинив галас, і Веронезе не відпустили. Це діткнуло мене. Тоді був карнавал, і я, надягнувши доміно і маску, велів відвести себе до палацу Джустініані. Всі, хто бачив мою гондолу з лівреєю посланника, були вражені: Венеція ніколи не знала нічого подібного. Я входжу і наказую доповісти про себе під ім’ям una siora maschera. Як тільки мене ввели, я знімаю маску і називаю своє ім’я. Сенатор приголомшений, блідне. «Вельмишановний пане, – кажу я йому по‑італійськи, – мені дуже шкода, що я набридаю вашому превосходительству своїми відвідинами; але у вашому театрі Святого Луки є людина на ім’я Веронезе, яка зобов’язалася служити королю і яку просили у вас безуспішно повернути. Я прийшов вимагати її від імені його величності». Моя коротка промова справила враження. Щойно я поїхав, патрицій побіг доповісти про мої відвідини державним інквізиторам, і ті дали йому прочуханки. Веронезе був звільнений того ж дня. Я велів переказати йому, що накажу заарештувати його, коли він не виїде протягом тижня, і він поїхав.
Іншим разом я самотужки і майже не вдаючись до чиєї‑небудь допомоги виручив з біди капітана одного торгового судна. То був капітан Олів’є з Марселя, назву корабля я забув. Його екіпаж затіяв сварку із славонцями, що перебували на службі республіки, сталася сутичка, і на корабель був накладений суворий арешт. Ніхто не міг піднятися на судно чи зійти на берег без дозволу за винятком капітана. Він звернувся по допомогу до посланника, той випровадив його ні з чим. Він звернувся до консула, який сказав йому, що це не комерційна справа і він не має права втручатися. Не знаючи, що робити, Олів’є прийшов до мене. Я доповів Монтеґю, що він повинен дозволити мені скласти записку до сенату про цю справу. Не пам’ятаю, погодився він на це і чи подавав я записку, але добре пам’ятаю, що мої зусилля ні до чого не привели, й ембарго не було зняте.
І тоді я наважився на один сміливий вчинок, який мені вдалося здійснити. Я включив звіт про цю справу в депешу панові де Морепа і з великими зусиллями умовив Монтеґю залишити це повідомлення в депеші. Я знав, що наші депеші, хоч вони й не варті були такої уваги, у Венеції часто розпечатувались, докази чому знаходив у газетах, де в деяких статтях вони передруковувалися слово в слово. Я намагався спонукати посланника поскаржитися на це віроломство, але марно. Згадуючи в депеші про це зловживання, я розраховував скористатися з цікавості венеціанців, налякати їх і змусити звільнити судно. Якби для цього довелося і справді чекати відповіді двору, капітан розорився б до її отримання. Я зробив більше: прийшов на корабель, щоб допитати екіпаж. Я взяв із собою абата Патізеля, секретаря консульства, який пішов згнітивши серце, так ці бідолахи боялися викликати невдоволення сенату. Не маючи можливості піднятися на борт через арешт судна, я залишався в своїй гондолі і в ній складав протокол, гучним голосом допитуючи по черзі усіх членів екіпажа і ставлячи питання так, щоб отримувати відповіді, що говорили б на їхню користь. Я хотів, щоб Патізель сам вів допит і протокол, оскільки це було радше його справою, ніж моєю. Але він рішуче відмовився, за весь час не зронив ні слова і ледве погодився підписати протокол після мене.
Цей досить сміливий вчинок мав, проте, щасливу розв’язку, і судно було звільнене задовго до отримання відповіді з міністерства. Капітан захотів зробити мені подарунок. Я не сердився і сказав йому, поплескавши його по плечу: «Капітане Олів’є, невже ти думаєш, що той, хто не бере з французів плату за паспорт, здатний продати їм заступництво їхнього короля?» Він захотів принаймні почастувати мене обідом на борту свого судна, на що я погодився. Я взяв із собою на цей обід секретаря іспанського посольства на ім’я Карріо, людину розумну і дуже люб’язну, з яким ми подружилися, за прикладом наших посланників. Згодом він став посольським секретарем і повіреним у справах у Парижі.
Я був щасливий, що цілком безкорисливо, роблячи все добро, яке від мене залежало, міг акуратно і з належною увагою робити службові справи і, внісши в них строгий порядок, не залишатися в дурнях і не розплачуватися за чужі помилки. Я знав, що на такій посаді, яку я обіймав, і найменші помилки не залишаються без наслідків, і звертав усю свою увагу на те, щоб ні в чому не схибити. Я до кінця дотримувався найбільшого порядку і найбільшої точності в усьому, що стосувалося моїх основних обов’язків. За винятком кількох помилок, які я зробив через вимушену поспішність під час розшифрування депеш і на які чиновники пана Амло поскаржилися всього лише раз, ні посланник, ні будь‑хто інший не могли дорікнути мені за жодну недбалість у виконанні обов’язків, що чудово для такої недбалої і легковажної людини, як я. Та іноді мені бракувало пам’яті і старанності у приватних справах, що доручалися мені, і любов до справедливості завжди змушувала мене винуватити самого себе, перш ніж кому‑небудь спадало на думку поскаржитися на мене. Наведу тільки один приклад, що припадає на час мого від’їзду з Венеції і наслідки якого я відчув пізніше в Парижі.
Наш кухар Руссло привіз із Франції старий вексель на двісті франків, який один з його друзів, перукар, отримав за постачання перук від венеціанського дворянина Занетто Нані. Руссло дав мені цей вексель і попросив домовитися про отримання за нього певної суми. Я знав, та й він також, що у шляхетних венеціанців є звичай – повернувшись на батьківщину, ніколи не платити боргів, зроблених ними в чужих країнах. Коли їх хочуть до цього примусити, вони починають мучити нещасного кредитора такою тяганиною і витратами, що той упадає у відчай і врешті‑решт кидає все або погоджується майже на ніщо. Я просив пана Ле Блона поговорити із Занетто. Той визнав вексель, але не погодився платити. Після довгих суперечок він пообіцяв нарешті віддати три цехіни. Коли Ле Блон приніс йому вексель, виявилося, що гроші не приготовлені, тож довелося чекати. Тим часом я розбив глека з посланником і пішов од нього. Я залишив папери посольства в найповнішому порядку, але векселя Руссло серед них не виявилося. Пан Ле Блон запевняв, що віддав його мені. Я знав його як людину дуже порядну, щоб сумніватися у правдивості його слів, але ніяк не міг згадати, куди подівся вексель. Оскільки Занетто визнав борг, я просив Ле Блона спробувати отримати з нього три цехіни під розписку або зобов’язати написати другий вексель як дублікат. Занетто, дізнавшись, що вексель загублено, не погодився ні на те, ні на те. Я запропонував Руссло три цехіни зі своєї кишені на погашення векселя, але він відмовився і запропонував, щоб я домовився в Парижі з кредитором, адресу якого дав мені. Перукар, дізнавшись, що сталося, зажадав свій вексель або всі гроші сповна. Чого б я не дав у своєму обуренні, щоб знайти цей клятий вексель! Я сплатив двісті франків, хоча й був у дуже скрутному становищі. Ось як втрата векселя повернула кредиторові всю суму, тоді як, коли б вексель, на лихо, знайшовся, він насилу отримав би десять екю, обіцяні його превосходительством Занетто Нані.
Виявивши в собі, як мені здавалося, талант до своєї нової посади, я мимоволі почав ставитися до неї з любов’ю. Бував я лише у свого друга Карріо і добродійного Альтуни, про котрого мені незабаром доведеться говорити, розважався невинними втіхами на площі Святого Марка, відвідуваннями театру та деякими візитами, які ми майже завжди робили удвох з Карріо. Хоча моя праця була не надто обтяжливою, зважаючи на допомогу абата Біні, але, оскільки листування було дуже велике і йшла війна, я був досить зайнятий. Я щодня працював більшу частину ранку, а в дні прибуття кур’єра іноді засиджувався до півночі. Решту часу я присвячував вивченню тієї справи, якою почав цікавитись, сподіваючись, зважаючи на успішний початок, посісти згодом вище становище. Та й справді, усі в один голос хвалили мене, не виключаючи й самого посланника, який привселюдно говорив про мою добру службу і ніколи на мене не скаржився. Згодом він розсердився на мене тільки за те, що я сам кілька разів висловлював йому незадоволення і нарешті захотів піти у відставку. Королівські посланники і міністри, з якими ми листувалися, засипали його компліментами з приводу талантів його секретаря. Такі похвали мали б полестити йому, але робили на його божевільну голову зовсім протилежний ефект. Особливо не міг він ніколи пробачити мені одну похвалу, яку я отримав за важливих обставин. Про це варто розповісти.
Граф Монтеґю так не любив обмежувати себе, що навіть у суботу, день приїзду майже всіх кур’єрів, ішов з посольства, не чекаючи закінчення роботи. Весь час покваплюючи мене відправляти депеші короля та міністрів, він швидко підписував їх, а потім ішов собі, куди – не знаю, залишаючи більшу частину листів без підпису. Якщо це були прості повідомлення, мені нічого не лишалося, як перетворювати їх на бюлетені; але, коли папери стосувалися королівської служби, необхідно було, щоб хтось їх підписував, і це робив я. Я вчинив так з одним важливим повідомленням, отриманим нами від пана Венсана, повіреного у королівських справах у Відні. Це трапилося в той час, коли князь Лобковіц їхав у Неаполь, а граф де Гаж провадив свій пам’ятний відступ, найблискучішу за все сторіччя військову операцію, про яку в Європі говорили дуже мало. У цій депеші йшлося про те, що якась людина (прикмети її пан Венсан нам детально описував) виїжджає з Відня і має проїхати через Венецію, таємно прямуючи до Абруццо з дорученням піднімати там народ, коли наближатимуться австрійці. За відсутності графа де Монтеґю, який нічим не цікавився, я передав це повідомлення маркізові де л’Опіталю, і так своєчасно, що, можливо, Бурбонський дім зобов’язаний саме бідолашному, обсміяному Жан‑Жаку за збереження Неаполітанського королівства.
Маркіз де л’Опіталь, подякувавши по справедливості своєму колезі, заговорив з ним про його секретаря і про послугу, яку той зробив спільній справі. Граф Монтеґю, усвідомлюючи своє недбальство в цьому питанні, мабуть, побачив у цьому компліменті докір собі і з роздратуванням передав мені похвалу.
З графом де Кастелланом, посланником у Константинополі, мені довелося заходити у такі самі стосунки, як з маркізом де л’Опіталем, хоча і з менш важливого приводу. Оскільки сенат посилав кур’єрів у Константинополь лише від часу до часу, то французького посланника повідомляли про відправлення цих кур’єрів, щоб він міг писати таким чином своєму колезі, якщо вважав за потрібне. Це повідомлення приходило звичайно за день або за два, але з Монтеґю рахувалися так мало, що його повідомляли для формальності за годину чи дві до відправлення кур’єра. Через це мені кілька разів довелося посилати депешу за його відсутності. Пан де Кастеллан, відповідаючи, згадував про мене в утішних висловах; так само робив і пан де Жонвіль у Ґенуї, і все це викликали тільки нові образи.
Признаюся, я не уникав нагоди заявити про себе, але й не шукав недоречних для того приводів. Мені здавалося цілком справедливим сподіватися на винагороду за свою добру службу. Не знаю, чи давало акуратне виконання обов’язків з мого боку право посланникові скаржитися на мене, але знаю, що аж до нашого розриву він на мене не нарікав, хоча й бував невдоволений моєю старанністю.
Його будинок, який він ніколи не міг поставити як слід, наповнювався всіляким набродом. З французами в ньому поводились погано, гору брали італійські пройдисвіти. Порядні італійці, і серед них перший радник посланника, були грубо звільнені. Його місце посів бандит з Мантуї на ім’я Домінік Віталі, якому Монтеґю доручив наглядати за своїм будинком і який лукавством та низькими лестощами втерся в довір’я і став його фаворитом на шкоду небагатьом чесним людям, які ще служили там, і секретарю, який стояв на чолі їх. Тільки цього було б досить, щоб Віталі мене зненавидів; але була ще одна причина цієї ненависті, що робила її ще жорстокішою. Про цю причину треба розповісти, і хай мене осудять, якщо я був не правий.
Згідно із звичаєм посланник мав власну ложу в кожному з п’яти театрів. Щодня за обідом він говорив, куди піде ввечері; після нього вибирав я, а потім радники розпоряджалися рештою лож. Йдучи, я брав із собою ключ від вибраної ложі. Якось Віталі не було, і я доручив лакею, що прислуговував мені, принести мені ключа до зазначеного будинку. Замість того щоб прислати мені ключа, Віталі сказав, що взяв його для себе. Я був тим більше обурений, що лакей повідомив мене про результати мого доручення перед усіма. Увечері Віталі хотів перепроситись у мене, та я не прийняв його вибачення. «Завтра, шановний пане, – мовив я йому, – ви вибачитеся переді мною у призначену годину в будинку, де я дістав образу, і у присутності людей, що були її свідками. Інакше я заявляю вам, що один з нас піде звідси». Такий рішучий тон подіяв на нього. З властивою йому низькістю він прийшов у призначений час і місце, щоб публічно попросити у мене вибачення. Але потихеньку почав обмірковувати свої заходи і, не припиняючи плазувати переді мною, повів таку італійську інтригу, що, хоча не мав можливості примусити посланника звільнити мене, змусив мене самого піти.
Такий негідник не міг, звичайно, знати мене, але він вивідав про мене все, що могло прислужитися його підлій меті. Він дізнався, що я добрий і дуже м’якосердий, а тому не зважаю на мимовільні образи, що я гордий і нетерпимий до навмисних образ, що я люблю пристойність і гідність там, де личить їх виявляти, вимагаю належної до себе поваги і сам виявляю її до інших. Користуючись саме цим, він вирішив дошкулити мені й добився свого. Усе в будинку він перевернув догори дном і знищив у ньому будь‑який порядок, дисципліну і чистоту, які я намагався підтримувати. Дім, де немає жінки, вимагає досить суворої дисципліни, щоб там панувала скромність, невіддільна від гідності. Незабаром він перетворив наш будинок на кубло мерзоти і розпусти, на притулок шахраїв і гріховодників. Змусивши Монтеґю прогнати й другого радника, він призначив на його місце іншого, такого самого звідника, яким був сам, – власника борделю в містечку Круа‑де‑Мальт. Ці двоє мерзотників, діючи в цілковитій згоді, вдалися до розпусти, рівної їхньому нахабству. Крім спальні самого посланника, яка теж виявилася не цілком бездоганною, не було жодного куточка в будинку, де були б терпимі умови для порядної людини.
Його превосходительство не вечеряв, а тому радники і я сідали за окремий стіл, за яким їли також абат де Біні та пажі. У найгіршій харчевні обслуговують краще, подають охайніше, пристойніше і накривають стіл менш брудною скатертиною. Нам давали тільки один почорнілий недогарок свічки, олив’яні тарілки і залізні виделки. Я ще стерпів би те, що робилося таємно, але у мене відібрали мою гондолу, і я, єдиний з усіх посольських секретарів, змушений був наймати гондолу або ж ходити пішки. Втім, усе, що відбувалося в будинку, ставало відомим у місті. Всі посольські чиновники голосно обурювались. Домінік, єдиний винуватець усього цього, кричав голосніше за всіх, чудово знаючи, що негідне ставлення до нас було для мене образливіше, ніж для всіх інших. Я єдиний у будинку не скаржився стороннім, але із запалом говорив посланникові про всі несправедливості, що коїлися в його стінах. А він, спонукуваний нишком своїм нерозлучним другом, щодня кривдив мене знову і знову. Мені доводилося багато витрачати, щоб бути на одному рівні зі своїми побратимами й відповідати посаді, але я не міг отримати жодного су зі своєї платні, а коли я просив у нього грошей, він говорив про свою повагу і довіру до мене, неначе вони могли наповнити мій гаманець і дати все необхідне.
Ці два бандити остаточно заморочили голову Монтеґю, у якого вона й без того була не цілком на місці. Постійно купуючи старі речі за божевільними цінами, вони розоряли його й обдурювали, запевняючи, що він сам обдурює інших. Вони вмовили його зняти у Брешиї втридорога палаццо, а решту грошей поділили із власником. Апартаменти там, за венеціанською модою, були інкрустовані мозаїкою та оздоблені колонами й пілястрами з найдорожчого мармуру. Монтеґю наказав сховати усе це під ялицеву обшивку – тільки на тій підставі, що так опоряджають помешкання в Парижі. З тієї ж причини він, єдиний з усіх посланників у Венеції, одібрав у своїх пажів шпаги, а у лакеїв – тростини. Ось яка це була людина, що зненавиділа мене, можливо, тільки за те, що я чесно служив їй.
Я терпляче зносив його зневагу, грубість і погане поводження доти, поки бачив у них лише вияви його поганої вдачі. Та коли я помітив його намір позбавити мене пошани, яку я заслужив своєю вірною службою, я вирішив відмовитися від місця. Вперше я відчув його недоброзичливість у зв’язку з обідом, який він збирався дати на честь герцога Моденського і його сім’ї, що перебували у Венеції: він натякнув мені, що я не матиму місця за його столом. Я ображено, але без гніву відповів йому, що маю честь щодня обідати за його столом, тож якби герцог Моденський зажадав, аби я залишив своє місце у його присутності, то гідність його превосходительства і мій обов’язок не дозволять погодитися на це. «Як! – вигукнув він розлютившись. – Мій секретар, навіть не дворянин, хоче обідати з коронованою особою, коли з нею не обідають навіть мої радники‑дворяни?» – «Так, шановний пане, – відповів я йому, – посада, якою ви пошанували мене, ваше превосходительство, так ушляхетнює мене, що, обіймаючи її, я стою вище від ваших дворян чи тих, хто так себе називає, і можу бути допущений туди, куди не допускають їх. Вам добре відомо, що в день вашого публічного виходу етикет вимагає відповідно до давнішнього звичаю, щоб я супроводжував вас у парадному мундирі і мав честь обідати з вами в палаці Святого Марка. Я не розумію, чому людина, яка може і навіть повинна публічно обідати з дожем і сенатом Венеції, не може брати участі у приватному обіді з герцогом Моденським». Хоча на цей аргумент важко було щось заперечити, посланник не здавався. Але нам не довелося відновити суперечку, бо герцог Моденський зовсім не приїхав обідати до нього.
Відтоді він не припиняв робити мені прикрості й порушувати мої права, прагнучи позбавити мене невеликих привілеїв, пов’язаних з моєю посадою, щоб передати їх своєму дорогому Віталі. Я певен, що він послав би його замість мене і до сенату, якби йому не забракло відваги. Свої приватні листи він писав звичайно у себе в кабінеті, користуючись послугами абата де Біні. Він вдався до його допомоги, щоб написати панові де Морепа доповідь про справу капітана Олів’є, не згадуючи навіть про мене, хоча я один втрутився в цю справу; він навіть відібрав у мене честь складання протоколу, дублікат якого він послав до Парижа, приписавши все Патізелю, котрий і словом не прохопився. Він хотів усіляко принижувати мене на догоду своєму фавориту, але він зовсім не мав наміру позбутися мене. Він відчував, що замінити мене йому буде не так легко, як Фолло, який уже багато розповів про нього. Йому конче потрібний був секретар, який знав би італійську мову для його листування із сенатом, який складав би всі його депеші та провадив би за нього всі його справи і який не лише вірно служив би йому, а й поблажливо ставився до всіх його пройдисвітів‑радників. Отже, він хотів залишити мене при собі і приборкати, тримаючи мене далеко від моєї батьківщини і не даючи мені грошей, щоб я міг повернутись у Францію.
Можливо, це йому і вдалося б, якби він діяв обережніше. Але коли я побачив, що намарне витрачаю сили, що посланник ставить мені за провину мою чесну службу замість дякувати за неї, що мені більше нічого чекати від нього, крім прихованих неприємностей і очевидних несправедливостей, і що внаслідок поганої слави, якої він зажив, його ганебні вчинки можуть мені нашкодити, а добрі не дадуть користі, я ухвалив рішення і зажадав відставки, давши йому час підшукати собі нового секретаря. Не даючи мені певної відповіді, він і далі чинив так само. Бачачи, що немає ніяких змін на краще, а він і не думає шукати мені заміну, я написав його братові й, детально виклавши йому свої доводи, попросив його домогтися від його превосходительства моєї відставки, додавши, що так чи так залишатися мені неможливо. Я довго чекав відповіді. Становище моє ставало геть нестерпним, коли посланник отримав нарешті листа від свого брата. Напевно, лист був написаний у різких висловах: хоча Монтеґю і схильний був до жорстоких нападів гніву, я ще не бачив його таким розлюченим. Виливши на мене потік найжахливіших образ і не знаючи, що ще сказати, він звинуватив мене в тому, що я продав його шифри. Я засміявся і в’їдливо запитав його, чи не думає він, що в усій Венеції знайдеться бодай один дурень, який дасть за них хоч екю. Ця відповідь розлютила його ще дужче. Він зробив вигляд, що кличе своїх людей, щоб вони викинули мене у вікно. До цієї миті я зберігав спокій, але почувши про таку загрозу, втратив самовладання від гніву й обурення. Я кинувся до дверей і замкнув їх зсередини.
«Ні, пане граф, – мовив я йому, повертаючись до нього повільними кроками, – ваші люди не втрутяться в цю справу, хай вона вже залишиться між нами». Мої дії і мій вигляд миттєво втихомирили його, було помітно, що він здивований і наляканий. Побачивши, що він отямився після нападу люті, я кількома словами попрощався з ним і, не чекаючи його відповіді, прочинив двері, вийшов і з гордо піднесеною головою пішов до передпокою повз його слуг, які встали, як завжди, і, здається, підтримали б радше мене, ніж його. Навіть не зайшовши до себе, я спустився сходами вниз і покинув посольський палац, щоб більше туди ніколи не повертатися.
Я попрямував просто до Ле Блона і розповів йому про все, що трапилося. Він не дуже здивувався, оскільки добре знав Монтеґю. Він залишив мене у себе обідати. Цей обід, хоча імпровізований, був блискучий, на ньому були всі впливові французи, що жили у Венеції, а в посланника на обіді не було ні душі. Консул розповів про мою історію всім присутнім. Під час цієї розповіді пролунав одностайний вигук обурення, і не на користь його превосходительства. Він не розрахувався зі мною, не давши мені жодного су. У мене було з собою лише кілька луїдорів, і я не знав, як мені повернутися до Франції. Всі гаманці відкрилися для мене. Я позичив двадцять цехінів у Ле Блона і стільки ж у Сен‑Сіра, з яким після консула був знайомий краще, ніж з усіма іншими. Решті я подякував і, чекаючи від’їзду, оселився у секретаря консульства, щоб усім показати, що не вважаю націю співучасницею несправедливостей її посланника. Тим часом він розлючено дивився на те, як я торжествував у нещасті, а від нього всі відвернулися, хоч він і посланник.
Монтеґю цілком утратив розум і повівся як одержимий. Він забувся до такої міри, що подав до сенату записку з вимогою мого арешту. За порадою абата де Біні я вирішив залишитись у Венеції ще на два тижні, замість того щоб їхати через день, як збирався спочатку. Всі бачили і схвалювали мою поведінку, всюди мене поважали. На безглузду записку посланника сенат навіть не відповів, а мені через консула передали, що я можу залишатися у Венеції, скільки мені заманеться, незважаючи на вибрики божевільного Монтеґю. Я й далі бачився зі своїми друзями, пішов попрощатися з іспанським посланником, який дуже добре прийняв мене, і з графом де Фінокетті, неаполітанським міністром, котрого я не застав удома; я написав йому, і він відповів мені найлюб’язнішим листом. Нарешті я поїхав і, незважаючи на моє скрутне становище, не залишив ніяких боргів, крім тільки що згаданих невеликих сум грошей та ще п’ятдесяти екю боргу одному купцеві на ім’я Моранді, які зобов’язався сплатити за мене Карріо і які я так йому й не повернув, хоча ми з ним після цього часто бачилися. Але що стосується двох інших боргів, то я повернув їх при першій же нагоді.
Перш ніж розлучитися з Венецією, треба згадати про розваги цього міста чи принаймні про ту незначну участь, яку я в них брав. Читач бачив, як мало я ганявся за так званими втіхами молодості. У Венеції я не змінив своїх звичок, але мої заняття, які, до речі сказати, перешкодили б мені їх змінити, надавали особливої гостроти тим простим розвагам, які я собі дозволяв. Першою і найприємнішою з них було товариство гідних людей: панів Ле Блона, де Сен‑Сіра, Карріо і Альтуни. Ми були знайомі також з двома‑трьома англійцями, розумними і освіченими, що любили музику так само пристрасно, як ми самі. У всіх членів нашого гуртка були дружини, подруги або коханки, останні майже всі мали таланти, у них влаштовувалися музичні вечори або бали. А ще ми грали в карти, але дуже мало. Надто жваві інтереси – мистецтво, вистави – змушували нас вважати таку розвагу безглуздою. Гра в карти – притулок нудьгуючих людей.
З Парижа я привіз властиву французам упереджену думку про італійську музику, але природа обдарувала мене тонким чуттям, проти якого безсилі забобони. Незабаром я пристрасно полюбив цю музику. Слухаючи баркароли, я визнавав, що раніше й не чув справжнього співу, і оперою так захопився, що вже не міг базікати, їсти і грати в ложі, тоді як мені хотілося тільки слухати, і я нерідко тихенько зникав з нашого товариства, переходячи в інший бік зали. Там, залишившись сам і зачинившись у своїй ложі, я без перешкоди тішився виставою і, хоч вона тривала довго, завжди залишався до кінця. Якось у театрі Св. Хризостома я заснув, і навіть міцніше, ніж спав би в своєму ліжку. Бурхливі й блискучі арії не будили мене, але хто може висловити моє чарівне відчуття від ніжної мелодії і ангельського співу того, що розбудило мене! Яке пробудження, яка чарівність, яке захоплення, коли я тієї ж миті розплющив очі і відкрив вуха! Першою моєю думкою було, що я в раю. Цей чудовий уривок, який пам’ятаю досі і ніколи в житті не забуду, починався так:

Conservami la bella
Che si m’accende il cor.

Я хотів дістати цей уривок, дістав його і довго зберігав; але він був не так на папері, як у моїй пам’яті. Ноти були ті самі, але все‑таки це було не те. Ця божественна арія могла виконуватися тільки в моїй голові, як було того дня, коли вона розбудила мене.
На мій погляд, є музика, що далеко перевершує оперну і не має собі рівної ні в самій Італії, ні в решті світу. Це музика так званих scuoles . Це притулки для виховання незаможних дівчат, яким республіка згодом дає посаг, коли вони беруть шлюб або йдуть у монастир. Серед мистецтв, яких навчають цих дівчат, музика стоїть на першому місці. Щонеділі в церквах цих чотирьох венеціанських scuoles , під час вечерні, великі хори в супроводі великих оркестрів виконують мотети, написані найкращими італійськими маестро, які самі й диригують музикою. На трибунах, закриті ґратами, співають виключно дівчата, старшій з яких немає і двадцяти років. Я не можу уявити собі нічого чарівнішого і зворушливішого, ніж ця музика. Художнє багатство, вишуканий стиль співу, краса голосів, правильність виконання – усе в цих чудових концертах сприяє враженню тихому, але від якого навряд чи може бути захищене хоч одне людське серце. Ми з Карріо жодного разу не пропустили недільної вечерні в церкві Mendicanti, і не лише ми. Церква завжди була повна аматорів музики, навіть оперні співаки приходили сюди повчитися мистецтву справжнього співу. Але мене доводили до розпачу кляті ґрати, що пропускали тільки звуки і приховували від мене гідних свого співу ангелів краси. Я лише про них і говорив.
Одного разу я сказав про це панові Ле Блону. «Якщо вам так хочеться подивитися на цих дівчаток, – мовив він мені, – ваше бажання легко задовольнити. Я – один з опікунів установи і запрошу вас пообідати з ними». Я не давав йому спокою, аж поки він виконав свою обіцянку. Коли я входив до зали, що приховувала моїх жаданих красунь, мене охопило любовне тремтіння, якого ніколи раніше я не відчував. Ле Блон почав називати мені одну за одною цих знаменитих співачок, імена і голоси яких я знав, не знаючи дівчат в обличчя. «Підійдіть, Софі»… Вона була жахлива. «Підійдіть, Каттіно»… Вона була крива на одне око. «Підійдіть, Беттіно»… У цієї обличчя було спотворене віспою. Майже в кожної дівчини була якась помітна вада. Кат реготав з мого жорстокого розчарування. Дві чи три дівчини здалися мені, однак, більш‑менш непоганими. Але вони не співали в хорі! Я був пригнічений горем. За вечерею ми почали жартувати, дівчата розвеселилися. Потворність не заважає жінці бути люб’язною, і я визнав дівчат дуже милими. Я сказав собі: не можна так співати, не маючи душі. Одне слово, моя думка про них так змінилася, що я пішов з притулку майже закоханий у цих погануль. Я ледве зважився знову піти до вечерні, але, прийшовши, заспокоївся. Як і раніше, я тішився їхнім співом і, поки вони співали, я й далі вважав їх красунями, незважаючи на те, що бачили мої очі.
Музика в Італії коштує так дешево, що аматору не варто позбавляти себе її. Я узяв напрокат клавесин і за одне екю слухав у себе чотирьох чи п’ятьох музикантів, з якими раз на тиждень виконував уривки, що найбільше сподобались мені в опері. Я навіть пробував зіграти кілька уривків зі свого твору «Ніжні музи». Не знаю, сподобалися вони, чи з бажання мені полестити балетмейстер з театру Св. Іоанна Хризостома попросив у мене два уривки: я мав приємність почути їх у виконанні дивовижного оркестру, а танцювала маленька Беттіна, гарненька і дуже мила дівчина, що була на утриманні в одного з наших друзів, іспанця Фагога; потім ми частенько проводили у неї вечори.
До речі, про жінок. Венеція не таке місто, яке схиляє до стриманості. Мене можуть запитати: невже мені нема в чому признатися з цього приводу? Так, я справді повинен дещо розповісти, і сповідь моя буде так само наївна, як і інші подібні зізнання. Я завжди відчував відразу до продажних жінок, а в Венеції тільки вони й були мені доступні, оскільки моє становище закривало переді мною вхід до більшості місцевих будинків. Дочок пана Ле Блона я вважав дуже привабливими, але недосяжними, до того ж я дуже поважав їхніх батьків, щоб мені могло спасти на думку спокусити цих дівчат.
Найбільше мені сподобалася одна юна особа, мадемуазель де Катанео, дочка повіреного прусського короля, але в неї був закоханий Карріо, і йшла навіть мова про одруження. Він був людина багата, а я не мав нічого; він отримував сто луїдорів платні, а я всього сто пістолів; і, крім того, що я не хотів завдавати прикрощів другові, я чудово знав, що ніде, і особливо у Венеції, з таким нужденним гаманцем не слід брати на себе роль залицяльника. Не втративши згубної звички обдурювати природу, я був дуже зайнятий, щоб дуже відчувати ті фізичні потреби, що їх збуджує клімат, і прожив майже рік у цьому місті так само помірковано, як жив у Парижі. Після вісімнадцяти місяців своєї служби я покинув місто, лише двічі зблизившись із жінками за досить дивних обставин, про які зараз розповім.
З першою з них мене познайомив люб’язний Віталі, через деякий час після вибачення, яке я змусив його попросити у мене за всією формою. За столом зайшла мова про венеціанські розваги. Всі дорікали мені за байдужість до найспокусливішої з усіх розваг, вихваляючи привабливість венеціанських куртизанок і говорячи, що в усьому світі немає їм рівних. Домінік заявив, що я неодмінно мушу познайомитися з найчарівнішою з них, що він одведе мене до неї і що я залишуся задоволений. Я засміявся у відповідь на цю милу пропозицію, а граф Пеаті, людина вже поважна і в літах, сказав мені з відвертістю, якої я не сподівався від італійця, що вважає мене дуже розважливим, щоб дозволити своєму ворогові водити себе до жінок. Справді, у мене не було ні наміру, ані спокуси, але, попри це, внаслідок якоїсь незрозумілої мені самому непослідовності, я врешті‑решт піддався на вмовляння всупереч своїй звичці, серцю, розуму і самій своїй волі, виключно через слабкість, соромлячись виявити недовіру і, як говорять у цій країні, per non parer troppo coglione . Падуанка, до котрої ми пішли, була дуже гарна із себе, навіть вродлива, але не тією вродою, що подобається мені. Домінік залишив мене у неї. Я велів принести шербету, попросив її заспівати і через півгодини вирішив піти, залишивши на столі дукат, але вона виявила дивну совісність, не захотівши взяти грошей просто так, а я – дивну дурість, позбавивши її докорів сумління. Я повернувся до палацу до такої міри певний, що заразився, що відразу ж послав за лікарем і попросив дати мені ліків. Ніщо не може зрівнятися з муками, які я пережив протягом трьох тижнів, хоча ніякими очевидними ознаками мої побоювання не підтверджувалися. Я просто не міг уявити собі, що можна безкарно побувати в обіймах падуанки. Лікар лише на превелику силу зміг мене заспокоїти, переконавши в тому, що мені нелегко заразитися через деякі особливості моєї будови. Хоча я наражав себе на такий ризик, можливо, менше, ніж будь‑який інший чоловік, проте моє здоров’я жодного разу щодо цього не постраждало, і це стало мені доказом, що лікар мав рацію. Його думка, проте, не зробила мене безрозсудним, і якщо я справді маю такі природні переваги, то можу сказати, що ніколи ними не зловживав.
Хоча друга моя пригода теж була пов’язана з продажною жінкою, вона була зовсім інша як за початком, так і за наслідком. Я говорив, що капітан Олів’є запросив мене пообідати у нього на судні і що я привів із собою секретаря іспанського посольства. Я чекав гарматного салюту. Екіпаж зустрів нас, вишикувавшись у фрунт, але жодного залпу не пролунало, що дуже мене образило. Справді, на купецьких кораблях гарматним салютом зустрічають людей, які, звичайно, не могли зрівнюватися з нами, до того ж я вважав, що заслуговую на особливу увагу з боку капітана. Я не зміг приховати своїх почуттів, мені це ніколи не вдавалося, і, хоча обід був дуже смачний, а Олів’є дуже люб’язний, я сів за стіл у поганому настрої, мало їв і ще менше говорив. Я чекав залпу принаймні при першому тості. Та де там! Карріо, що читав у мене в душі, підсміювався, бачачи, що я суплюся, як дитина. Минула третина обіду, і я помітив, що до судна наближається гондола. «Присягаюся честю, – мовив мені капітан, – стережіться, ворог близько!» Я запитав у нього, що він має на увазі, він відбувся жартом. Гондола причалила, і я побачив, що з неї виходить сліпучої краси молода жінка, дуже кокетливо одягнена і спритна, трьома стрибками вона опинилася в каюті і сіла поруч мене раніше, ніж їй поставили прибор. Вона була така ж чарівна, як і жвава. Вона говорила тільки по‑італійськи, і самого її акценту було досить, аби закрутити мені голову. Не припиняючи їсти і теревенити, вона раптом глянула на мене, придивилася і, вигукнувши: «Пресвята Діво! Мій любий Бремоне, як давно я тебе не бачила!» – кидається мене обіймати, вп’ялася губами в мої губи і стисла мене так, що я ледь не задихнувся. Її великі чорні очі вогняними стрілами пронизали моє серце, і, хоча несподіванка спочатку збила мене з пантелику, хвиля пристрасті дуже швидко оволоділа мною і підхопила так, що, незважаючи на сторонніх людей, красуні довелося мене стримувати, бо я геть сп’янів чи, точніше, ледве стримував любовний шал. Помітивши, що я розпалився так, як вона того й хотіла, жінка стала стриманішою в своїх пестощах, але жвавість її нітрохи не зменшилась.
Коли їй здумалося пояснити нам справжню чи вигадану причину своєї палкості до мене, вона сказала, що я дуже схожий на пана де Бремона, начальника тосканської митниці, що вона була до нестями закохана в цього Бремона і все ще палає до нього пристрастю, хоча й кинула його через дурість, і що вона хоче замінити його мною. Вона заявила, що кохатиме мене, бо їй це подобається, що я теж повинен кохати її доти, поки це їй не обридне, і що коли вона мене кине, я повинен поставитись до цього так само покірливо, як поставився її любий Бремон. Сказано – зроблено. Вона заволоділа мною, як своєю власністю, вручила мені свої рукавички, віяло, пояс, капелюшок, наказувала мені йти туди чи сюди, робити те чи те, і я слухняно все виконував. Вона веліла мені відіслати її гондолу, тому що вирішила скористатись моєю, і я зробив це, вона веліла мені поступитися місцем Карріо, бо їй захотілося погомоніти з ним, і я виконав і це. Вона покликала мене, і я повернувся. «Послухай, Занетто, – мовила вона мені, – я не хочу, щоб ти кохав мене по‑французьки, це було б зовсім негарно, як тільки тобі набридне, йди собі геть. Але попереджаю тебе, не залишайся зі мною наполовину». Після обіду ми пішли оглядати скляну фабрику в Мурано. Вона накупила собі безліч усіляких дрібничок, безцеремонно дозволивши нам розплатитися за них, але при цьому скрізь роздаючи чайові, що значно перевищували витрачені нами гроші. Судячи з байдужості, з якою вона розкидалася власними грошима і змушувала нас розкидатися нашими, було видно, що вони не мають для неї ніякої цінності. Думаю, вона змушувала інших платити за себе не через скнарість, а через марнославство: вона раділа, що її прихильність так дорого цінується.
Увечері ми відвезли її до неї додому. Під час нашої розмови я побачив у неї на туалетному столику два пістолети. «О! – мовив я, взявши один з них. – Яке незвичайне пуделко для мушок; чи не можна дізнатися, навіщо це вам? Ви ж бо маєте іншу зброю, що стріляє куди краще». Після кількох жартів у тому ж тоні вона сказала мені з наївною гордістю, що надавала їй ще більшої чарівності: «Коли я прихильно ставлюся до людей, яких не люблю, то змушую їх платити за нудьгу, яку вони наганяють на мене, і це цілком справедливо; але, терплячи їхні пестощі, я не хочу терпіти образ і не попущу першому ж, який зневажливо поставиться до мене».
Вже йдучи, я попросив її про зустріч наступного дня. Я не змусив її чекати і застав її напівголою, тобто у більш ніж легковажній спідній білизні, яка відома тільки в південних країнах і яку я не описуватиму, хоча й пам’ятаю дуже добре. Скажу тільки, що її рукавчики і краї викоту були вишиті шовком та оздоблені рожевими помпонами. Мені здалося, що це ще більше пожвавлювало чудовий колір її шкіри. Потім я довідався, що така венеціанська мода; вона така чарівна, що я дивуюся, як ця мода не перейшла і до Франції. Я й подумати не міг, які втіхи чекали на мене. Я вже розповідав про пані де Ларнаж із захопленням, в яке іноді занурюють мене спогади про неї, але яка ж вона була стара, неприваблива і холодна в порівнянні з моєю Джульєттою! Не намагайтеся уявити собі красу і чарівність цієї спокусливої дівчини, ви будете дуже далекі від істини. Юні монастирські діви не такі свіжі, красуні сералю не такі жваві, а райські гурії не такі спокусливі, як вона. Ніколи ще серце й почуття смертного не передчували такої солодкої розкоші. О, якби тільки я зумів віддатися блаженству хоч на одну мить! Я зажив його, але без чарівності, я затамував усі захвати і, ніби заради втіхи, убив їх. Ні, природа не створила мене для любовних розваг. Вона влила в мою божевільну голову отруту того невимовного щастя, жадання якого вклала в моє серце.
Якщо яка подія і малює мою вдачу, то це саме та подія, про яку я хочу розповісти. Сила, з якою я нагадую собі в цю хвилину про мету моєї книги, змушує мене знехтувати хибними правилами пристойності, які могли б перешкодити мені досягти її. Хоч би хто ви були, але, якщо бажаєте пізнати людину, наберіться мужності прочитати дві‑три наступні сторінки; ви до кінця узнаєте Жан‑Жака Руссо.
Я увійшов до спальні куртизанки, як до святилища кохання і краси, а в самій дівчині бачив божество, що мешкає там. Ніколи не повірив би, що можна без шанобливості та поваги відчути те, що Джульєтта змусила відчути мене. Ледве перші пестощі дали мені відчути всю чарівність її обіймів, як я поспішив зірвати плід утіхи. І раптом я відчув, як по моїх жилах розлився смертельний холод, ноги мої затремтіли, і, майже втрачаючи притомність, я сів і заплакав, як дитина.
Хто б міг угадати причину моїх сліз і зрозуміти, що коїлося в цю хвилину в моїй голові? Я говорив собі: «Жінка, яка віддається мені, це шедевр природи й кохання, в ній досконалі і душа, і тіло, вона так само добра і великодушна, як приваблива і прекрасна, вельможі й князі повинні були б, як раби, плазувати біля її ніг. Тим часом вона жалюгідна шукачка пригод, віддана на потіху всім, капітан торгового судна розпоряджається нею, вона кидається на шию мені, хоча знає, що у мене нічого немає, мені, достоїнства якого їй невідомі і не мають для неї ніякої ціни. У цьому є щось незбагненне. Або серце моє помиляється, засліплює мої почуття і робить мене іграшкою негідної розпусниці, або ж у неї має бути якась таємна і невідома мені вада, що руйнує її чарівність і робить її огидною в очах тих, хто мав би боротися за неї один з одним». Я почав шукати цю ваду з дивною внутрішньою напругою, але мені навіть на думку не спало, що цією вадою міг бути сифіліс. Свіжість її тіла, сяючий блиск шкіри, білизна зубів, ніжність дихання, відчуття чистоти, що виходило від усього її єства, так далеко прогнали від мене цю думку, що я радше себе самого вважав недостатньо здоровим для неї, оскільки ще не цілком позбувся своїх сумнівів після зустрічі з падуанкою.
Такі доречні міркування розхвилювали мене до сліз. Джульєтта, яка, мабуть, ніколи не бачила нічого подібного, на мить остовпіла від подиву, але, пройшовшись кімнатою і поглянувши у дзеркало, вона зрозуміла, що в моєму фіаско жодним чином не брала участі огида, а очі мої підтвердили це. Вона легко висушила мої сльози і стерла сліди моєї маленької ганьби, але в ту мить, коли я готовий був припасти до її лона, яке здавалося непорочним, я помітив, що на одній з її грудей не було пипки. Я вжахнувся, придивився і переконався, що одна грудна залоза відрізняється від другої. І ось, переконавши себе, що це пов’язано з якоюсь прихованою вадою її організму, я раптом ясно побачив, що під виглядом найчарівнішої жінки я стискаю в своїх обіймах якесь чудовисько, огидне природі, людям і коханню. Я дійшов у своїй дурості до того, що заговорив з нею про цю дивну особливість. Спочатку вона сприйняла мої слова як жарт і в своїй грайливості говорила й робила такі речі, що я готовий був умерти від кохання. Але, помітивши мою стурбованість, якої я не міг приховати, вона зашарілася, поправила корсаж, підвелася і, не кажучи ні слова, сіла коло вікна. Я сів поруч, та вона відразу встала, пересіла на кушетку, за мить підвелася, заходила по кімнаті, обмахуючись віялом, і мовила мені холодним і презирливим тоном: «Zanetto, lascia le donne, е studia la matematica».
Перед тим як її залишити, я попросив у неї побачення на завтра, але вона перенесла його на день, додавши з іронічною посмішкою, що мені, напевно, потрібен відпочинок. Я провів цей час у поганому настрої, моє серце було сповнене її чарівністю і красою. Я розумів свою недоладність, дорікав собі за неї, шкодував, що так погано скористався хвилинами, проведеними з нею, тоді як тільки від мене залежало зробити їх найсолодшими в моєму житті, і нетерпляче чекав миті, яка дозволить мені повернути все, що я втратив. Але мене не полишала турбувати думка про те, як примирити досконалість цієї чарівної жінки з її ганебним становищем. В обумовлену годину я полетів до неї. Я заздалегідь тішився думками про те, як загладжу свою провину. Але вона позбавила мене цього випробування. Гондольєр, котрого я, причаливши, послав до неї, повідомив, що вона ще напередодні поїхала до Флоренції. Якщо я не знав усієї глибини своєї пристрасті до Джульєтти в той час, коли вона була зі мною, я дуже жорстоко відчув силу свого кохання, втративши її. Божевільний жаль не покидав мене. Хоч яка була вона мила і чарівна в моїх очах, я все‑таки міг утішитися, що втратив її, але не міг примиритися з думкою, що вона згадуватиме про мене з презирством.
Ось обидві мої історії. За півтора року, що я провів у Венеції, у мене не було більше пригод; можу розповісти тільки про один мій задум. Карріо любив жінок; коли йому набридло ходити до жінок, у яких був зв’язок з іншими, у нього виникала фантазія завести коханку, а що ми були нерозлучні, він запропонував мені спосіб, нерідкий у Венеції, а саме: мати одну коханку на двох. Я погодився. Потрібно було знайти жінку, за яку можна було б поручитися. Він шукав доти, поки не відкопав дівчинку років одинадцяти чи дванадцяти, яку хотіла продати негідна мати. Ми пішли разом подивитись на неї. Серце моє стислося, коли я побачив цю дитину: вона була білява й покірлива, як ягня, і ніхто не подумав би, що вона італійка. Життя у Венеції дуже дешеве; ми дали матері трохи грошей і почали утримувати дочку. У неї був голос; щоб її талант міг стати для неї джерелом заробітку, ми купили для неї спінет і найняли вчителя співу. Все це коштувало кожному з нас близько двох цехінів на місяць і притому позбавляло інших витрат; але оскільки треба було чекати, щоб вона дозріла, то це означало багато сіяти, перш ніж збирати плоди. Проте, з приємністю проводячи у неї вечори, невинно розмовляючи і граючись із цією дитиною, ми розважалися, мабуть, нітрохи не гірше, ніж якби володіли нею. Як справедливо, що найбільше нас прив’язує до жінок не так розпуста, як певна втіха жити біля них! Непомітно серце моє прихилилося до маленької Анжолетти, але батьківською прихильністю, в якій чуттєвість відігравала таку малу роль, що мені важко було виявляти її у міру розвитку дівчинки; серце моє сповнювалося жахом від думки зійтися з цією дівчинкою, яка вже виросла, як перед як наймерзеннішим кровозмішенням. Я бачив, що почуття доброго Карріо, непомітно для нього, прибирали такого самого характеру. Не думаючи про це, ми готували собі розваги не менш приємні, ніж ті, про які думали спочатку, і я певен, хоч якою б красунею стала згодом ця бідолашна дівчинка, ми ніколи не стали б спокусниками її невинності, а радше її захисниками. Мій розрив із посланником, який стався незабаром, не дав мені змоги взяти участь у цій добрій справі, і тому я можу похвалити себе тільки за добрі наміри. Та повернімося до моєї подорожі.
Розлучившись із паном де Монтеґю, я спершу хотів їхати до Женеви і чекати там, що доля зглянеться на мене і, усунувши всі перешкоди, з’єднає мене з моєю любою матусею. Але галас, викликаний моєю сваркою з Монтеґю, і його дурість, що спонукала написати про неї двору, змусили мене зважитися особисто їхати у Париж, щоб розповісти про свої вчинки і поскаржитися на вчинки божевільного. Про своє рішення я повідомив з Венеції пана Дю Тейю, який тимчасово керував міністерством закордонних справ після смерті пана Амло. Я виїхав негайно ж услід за своїм листом, проїхав через Берґамо, Комо і Домо д’Оссола і перебрався через Симплонський перевал. У Сіоні пан де Шеньйон, французький повірений у справах, обсипав мене знаками уваги; у Женеві пан де ля Клозюр зустрів мене так само ласкаво. Там я відновив знайомство з паном де Гофкуром, від якого мав отримати деяку суму грошей. Я проїхав через Ніон, не побачивши батька, хоч мені це було дуже боляче, але я не хотів потикатися на очі моїй мачусі після своєї поразки, упевнений, що вона осудить мене, навіть не вислухавши. Книгопродавець Дювійяр, давній друг мого батька, різко дорікнув мені за це. Я пояснив йому причину свого вчинку, і, щоб спокутувати провину, не наражаючись на ризик зустрітися з мачухою, я взяв карету, і ми поїхали до Ніона, де зупинилися в одному шинку. Дювійяр пішов за моїм бідолашним батьком, який відразу прибіг обійняти мене. Ми повечеряли разом і провели милий моєму серцю вечір, а наступного ранку я повернувся до Женеви з Дювійяром, назавжди зберігши до нього вдячність за зроблене ним тоді для мене добро.
Найкоротший для мене шлях лежав не через Ліон, але я хотів побувати там, щоб викрити Монтеґю в низькому шахрайстві. Колись я велів надіслати мені з Парижа маленьку скриньку, в якій були складені гаптований золотом камзол, кілька пар манжет, шість пар білих шовкових панчіх і більше нічого. На пропозицію самого де Монтеґю я наказав приєднати цю скриньку чи, точніше, коробку до його багажу. У роздутому рахунку, поданому мені замість сплати моєї платні і написаному його власною рукою, він указував, що ця коробка, яку він назвав пакунком, важила одинадцять квінталів, і поставив величезну ціну за її перевезення. Завдяки турботам пана Буа де ля Тура, якому рекомендував мене його дядько, пан Роген, було встановлено згідно із записами ліонської і марсельної митниць, що моя коробка важила всього сорок п’ять фунтів і що за перевезення було заплачено тільки за цю вагу. Цю справжню виписку з книг митниць я долучив до рахунку пана де Монтеґю і, озброївшись цими документами та деякими іншими, такими ж вагомими, поїхав до Парижа, аж палаючи з нетерпіння скористатися ними. Під час цієї довгої подорожі зі мною трапилися маленькі пригоди в Комо, у Вале та інших місцях. Я багато що побачив і, між іншим, Борромейські острови, які варто було б описати. Але в мене обмаль часу, мене переслідують шпигуни, я змушений поспіхом і погано робити свою роботу, що вимагає вільного часу і спокою, яких у мене немає. Якщо коли‑небудь Провидіння, звернувши на мене свій погляд, пошле мені нарешті спокійніші дні, я присвячу їх тому, щоб переробити, якщо зумію, цю працю чи принаймні зробити до неї додаток, якого, я відчуваю, вона дуже потребує.
Чутки про мою історію випередили мене, і після свого приїзду я виявив, що в міністерствах і в суспільстві всі обурені дикими витівками посланника. Незважаючи на це і на загальне обурення у Венеції, незважаючи на неспростовні докази, подані мною, я не зміг добитися справедливості. Не отримавши ні сатисфакції, ні відшкодування, я був залишений на розсуд посланника відносно моєї платні, і все це тільки тому, що я не був французом, не мав права на заступництво Франції і, отже, наша з ним сварка була нашою приватною справою. Всі були згодні зі мною в тому, що мене образили, обдурили і зробили нещасним; що посланник вчинив безглуздо, жорстоко і несправедливо, і що все це назавжди вкриє його ганьбою. Але що вдієш! Він був посланником, а я – всього лише секретарем. Порядок чи те, що ним називають, вимагав, щоб я не добивався ніякої справедливості, і я не добився її. Я уявляв, що коли кричатиму і публічно обурюватимуся цим божевільним так, як він на те заслуговує, мені накажуть зрештою замовкнути; мені тільки цього і треба було, я твердо вирішив підкоритися лише після того, як почую собі вирок. Мені не заважали галасувати і навіть хором підтримували мене, але справа не рухалася з місця, і, нарешті втомившись від того, що всі визнають правду за мною, але відмовляють мені в правосудді, я занепав духом і все кинув.
Лише одна людина, від якої я найменше сподівався такої несправедливості, прийняла мене погано – це була пані де Безенваль. Переповнена своїми чиновницькими і дворянськими забобонами, вона ніяк не могла погодитися з тим, що посланник міг виявитися неправим перед своїм секретарем. Її прийом мав сліди упередженості. Мене це так образило, що, пішовши від неї, я написав їй листа, можливо, одного з найсильніших і найрізкіших, які мені коли‑небудь доводилося писати, і відтоді більше ніколи вже до неї не повертався. Отець Кастель зустрів мене привітніше, але крізь його єзуїтську підлесливість проглядала вірність одному з великих правил його ордену: приносити слабкого в жертву сильному. Глибоке переконання в своїй правоті і природжена гордість не дозволили мені покірно зносити таку упередженість. Я припинив бувати у отця Кастеля і тим самим відвідувати монастир єзуїтів, в якому нікого, крім нього, не знав. До того ж тиранічний і схильний до інтриг дух його побратимів, такий несхожий на добродушність доброго отця Еме, викликав у мене таку огиду до знайомства з ними, що з того часу я не бачив нікого з них, хіба що отця Бертьє, якого двічі чи тричі зустрічав у пана Дюпена, коли він з усієї сили працював разом з ним над спростуванням Монтеск’є.
Щоб більше не повертатися до Монтеґю, я покінчу з тим, що мені ще залишається розповісти про нього. Під час сварки я сказав, що йому потрібний не секретар, а прокурорський писар. Він послухався цієї поради і зробив моїм наступником справжнього прокурора, який, прослуживши менше року, обікрав його на двадцять чи тридцять тисяч ліврів. Монтеґю прогнав його, запроторив у в’язницю, зі скандалом і ганьбою прогнав своїх радників. Скрізь і всюди він з усіма сварився, його обкидали такими образами, яких не стерпів би навіть лакей, і своїми дикими витівками добився нарешті того, що його відкликали і відіслали на спочинок у село. Мабуть, одна з отриманих ним доган стосувалася його сварки зі мною, принаймні незабаром після його повернення він прислав до мене свого дворецького, щоб той розрахувався зі мною. У той час я гостро потребував грошей: мої венеціанські борги, більше ніж будь‑які інші, гідні називатися боргами честі, обтяжували мені душу. Я скористався наданими коштами, щоб сплатити ці борги, а також за векселем Занетто Нані. Я взяв те, що мені захотіли дати, розплатився з боргами і залишився, як і раніше, без єдиного су в кишені, але з полегкістю на серці. Відтоді я нічого не чув про пана де Монтеґю аж до самої його смерті, про яку довідався з газет. Упокій, Господи, цього бідолаху! Він так само підходив на роль посланника, як я в своєму дитинстві годився бути писарем. Проте ніхто не заважав йому з гідністю посідати своє місце, користуючись моїми послугами і швидко просуваючи мене до того становища, яке пророкував мені граф де Гувон, коли я був молодий, і здібності до якого я виявив цілком самостійно в зрілішому віці.
Справедливість і безнадійність моїх скарг заронили в мою душу сім’я обурення проти наших дурних громадянських установ, які справжнє суспільне благо і справедливість завжди приносять у жертву якомусь уявному порядку, бо насправді він порушує весь природний лад і санкцією влади освячує свавілля сильного й утиск слабкого. Тоді дві обставини завадили розвинутися цьому сімені так, як воно розвинулося згодом: по‑перше, справа стосувалася мене самого, а особистий інтерес ніколи не створював нічого великого і шляхетного, не зміг би запалити і в моєму серці божественних поривів, здатних зароджуватися в ньому лише під впливом чистої любові до правди і краси; а по‑друге, в той час я підпав під чарівливість дружби, яка стримувала і заспокоювала мій гнів ніжнішим почуттям.
У Венеції я познайомився з одним біскайцем, другом мого друга Карріо, гідним поваги з боку кожної порядної людини. Цей милий хлопець, народжений із задатками всіх талантів і всіх чеснот, об’їздив усю Італію, щоб розвинути в собі смак до красних мистецтв, і звідти хотів повернутися прямим шляхом до себе на батьківщину. Я сказав йому, що мистецтво – тільки відпочинок для такого таланту, як він, створеного для занять науками, і порадив для знайомства з мистецтвами вирушити на півроку до Парижа. Він повірив мені й дослухався до поради. Коли я приїхав у Париж, він уже чекав на мене там. Його помешкання було дуже велике для нього одного, він запропонував мені розділити його з ним, і я погодився. Я застав його у розпалі захоплення високими науками. Для нього не було нічого недосяжного, він ковтав і засвоював усе з чудесною швидкістю. Як він дякував мені за те, що я дав таку поживу його розуму, який, сам того не підозрюючи, мучився жадобою до знання! Які скарби знань і чеснот виявив я в цій сильній душі! Я відчув, що зустрів нарешті друга, який мені потрібний, і ми близько зійшлися. У нас були різні смаки, ми завжди сперечалися. Обидва вперті, ми ніколи ні в чому не погоджувалися один з одним. Разом з тим ми були нерозлучні, ми без кінця суперечили одне одному, але жоден з нас не хотів, щоб інший змінився.
Ігнаціо Еммануель де Альтуна належав до тих рідкісних людей, які народжуються тільки в Іспанії, і народжуються дуже рідко для її слави. У нього не було неприборканих іспанських пристрастей, звичайних у його країні, думка про помсту так само мало могла проникнути в його розум, як бажання помститися не проникало в його серце. Він був дуже гордий, щоб бути мстивим, і я часто чув, як він з великою холоднокровністю говорив, що жоден смертний не може образити його душу. Він кохав жінок, не маючи ніжного серця. Він грався з ними, як з гарними дітьми, йому подобалося бувати серед коханок його друзів, але в нього не було ні власної коханки, ані бажання завести її. Вогонь доброчесності, що пожирав його серце, не дозволяв спалахнути в ньому вогню почуттів.
Після своїх подорожей він одружився. Він помер молодим, залишивши по собі дітей, і я певен, що його дружина була першою і єдиною жінкою, що змусила його пізнати втіху кохання. Зовні він був святобливий – як іспанець, але всередині благочестивий – як ангел. За все своє життя не зустрічав я такої віротерпимої людини, окрім мене самого. Він ніколи не цікавився релігійними переконаннями людей. Йому було байдуже, хто його друг: єврей, протестант, турок, святенник чи атеїст, аби він був порядною людиною. Наполегливий і впертий у питаннях, не пов’язаних з релігією, він, як тільки заходила мова про неї чи навіть про моральність, зосереджувався, замовкав або ж говорив «Я відповідаю тільки за себе». Просто неймовірно, як така піднесена душа уживалася з розумом педантичним і майже дріб’язковим. Він заздалегідь складав собі денний розпорядок, розписуючи свої заняття за годинами, чвертями години і навіть за хвилинами, і дотримувався цього розкладу так ретельно, що, якби годинник пробив у ту мить, коли він читав книжку, він згорнув би її, не дочитавши початої фрази. Одні години призначалися для одних занять, інші – для інших, відводилися години для роздумів, розмов, богослужіння, Локка, молитви за чотками, для візитів, музики, живопису. Ніщо – ні втіха, ні спокуса, ні кохання не могли порушити цей порядок. Він знехтував би ними тільки через необхідність виконати свій обов’язок. Коли Альтуна зачитував мені свій розклад, щоб я міг пристосуватись до нього, я починав з того, що сміявся, а закінчував сльозами захоплення. Він ніколи нікого не обмежував і сам не зносив обмежень і бував різким з тими, хто намагався обмежувати задля годиться. Він бував запальний, але не вмів злитися довго. Я часто бачив його у гніві, але ніколи не бачив сердитим. Він був надзвичайно веселою людиною, розумів жарти і сам любив пожартувати, навіть міг похвалитися щодо цього, маючи талант до епіграм. Він не відзначався ні іспанським спокоєм, ні іспанською смаглявістю обличчя. Шкіра його сяяла білизною, на щоках вигравав рум’янець, волосся було каштанового кольору, майже русяве. Він був високий на зріст і гарної статури. Тіло його було створене для його душі.
Ця мудра розумом і серцем людина добре розумілася в людях і була моїм другом. У цьому вся моя відповідь кожному, хто не вважає мене своїм другом. Ми так близько зійшлися, що мали намір прожити все життя разом. Через декілька років я мав вирушити до Аскоїтії й оселитися там у його маєтку. Всі подробиці нашого плану ми обговорили з ним напередодні його від’їзду. Ми не врахували в ньому тільки того, що не залежить від людей навіть і в якнайкраще складених планах. Наступні події – мої знегоди, його одруження і, нарешті, його смерть – розлучили нас назавжди.
Можна подумати, що тільки чорні наміри злих людей збуваються, а невинні плани добрих людей не здійснюються майже ніколи.
Випробувавши на собі весь тягар підлеглості, я дав собі слово ніколи більше не ставити себе в залежне становище. Побачивши, як мої честолюбні прагнення, породжені в мені обставинами, були зруйновані на самому початку, я не схотів повертатися до кар’єри, яка так добре починалася, але яку змушений був покинути не з власної волі, вирішив ні з ким себе не зв’язувати і зберегти незалежність, намагаючись добувати засоби до існування з допомогою своїх талантів. Досі я був про них дуже скромної думки, але тепер починав усвідомлювати їх справжню цінність. Я знову почав працювати над оперою, яку покинув через поїздку до Венеції. Щоб мати можливість працювати спокійно, я після від’їзду Альтуни повернувся до свого колишнього готелю «Сен‑Кентен», де у відлюдному кварталі недалеко від Люксембурзького саду мені було зручніше працювати, ніж на галасливій вулиці Сент‑Оноре. Ось тут і випала мені єдина справжня утіха, яку Небо послало мені в моїх нещастях і яка дає мені сили їх зносити. Мовиться не про швидкоплинне знайомство, і я повинен докладніше розповісти, як воно зав’язалося.
Готель перейшов до нової хазяйки, уродженки Орлеана. Вона взяла до себе в дім швачку, свою землячку, дівчину років двадцяти трьох, яка, як і сама хазяйка, завжди обідала разом з нами. Ця дівчина на ім’я Тереза Ле Вассер була з доброї родини; її батько служив чиновником монетного двору в Орлеані, мати займалася торгівлею. У них було багато дітей. Коли орлеанську монету перестали карбувати, батько опинився на вулиці, мати збанкрутіла, кинула торгівлю й переїхала до Парижа разом з чоловіком та дочкою, яка своєю працею утримувала і себе, і батьків.
Коли я вперше побачив цю дівчину за столом, я був уражений її скромними манерами і ще більше – її жвавим і ніжним поглядом, подібного якому я ніколи не зустрічав. За столом, окрім пана де Бонфона, сиділо кілька хвалькуватих ірландських ченців та інших людей того ж ґатунку. Наша хазяйка сама жила досить безпутним життям. Тільки я говорив і поводився там пристойно. До дівчини почали чіплятися, я за неї заступився. Негідники відразу взялися за мене. Якби навіть я не відчув природного потягу до цієї бідолашної дівчини, то співчуття і дух суперечності прихилили б мене до неї. Я завжди любив порядність у поводженні і розмові, особливо з жінками. Я відкрито став її захисником. Помітно було, що вона цінує мою турботу, а її погляди, сповнені вдячності, яку вона не наважувалася висловити, глибоко проникали мені в душу.
Вона була дуже соромлива, я – теж. Ця спільна риса повинна була б завадити нашому зближенню, проте воно відбулося дуже швидко. Хазяйка, помітивши це, розлютилась, і її грубощі тільки посприяли моєму успіху в дівчини: не маючи іншої підтримки, окрім мене, вона засмучувалася, коли я йшов, і з нетерпінням чекала свого захисника. Схожість наших сердець і схильностей незабаром привела до звичайного в таких випадках результату. Вона вирішила, що знайшла в мені порядну людину, і не помилилася. Я вирішив, що знайшов у ній дівчину сердечну, просту і не кокетливу, і теж не помилився. Я заздалегідь сказав їй, що ніколи не покину її, але й не одружуся з нею. Любов, повага, наївна щирість були творцями мого торжества, і якраз тому, що серце її було ніжне і чесне, я був щасливий, небагато для того зробивши.
Вона боялася, як би я не розсердився, не знайшовши в ній того, чого, на її думку, я шукав. Ці її побоювання віддалили хвилину мого щастя більше, ніж будь‑що інше. Я бачив, що вона збентежилась і розгубилася перед тим, як віддатися мені, ніби хотіла, але не сміла щось мені пояснити. Не уявляючи собі справжньої причини її збентеження, я вигадав причину, цілком помилкову і образливу для її моральності. Я вирішив, що вона збирається попередити мене про небезпеку, яка загрожує моєму здоров’ю, і дуже стривожився, щоправда, це не утримало мене, але протягом кількох наступних днів отруювало моє щастя. Оскільки ми не розуміли одне одного, наші розмови з цього приводу були повні загадок і недомовок, більш ніж смішних. Вона готова була подумати, що я геть божевільний, а я не знав, що думати про неї. Нарешті ми порозумілись. Вона зі сльозами призналася мені в єдиній своїй провині, скоєній ще в дитинстві, у результаті своєї недосвідченості і спритності її спокусника. Зрозумівши її, я радісно скрикнув: «Невинність! – вигукнув я. – Тільки цього й бракувало шукати в Парижі у двадцятирічній дівчині! О, Терезо, яке щастя, що ти, здорова і чесна, можеш бути моєю! Яке мені діло до того, чого я не шукав».
Спочатку я думав знайти в Терезі просто можливість розважитись, але незабаром побачив, що досяг більшого і знайшов собі подругу. Трохи звикнувши до цієї чудової дівчини і розміркувавши про своє становище, я дійшов висновку, що, турбуючись тільки про свою втіху, я встиг чимало попрацювати для свого щастя. Мені потрібно було замінити згасле честолюбство сильним почуттям, яке наповнило б моє серце. Одне слово, я мусив знайти спадкоємицю матусі. Я не міг більше жити з нею, а тому мені потрібний був хтось, хто почав би жити з її вихованцем і в кому б він знайшов ту саму простоту і сердечну ніжність, які вона знаходила в мені. Треба було, щоб принади чесного і домашнього життя винагородили мене за зречення від помислів про блискучу долю. Відколи я залишився самотній, я відчув порожнечу в серці, бо для мене ніколи не існувало переходу між усім і нічим. Тереза зуміла заповнити мою сердечну порожнечу, завдяки їй я був щасливий так, як це було можливо, зважаючи на подальші події.
Спершу я вирішив розвинути її розум, але марно. Її розум залишився таким, яким його створила природа; культура і освіта не прищеплювались до нього. Не червоніючи, признаюся, що вона так і не навчилася добре читати, хоча писала цілком непогано. Коли я переселився на вулицю Нев‑де‑Пті‑Шан, годинник готелю «Поншартрен» був якраз проти моїх вікон, по його циферблату я понад місяць намагався навчити Терезу розпізнавати, котра година. Але вона й тепер насилу вміє це робити.
Вона так і не змогла завчити порядок дванадцяти місяців року і, незважаючи на всі мої зусилля, не знає жодної цифри. Вона не вміє рахувати гроші, їй невідомі ціни різних речей. У розмові вона часто користується словами, зовсім протилежними за змістом тому, що вона хоче сказати. Колись я склав словник з її фраз, щоб потішити пані де Люксембурґ, і смішні Терезині обмовки прославилися в будинках, де я бував.
Але ця така обмежена і, якщо хочете, неосвічена жінка вміє давати чудові поради у скрутних обставинах. Часто, коли зі мною траплялися катастрофи в Швейцарії, Англії чи Франції, вона бачила те, чого не помічав я сам, і давала мені якнайкращі поради, позбавляючи небезпек, назустріч яким я сліпо кидався. Вона так добре трималася серед найшляхетніших жінок, вельмож і князів, так добре відповідала їм і виявляла стільки здорового глузду і високих почуттів, що заслужила загальну повагу і змусила мене вислуховувати багато похвал її достойностям – похвал, у щирості яких я не мав жодного сумніву.
Біля коханої людини почуття живить не тільки серце, а й розум, і нам немає потреби шукати думок деінде. Я жив зі своєю Терезою так само добре, як жив би з найбільшим генієм світу. Її мати, яка гордилася тим, що колись здобула виховання у графині де Монпіпо, любила вдавати із себе жінку тонкого розуму, хотіла керувати дочкою і псувала своїми хитрощами простоту наших стосунків. Її настирливість змусила мене до деякої міри пересилити дурний сором, що заважав мені з’являтися з Терезою на людях, і ми почали робити удвох невеликі заміські прогулянки і чарівні пікніки. Я бачив, що вона щиро мене кохає, і це тільки посилювало мою ніжність до неї. Наша солодка близькість замінювала мені все; майбутнє більше не цікавило мене, уявлялося продовженням сучасного, і я бажав тільки одного: щоб воно тривало якомога довше. Ця прихильність зробила для мене зайвими і порожніми будь‑які інші розваги. Я виходив з дому тільки для того, щоб піти до неї, її житло стало майже моїм. Таке тихе і спокійне життя виявилося дуже сприятливим для моєї праці: менше ніж за три місяці я повністю закінчив і слова, і музику своєї опери. Залишалося тільки написати кілька акомпанементів і зробити деякі доповнення. Ця механічна робота дуже мені набридла. Я запропонував Філідору взяти її на себе, поступившись йому частиною винагороди. Він приходив двічі і написав кілька доповнень у дії «Овідій», але його не могла привернути ця ретельна робота за віддалену і навіть ненадійну винагороду. Він більше не приходив, і я закінчив свою працю сам.
Коли опера була готова, постало питання про те, щоб отримати з неї вигоду, і це виявилося справою куди важчою. У Парижі нічого не можна добитися, якщо живеш усамітнено. Я вирішив відвідати пана де Ля Попліньєра, з яким познайомив мене Гофкур, повернувшись із Женеви. Пан де Ля Попліньєр був меценатом Рамо, а пані де Ля Попліньєр – його слухняною ученицею. Рамо, як мовиться, робив усю погоду в цьому домі. Гадаючи, що він охоче допоможе у просуванні твору одного зі своїх послідовників, я вирішив показати йому свою оперу. Він відмовився навіть поглянути на неї, заявивши, що не може читати партитури, бо це дуже його стомлює. Ля Попліньєр зауважив на це, що Рамо міг би прослухати мою музику, і запропонував, що він запросить музикантів для виконання її уривків. Кращого я не міг бажати. Рамо неохоче погодився і все іронічно повторював, що твір музиканта‑самоука має бути просто чудовий. Я поспішив вибрати п’ять‑шість кращих уривків. Мені дали дванадцять музикантів і як співаків – Альбера, Берара і мадемуазель Бурбоне. З самої увертюри Рамо почав натякати своїми перебільшеними похвалами, що я не міг написати такої музики. Він не пропускав жодного уривка без ознак нетерпіння, але під час однієї гучної і мужньої контральтової арії з блискучим акомпанементом не зміг стриматися і заговорив до мене так грубо, що всі обурилися. Він стверджував, що уривок, який він щойно прослухав, належить зрілому майстру, а решта – базгранина невігласа, що не має уявлення про музику. Мій твір і справді був нерівним, написаним не за правилами, місцями він був прекрасний, а місцями нікчемний, яким неминуче повинен бути твір людини, що скоряється лише злетам натхнення, але не спирається на знання. Рамо обізвав мене позбавленим смаку, дрібним і безталанним злодюжкою.
Присутні, і особливо господар будинку, думали інакше. Пан де Рішельє, який у той час часто бачився з паном де Ля Попліньєром і, як відомо, з його дружиною, почув про мій твір і захотів прослухати його цілком, задумавши зіграти мою оперу при дворі, якщо вона йому сподобається. Її було поставлено з великим хором і великим оркестром, коштом короля, у пана Бонваля, інтенданта королівського столу. Франкер диригував. Ефект був вражаючий: герцог не припиняв висловлювати своє захоплення і аплодував, а коли хор закінчив співати в дії «Тассо», устав, підійшов до мене і мовив, потискуючи руку: «Пане Руссо, це чудова гармонія, я ніколи не чув нічого прекраснішого! Я хочу поставити цю оперу у Версалі». Присутня при цьому пані де Ля Попліньєр не промовила ні слова. Рамо, хоча і був запрошений, не захотів прийти.
Наступного дня пані Попліньер прийняла мене за своїм туалетом з великою сухістю і, прагнучи принизити достоїнства моєї опери, сказала, що хоча деякий її оманливий блиск і засліпив спочатку пана де Рішельє, але він уже цілком отямився, і порадила мені не покладати на мою оперу надій. Незабаром приїхав і герцог і звернувся до мене зовсім з іншими словами, наговорив мені багато втішного про мій талант і повторив про бажання поставити мою оперу для короля. «Тільки дія «Тассо» не може бути виконана при дворі, замініть її іншою», – мовив він мені. Почувши ці слова, я зачинився у себе вдома і за три тижні написав нову дію про Гесіода, натхненного музою. Я примудрився вставити в цю дію частину моїх пригод і натякнути на заздрість, якою Рамо пошанував мої таланти. У цій новій дії не було такої сили, як у попередній, але стиль її був витриманіший, а музика така ж благородна і більш підпорядкована правилам композиції. Якби дві інші дії не поступалися першій, вся опера мала б успіх. Але поки я працював над її завершенням, інша справа відвернула мене.
Зима, що настала за битвою під Фонтенуа, була багата на святкування у Версалі, де, між іншим, у театрі Птіт‑Екюрі було поставлено й кілька опер. У їх числі була й драма Вольтера «Принцеса Наваррська», музику до якої написав Рамо. Драму змінили і переробили, назвавши її «Святкування в Рамірі». Новий сюжет вимагав деяких змін у колишніх дивертисментах – як у віршах, так і в музиці. Треба було знайти когось, хто зміг би виконати це подвійне завдання. Вольтер був тоді в Лотаринґії, працюючи разом з Рамо над новою оперою «Храм Слави». Оскільки жодному з них неможливо було доручити цю справу, пан де Рішельє подумав про мене і запропонував мені взяти на себе цей клопіт, а для того, щоб я краще зрозумів, що від мене вимагалося, він послав мені вірші і ноти окремо. Перш за все я не хотів без згоди автора змінювати слова і написав йому з цього приводу, як годиться, дуже ввічливого і навіть шанобливого листа. Ось його відповідь:

«15 грудня 1745 року. 
Шановний пане, ви сполучаєте в собі два таланти, які досі завжди були роз’єднані. Тільки це одне дає мені підставу, щоб поважати вас і прагнути полюбити. Мені прикро, що ви змушені використати свої таланти на твір, не дуже їх гідний. Кілька місяців тому герцог де Рішельє наказав мені найближчим часом написати невеликий і поганенький начерк кількох порожніх і коротких сцен, які потрібно було пристосувати до дивертисментів, створених зовсім не для них. Я з превеликою точністю скорився, виконавши роботу дуже швидко і дуже погано. Я послав цей жалюгідний начерк герцогові де Рішельє, розраховуючи, що ці сцени не знадобляться або що їх виправлять. На щастя, вони потрапили до ваших рук, і ви тепер їх повноправний господар, я зовсім не думаю нині про це. Не сумніваюся, що ви виправите всі помилки, неминучі в тому разі, коли так швидко робиться простий начерк, і доповните його всім необхідним.
Пам’ятаю, що серед інших недоладностей у цих сценах, що зв’язують дивертисмент, не показано, як принцеса Гренадіна раптом потрапляє з в’язниці в сад чи в палац. Оскільки святкування на її честь влаштовує не чарівник, а іспанський гранд, гадаю, ніщо не повинно відбуватися магічним чином. Прошу вас, любий пане, ще раз перегляньте гарненько це місце, яке я пригадую досить неясно. Подивіться, чи не треба відчинити двері в’язниці і провести нашу принцесу до прекрасного позолоченого палацу, приготованого для неї. Я дуже добре знаю, що все це досить нікчемно і що негідно мислячій істоті перетворювати подібні дурниці на серйозну справу, але через те, що треба постаратися викликати якомога менше незадоволеності, то потрібно вкласти якомога більше розуму навіть у поганий оперний дивертисмент.
Я в усьому покладаюся на вас і на пана Балло і сподіваюся найближчим часом мати за честь віддячити вам і запевнити вас, шановний пане, що я уважатиму за честь, і т. д.».

Не варто дивуватися з надзвичайної ввічливості цього листа в порівнянні з іншими, майже грубими листами, які він писав мені потім. Він вирішив, що я користуюся особливою прихильністю герцога де Рішельє, а всім відома придворна виверткість Вольтера змушувала його бути люб’язним з новою особою до того часу, поки не з’ясується її значення.
Отримавши дозвіл Вольтера і відчуваючи себе вільним від зобов’язань перед Рамо, який шукав тільки нагоди нашкодити мені, я взявся до справи і за два місяці закінчив свою роботу. У віршах я обмежився лише небагатьма переробками. Я намагався тільки не дати слухачам відчути різницю стилів, і я мав сміливість вважати, що мені це вдалося. Робота над музикою була тривалішою і важчою. Крім того, що мені довелося написати багато сполучних уривків і, між іншим, увертюру, весь речитатив виявився надзвичайно важким: доводилося зв’язувати, часто за допомогою небагатьох віршів і дуже швидких модуляцій, симфонічні уривки і хори зовсім різних тонів, оскільки я вирішив нічого не змінювати із створеного Рамо, не бажаючи, щоб він звинуватив мене в тому, що я спотворив його музику. Цей речитатив мені вдався. Він був виразний, повний енергії і, головне, чудово модульований. Думка про двох великих людей, до яких мене сподобили прилучити, піднесла мій геній, і я можу сказати, що в цій невдячній і безславній праці, про яку публіка не могла навіть довідатись, я тримався майже на рівні з моїми зразками.
П’єсу в тому вигляді, в який я її привів, прорепетирували у великому театрі Опери. З трьох авторів був я один. Вольтера не було в Парижі, а Рамо не з’явився чи сховався. Слова першого монологу були дуже похмурі, ось їх початок: «Прийди, о смерте, й покінчи з нещастями мого життя». Довелося написати відповідну музику. Та саме на ній пані де Ля Попліньєр і побудувала свою критику, в’їдливо звинувативши мене в тому, що я написав похоронну музику. Герцог справедливо поцікавився, кому належать вірші цього монологу. Я подав йому рукопис, який він сам мені надіслав і який засвідчував, що вірші належать Вольтеру. «У такому разі, – мовив він, – тільки Вольтер і винен». Під час репетиції пані де Ля Попліньєр не схвалювала нічого з того, що було написано мною. Герцог захищав мене. Але все‑таки я мав справу з дуже сильним супротивником, і мені дали зрозуміти, що багато місць доведеться переробити, порадившись щодо них з паном Рамо. Пригнічений таким висновком замість очікуваних і, безперечно, заслужених похвал, я повернувся додому із жорстоким смутком у серці. Змучений втомою, пригнічений горем, я захворів і протягом шести тижнів був не в змозі виходити з дому.
Рамо, якому доручили зробити переробки, вказані пані де Ля Попліньєр, прислав до мене по увертюру до моєї великої опери, щоб замінити нею щойно написану. На щастя, я відчув каверзу й відмовився її віддати. Оскільки до спектаклю залишалося всього п’ять чи шість днів, нової увертюри він написати не встиг, і йому довелося залишити мою. Вона була написана в італійській манері, у стилі зовсім новому в ті часи для Франції. Проте вона мала успіх, і я дізнався від пана де Вальмалета, королівського метрдотеля і зятя пана Мюссара, мого родича і друга, що аматори залишилися дуже задоволені моїми творами, а публіка не могла відрізнити їх від музики Рамо. Але пан Рамо з пані де Ля Попліньєр вжили заходів до того, щоб ніхто й не довідався, що я працював над ними. На обкладинках книжечок, що їх зазвичай роздають глядачам, серед авторів зазначався тільки Вольтер. Рамо визнав за краще, щоб його ім’я було зовсім викреслене, тільки б йому не довелося стояти поряд з моїм.
Одужавши, я вирішив одразу ж піти до герцога Рішельє. Але я спізнився; він поїхав у Дюнкерк, де мав керувати посадкою військ, що вирушали до Шотландії. Коли ж він повернувся, я, потураючи своїм лінощам, сказав собі, що вже надто пізно. Відтоді я його більше не бачив. Через лінощі я втратив честь вважатися автором свого твору, не одержав належної за нього винагороди, а мій час, праця, засмучення, хвороба і гроші, яких вони мені коштували, – все пропало марно. І все‑таки мені здавалося, що герцог Рішельє почував до мене прихильність і був гарної думки про мої таланти, але моя нещасна доля і пані де Ля Попліньєр завадили здійсненню його добрих намірів.
Я не міг зрозуміти, чому мене ненавидить ця жінка, якій я прагнув сподобатись і коло якої старанно упадав. Гофкур пояснив мені причину. «По‑перше, – мовив він, – вона у приязних стосунках з Рамо, вона його незмінна шанувальниця і не стерпить жодних його суперників. Крім того, в її очах ви заплямовані первородним гріхом, якого вона вам ніколи не простить. Гріх цей полягає в тому, що ви – женевець». Далі він розповів мені, що абат Юбер, теж женевець, щирий друг пана де Ля Попліньєра, доклав усіх зусиль, щоб утримати його від одруження з цією жінкою, яку він добре знав. За це вона зненавиділа його невмолимою ненавистю, як і всіх інших женевців. «Хоча її чоловік, – додав він, – має до вас дружні почуття, але, наскільки я знаю його, не розраховуйте на його підтримку. Він закоханий у свою дружину, вона ненавидить вас, вона зла і хитра, а тому ви ніколи нічого не досягнете в цьому будинку». Я взяв його слова до уваги.
Тоді ж Гофкур зробив мені ще одну послугу, якої я дуже потребував. Тільки що помер мій добродійний батько, якому було близько шістдесяти років. Тепер я відчув тягар цієї втрати менше, ніж міг би відчути в інший, не такий тяжкий для мене час. За його життя я не хотів вимагати своєї частини материнського спадку, доходом з якого він користувався, та після його смерті така делікатність стала зайвою. Але відсутність юридичного доказу смерті мого брата була перешкодою, яку Гофкур узявся усунути і справді усунув за сприяння адвоката Лорма. Оскільки я гостро потребував цих невеликих коштів і мав певність, що зможу одержати їх, я чекав остаточних новин з великим нетерпінням. Одного вечора, повернувшись додому, я знайшов лист, у якому мала бути ця новина, і схопив його, тремтячи з нетерплячки так, що аж сам у душі засоромився. «Он як! – мовив я собі з презирством. – Невже Жан‑Жак дозволить до такої міри підкорити себе користі й цікавості?» Я поклав лист назад на камін, роздягся і спокійно ліг у ліжко, спав краще, ніж звичайно, і встав уранці досить пізно, не думаючи про лист. Одягаючись, я помітив його, не поспішаючи розкрив його і знайшов у ньому вексель. Я пережив одразу кілька радощів, але можу присягнутися, що найсильнішою була та, що я зумів перемогти себе. Я міг би навести багато подібних випадків зі свого життя, але мені треба поспішати, щоб устигнути про все розповісти. Невелику частину цих грошей я відіслав моїй бідолашній матусі, шкодуючи до сліз про той щасливий час, коли я поклав би все до її ніг. Вона писала мені, і в усіх її листах відчувалося її скрутне становище. Вона надсилала мені безліч рецептів і секретів, які могли, на її думку, збагатити і мене, і її. Усвідомлення своєї вбогості вже стискало їй серце й обмежувало розум. Та невеличка сума, яку я їй надіслав, стала здобиччю шахраїв, що обсідали її. Вона не зуміла нічим скористатися. Тож я вирішив більше не ділитися необхідними мені коштами з цими негідниками, особливо після своєї невдалої спроби вирвати її у них з рук, про що я розповім пізніше.
Час збігав, а разом з ним і гроші. Нас було двоє, навіть четверо чи, точніше сказати, семеро чи восьмеро. Адже хоча Тереза й відзначалася рідкісною безкорисливістю, її мати була зовсім не така. Як тільки вона трохи поправила своє здоров’я завдяки моїм турботам, вона виписала в Париж усю свою сім’ю. Сестри, сини, дочки, внучки – всі приїхали, крім її старшої дочки, яка була одружена з директором поштової служби в Анжері. Все, що я робив для Терези, її мати віддавала цим голодним. Оскільки я мав справу не з жадібною жінкою і не був охоплений шаленою пристрастю, я не робив божевільних вчинків. Я задовольнявся тим, що утримував Терезу пристойно, але без розкоші, я погоджувався, щоб вона віддавала зароблені нею гроші своїй матері, але не обмежував тільки цим своєї допомоги її родині. Лиха доля не давала мені спокою: матуся була здобиччю пройдисвітів, що оточували її, Тереза – здобиччю своєї сім’ї, а я не міг допомогти ні тій, ні тій. Було дивно, що наймолодша з дочок пані Ле Вассер, єдина, що залишилась без приданого, утримувала своїх батька і матір, і після того, як з неї довго знущалися її брати, сестри і навіть племінниці, тепер вона дозволяла їм оббирати себе, захищаючись від їхнього грабунку не більше, ніж колись від їхніх побоїв. Тільки одна з її племінниць, Готон Ледюк, була досить приємна і мала досить добру вдачу, хоч приклад інших псував і її. Я часто бачив її разом з Терезою і почав називати їх так, як вони називали одна одну: племінницю – племінницею, а тітку – тітонькою. А вони називали мене дядьком. Звідси і прізвисько Тітонька, яким я завжди називав Терезу і яке мої друзі повторювали іноді жартома.
Читач розуміє, що в подібній ситуації мені не можна було втрачати ні хвилини, намагаючись знайти з неї вихід. Вирішивши, що герцог Рішельє про мене забув, і вже не сподіваючись на заступництво двору, я зробив кілька спроб поставити свою оперу в Парижі, але зустрів труднощі, що вимагали багато часу для їх подолання, а мої обставини з кожним днем ставали все скрутнішими. Я ризикнув запропонувати свою маленьку комедію «Нарцис» італійському театру. Вона була там прийнята, я дістав право безкоштовного входу, але на цьому все й закінчилося. Я ніяк не міг добитися постановки своєї п’єси і, втомившись догоджати акторам, я кинув їх. Нарешті я вдався до останнього засобу, що залишався у мене, – єдиного, з якого і мав би почати. Часто буваючи в домі пана де Ля Попліньєра, я віддалився від дому пана Дюпена. Обидві жінки, хоча й були родичками, ворогували одна з одною і ніколи не зустрічалися; між двома домами не було ніякого зв’язку, і лише Тьєріо бував і там, і там. Йому було доручено постаратися знову ввести мене в дім Дюпена. Пан де Франкей займався тоді природничою історією і хімією. Мені здається, він прагнув потрапити до Академії наук. Він хотів написати для цього книгу і вважав, що я можу бути йому корисний у цій справі. Пані Дюпен, яка тим часом обмірковувала один твір, також розраховувала на мене. Вони хотіли зробити мене чимось на кшталт свого секретаря. Я попередньо зажадав, щоб пан де Франкей скористався своїм впливом для того, щоб мою п’єсу почали репетирувати в Опері. Він погодився. «Ніжні музи» були спочатку прорепетирувані кілька разів на запасній сцені, а потім і на основній. На генеральній репетиції було багато народу, і чимало уривків викликали гучні оплески. Але я сам відчув під час виконання, що п’єса не пройде і навіть не може бути поставлена без великих виправлень. Отож я забрав її, не кажучи ні слова і не наражаючи себе на необхідність почути відмову, але з багатьох ознак я цілком ясно бачив, що мій твір, навіть якби він був бездоганний, все одно не пройшов би. Пан де Франкей обіцяв мені, що оперу прорепетирують, але не обіцяв, що її приймуть. Він дотримав свого слова. Мені завжди здавалося і в цьому, і в багатьох інших випадках, що ні він, ні пані Дюпен і не думали допомогти мені набути певної популярності в суспільстві, можливо, обоє побоювались, як би люди, прочитавши їхні книги, не подумали, що вони прищепили свої таланти до моїх власних. Але пані Дюпен завжди вважала мене посередністю і використовувала лише для того, щоб я писав під її диктовку або виписував для неї суто наукові довідки, і цей докір щодо неї був би дуже несправедливий.
Від цієї останньої невдачі я остаточно занепав духом. Я залишив усі надії на просування і славу і, не думаючи більше про свої справжні чи уявні таланти, від яких мені було так мало користі, вирішив присвятити весь свій час і зусилля тому, щоб забезпечити існування собі і Терезі у будь‑який спосіб, який мені запропонують. Таким чином, я віддав себе в цілковите розпорядження пані Дюпен і пана де Франкея. Це не дало мені великого багатства: протягом перших двох років я отримував вісімсот‑дев’ятсот франків, мені ледве вистачало на найнеобхідніше, оскільки я змушений був оселитися по сусідству з ними в мебльованій кімнаті в досить дорогому кварталі і сплачувати за житло в іншому кінці Парижа, в самому кінці вулиці Сен‑Жак, куди я ходив вечеряти майже кожен вечір, незважаючи на примхи погоди. Я швидко призвичаївся до своїх нових занять і навіть полюбив їх. Я зацікавився хімією, прослухавши разом з Франкеєм кілька лекцій у Руеля, і ми почали, як уміли, марнувати папір, розмірковуючи про цю науку, ледве опанувавши її основи. Восени 1747 року ми поїхали до Туреня, у замок Шенонсо, королівський будинок на Шері, що його збудував Генріх Другий для Діани де Пуатьє і чиї стіни ще зберігали її монограми. Тепер будинок належав панові Дюпену, головному відкупникові. У цьому прекрасному місці жилося дуже весело; там був чудовий стіл, і я розжирів, як чернець. Ми багато займалися музикою. Там я написав кілька досить гармонійних тріо для співу, до яких я, можливо, ще повернуся в додатку до своєї книги, якщо коли‑небудь напишу його. Поставили ми і комедію. За два тижні я написав п’єсу на три дії під назвою «Смілива обітниця», яку можна знайти в моїх паперах і яка не мала інших достоїнств, крім того, що вона дуже весела. Я створив там і деякі інші маленькі твори, між іншим віршовану п’єсу під назвою «Алея Сільвії», за назвою однієї з алей парку, що прилягає до Шеру. І все це – не припиняючи своїх занять хімією і того, що я робив для пані Дюпен.
Поки я товстів у Шенонсо, моя бідолашна Тереза товстіла в Парижі на інший лад, і коли я туди повернувся, то побачив, що справа посунулась більше, ніж я чекав. Це поставило б мене, зважаючи на мої обставини, у безвихідь, якби мої застольні товариші не підказали мені єдиний спосіб з неї виплутатися. Ось одне з тих важливих зізнань, які я не можу робити цілком невимушено, оскільки, вдаючись до пояснень, мені довелося б виправдовуватися чи звинувачувати себе, а я не повинен робити тут ні того, ні іншого.
Під час перебування Альтуни в Парижі ми з ним обідали не в трактирі, а по сусідству, у якоїсь пані Ля Сель, дружини кравця, яка годувала досить кепсько, зате в неї збиралося добре і порядне товариство, куди не допускали жодного незнайомця. Для того щоб потрапити до неї, потрібна була рекомендація когось з її постійних відвідувачів. Тут жив постійно командир де Ґравіль, старий гуляка, поважний і розумний, але охочий до непристойностей, який привертав сюди легковажну і блискучу молодь з офіцерів гвардії та мушкетерів. Командир де Нонан, кавалер усіх дівчат з Опери, щодня приносив сюди всі новини з цього кубла. Пан дю Плессі, підполковник у відставці, добрий і розумний старий, і пан Анселе, офіцер мушкетерського полку, підтримували тут певний порядок серед цієї молоді. Сюди приходили також комерсанти, фінансисти, постачальники провіанту – люди виховані, порядні, з тих, що вирізнялися в своєму середовищі: де Бесс, де Форкад та інші, чиї імена я забув. У неї можна було зустріти пристойних людей усіх станів за винятком абатів і судейських, яких я там ніколи не бачив, бо такою була домовленість, щоб ніхто їх не приводив. Товариство було досить численне, дуже веселе, але не галасливе, там багато жартували, але без грубості. Старий командир зі своїми оповідками, масними по суті, ніколи не забував давньої придворної чемності і якщо говорив непристойності, то в такій жартівливій формі, що навіть жінки пробачили б йому. Він задавав тон усім, хто обідав за столом: усі ці молоді люди розповідали про свої любовні пригоди так вільно, як і витончено. Розповідей про жінок не бракувало тим більше, що навпроти була крамниця. На ту саму вулицю, якою йшли до пані Ля Сель, виходила крамниця пані Дюша, відомої продавчині модних суконь, де працювали дуже гарненькі дівчата, з якими наші кавалери ходили поговорити до чи після обіду. Я розважався б там разом з іншими, якби був трохи сміливіший. Потрібно було тільки увійти, як вони, але я ніколи не наважувався.
Що стосується пані Ля Сель, то я і після від’їзду Альтуни досить часто обідав у неї. Там я дізнався багато дуже забавних анекдотів і поступово засвоїв, слава Богу, не звичаї цього товариства, але заведені в ньому правила. Там весь час розповідали про чесних дівчат, зведених з правдивого шляху, про обдурених чоловіків, про спокушених жінок, про таємні пологи. Той, хто старанніше за інших населяв виховні будинки, завжди зустрічав найбільше схвалення. Мені це сподобалось, я засвоїв собі напрям думок, який панував серед цих милих і, по суті, дуже порядних людей. І я сказав собі: якщо такий звичай, необхідно його дотримуватись. Ось вихід, якого я шукав. Я зважився на це весело, без найменших докорів сумління, мені довелося тільки докласти чимало зусиль для того, щоб переконати Терезу погодитися на цей єдиний спосіб урятувати її честь. Коли її мати, що найбільше боялася нових клопотів з дитиною, прийшла мені на допомогу, вона здалася. Ми знайшли обережну і надійну бабу‑повитуху, якусь Гуен, що жила на пагорбі Сент‑Есташ, і, коли прийшов час, мати відвела Терезу до неї. Картку з міткою поклали в пелюшки немовляти, після чого повитуха із звичайними у таких випадках формальностями віднесла його до виховного будинку. Наступного року – та сама неприємність і той самий спосіб позбутися її за винятком мітки, про яку я забув потурбуватися. Я не більше розмірковував з цього приводу, а з боку матері зустрів не більше схвалення, ніж першого разу. Вона скорилася зі сльозами. Згодом читач побачить, який згубний вплив мали ці вчинки на мій напрям думок і мою долю. Та не будемо поки що відхилятися від розповіді про цю ранню епоху. Її наслідки, такі жорстокі, як і непередбачувані, змушують мене дуже часто до неї повертатися.
До цієї епохи належить і моє перше знайомство з пані д’Епіне, ім’я котрої часто згадуватиметься в цих спогадах. Її дівоче прізвище було д’Есклавель, і вона вийшла заміж за пана д’Епіне, сина пана Лаліва де Бельгарда, головного відкупника. Її чоловік був музикантом, як і Франкей. Вона теж була музикантка, і пристрасть до цього мистецтва поєднала всіх трьох великою дружбою. Пан де Франкей познайомив мене з пані д’Епіне, я іноді вечеряв у неї разом з ним. Вона була привітна, розумна, обдарована; безперечно, це було приємне знайомство. Але у неї була подруга, мадемуазель д’Ет, яку всі вважали злою жінкою; її коханець, кавалер де Валорі, теж не відзначався добротою. Мені здається, що спілкування з цими двома особами було на шкоду пані д’Епіне, від природи наділеної чудовими якостями, які пом’якшували або спокутували помилки її вимогливого темпераменту. Прихильне ставлення пана де Франкея до мене почасти передалось і їй. Він признався мені у своєму зв’язку з нею, про який я не зважився б говорити тут, якби він не був загальновідомий і перестав бути таємницею навіть для пана д’Епіне. Пан де Франкей іноді розповідав про цю жінку такі інтимні подробиці, про які сама вона ніколи й не подумала б говорити і навіть гадки не мала, що я посвячений у її амурні справи, оскільки я ніколи в житті не викажу її таємниць.
Така довіра з обох сторін поставила мене в дуже скрутне становище, особливо щодо пані де Франкей, яка досить добре знала мене і довіряла мені, хоч я й дружив з її суперницею. Я утішав як міг цю нещасну жінку, якій її чоловік не платив тією ж любов’ю, якою вона любила його. Я вислуховував поодинці цих трьох людей, надійно зберігав їхні таємниці, і нікому з них не вдалося вирвати у мене чужий секрет, при цьому я не приховував від кожної з цих двох жінок своєї прихильності до її суперниці. Пані де Франкей, що бажала скористатися моєю дружбою для багато чого, дістала категоричну відмову, а коли пані д’Епіне якось захотіла передати через мене листа де Франкею, то не тільки дістала таку саму відмову, але ще й вислухала рішучу заяву, що, коли вона бажає назавжди прогнати мене від себе, їй варто тільки повторити подібну пропозицію. Треба віддати справедливість пані д’Епіне: цей вчинок не лише не викликав її невдоволення, але вона з похвалою повідомила про нього Франкею і потім приймала мене нітрохи не гірше.
Таким чином, попри напружені стосунки цих трьох осіб, яких я мав би жаліти, від яких я до певної міри залежав і до яких був прихильний, я до кінця зберіг їхню дружбу, повагу і довіру завдяки тому, що тримав себе м’яко й послужливо, але завжди з прямотою і твердістю. Незважаючи на мою дурість і невправність, пані д’Епіне хотіла скористатися мною на святі в Шевреті, замку поблизу Сен‑Дені, що належав панові де Бельгарду. Там був театр, у якому часто влаштовувалися вистави. Мені також доручили роль, яку я старанно вивчав півроку і яку мені довелося суфлювати з початку вистави і до кінця.
Познайомившись із пані д’Епіне, я познайомився і з її зовицею, мадемуазель Бельгард, яка незабаром стала графинею д’Удето. Вперше я побачив її напередодні її весілля, вона довго розмовляла зі мною з властивою їй чарівною простотою. Вона здалася мені дуже милою, але я був далекий від думки, що ця юна особа одного разу змінить мою долю й потягне мене, хоча й зовсім ненавмисно, у ту прірву, в якій я перебуваю досі.
Хоча після свого повернення з Венеції я не говорив ні про Дідро, ні про свого друга Рогена, проте я не забув ні того, ні другого і з кожним днем все ближче сходився з ними, особливо з першим. У нього була Нанетта, а в мене – Тереза, і це було ще однією схожістю між нами. Але різниця була в тому, що у моєї Терези, такої ж гарненької, як і його Нанетта, була ніжна вдача і поступливий характер, здатний прив’язати чесну людину, тоді як Нанетта, сварлива і груба, не виявляла жодних очевидних достоїнств, які могли б спокутувати її погане виховання. А проте він з нею одружився. І вчинив дуже порядно, якщо обіцяв їй це. Я не обіцяв Терезі нічого подібного і не поспішав наслідувати його.
Я близько зійшовся також з абатом де Кондійяком; як і я, він нічим не був у літературі, але створений був стати тим, ким він став тепер. Я перший, можливо, побачив його обдарованість і оцінив його талант. Йому, здається, теж було приємне моє товариство. У той час, коли я, зачинившись у себе в кімнаті на вулиці Жан‑Сен‑Дені, поблизу Опери, писав дію про Гесіода, він приходив іноді пообідати зі мною, приносячи з собою таку‑сяку їжу. Він працював тоді над своїм першим твором «Досвід про походження людських знань». Коли працю було закінчено, виявилося важко знайти видавця, котрий узяв би на себе її публікацію. Паризькі книговидавці зарозумілі і грубі з кожним початківцем, а метафізика була тоді не в моді і не була особливо привабливим предметом. Я розповів Дідро про Кондійяка та його книгу і познайомив їх. Вони дуже підходили одне одному і скоро зійшлися. Дідро умовив книговидавця Дюрана взяти абатів рукопис, і цей великий метафізик отримав за свою першу книгу, та й то майже з милості, сто екю, яких без моєї допомоги, можливо, не мав би зовсім. Оскільки ми жили в дуже віддалених один від одного кварталах, то збиралися всі троє раз на тиждень у Пале‑Роялі і йшли разом обідати до готелю «Паньє‑Флері». Мабуть, ці щотижневі обіди дуже подобалися Дідро, бо він, нехтуючи майже всіма своїми зустрічами, не пропустив жодного з них. Там у мене виник задум випускати періодичний листок під назвою «Пересмішник», який ми з Дідро мали писати по черзі. Я зробив начерки для першого числа, і це познайомило мене з д’Аламбером, якому Дідро розповів про наш план. Непередбачені обставини перешкодили нам здійснити його.
Дідро і д’Аламбер тільки що почали укладати «Енциклопедичний словник», який спочатку задумувався лише як свого роду переклад словника Чемберса, схожого на переклад «Медичного словника» Джеймса, працю над яким щойно закінчив Дідро. Він захотів, щоб я взяв хоч яку‑небудь участь у цьому другому починанні, і запропонував мені розділ про музику. Я пристав на цю пропозицію і написав статті, поспішно і дуже погано, за ті три місяці, які він мені дав, як і всім іншим авторам. Але тільки я один устиг до визначеного терміну. Я передав йому свій рукопис, який мені переписав начисто один з лакеїв пана де Франкея на ім’я Дюпон. Цей Дюпон мав дуже гарний почерк і за свою працю отримав десять екю з моєї кишені, які так ніколи й не були мені відшкодовані. Дідро пообіцяв мені винагороду від видавців, до розмови про яку згодом ані він, ані я не повернулися.
Робота над «Енциклопедією» була перервана арештом Дідро. «Філософські думки» накликали на нього деякі неприємності, що не мали наслідків. Інакше вийшло з його «Листом про сліпих», в якому не було нічого недозволеного, крім деяких натяків, що образили пані Дюпре де Сен‑Мор і пана де Реомюра. І Дідро запроторили до Венсенського замку. Неможливо передати, як засмутила мене ця звістка про біду мого друга. Моя похмура уява, яка завжди робила погане ще гіршим, була збентежена. Мені здавалося, що він залишиться там до скону. Я ледве не втратив розум. Я написав пані де Помпадур, благаючи її наполягти на звільненні Дідро або добитися, щоб мене ув’язнили разом з ним. Я не отримав ніякої відповіді на свій лист: він був дуже нерозсудливий, щоб мати якусь дію, і я не тішу себе думкою, що умови ув’язнення бідолашного Дідро були незабаром пом’якшені саме через моє втручання. Але якби це ув’язнення тривало й далі з тією самою строгістю, думаю, я вмер би з відчаю біля підніжжя цього злощасного замку. Втім, якщо мій лист мав мало користі, то я ним і не хвалився і розповів про нього лише небагатьом, так нічого й не сказавши самому Дідро.

Книга восьма
1749–1755

Закінчивши попередню книгу, я змушений був зробити перерву. Разом з новою книгою починається і довга низка моїх лихих пригод.
Постійно буваючи у двох будинках з числа найбільш блискучих у Парижі, я не забарився завести деякі корисні знайомства. У пані Дюпен я познайомився, між іншим, з молодим наслідним принцом Саксен‑Готським та бароном де Туном, його гувернером. У пані де Ля Попліньєр я познайомився з паном Сегі, другом барона Туна, відомим у літературному світі завдяки своєму прекрасному виданню творів Руссо. Барон запросив нас, Сегі й мене, провести день‑другий у Фонтене‑су‑Буа, де у принца був власний будинок. Ми поїхали туди. Проїжджаючи повз Венсенський замок, я, побачивши його вежу, відчув такий біль у серці, що барон помітив це з мого виду. За вечерею принц заговорив про арешт Дідро. Барон, щоб викликати мене на розмову, звинуватив ув’язненого в необережності, я ж мав необережність гаряче захищати його. Мені пробачили цей надмірний запал як людині, схвильованій нещастям друга, і звернули розмову на іншу тему.
Там були ще два німці з почту принца: один, на ім’я Клюпфель, людина дуже розумна, був його капеланом і згодом став його вихователем, усунувши барона, другий, на ім’я Ґрімм, виконував при ньому обов’язки читця, чекаючи, поки йому підшукають яку‑небудь іншу посаду, і більш ніж скромний вигляд його свідчив про крайню потребу. Того самого вечора ми з Клюпфелем зав’язали знайомство, що скоро переросло у дружбу. З Ґріммом ми сходилися не так швидко: він тримався дуже скромно і був далекий від того самовпевненого тону, якого набув згодом разом з покращенням свого становища. Наступного дня за обідом заговорили про музику. Він добре говорив про неї. Я був у захваті, дізнавшись, що він грає на клавесині. Після обіду принесли ноти, і ми грали цілий день на клавесині принца. Так почалася наша дружба, для мене спершу така втішна, а під кінець така згубна. Надалі мені доведеться багато говорити про неї.
Повернувшись у Париж, я дізнався приємну новину, що Дідро випустили з вежі й обмежили його ув’язнення Венсенським замком під його слово честі, дозволивши йому гуляти в парку і бачитися з друзями. Як тяжко мені було, що я не міг негайно ж помчати до нього! Але невідкладні справи затримали мене у пані Дюпен на два‑три дні, що здалися мені вічністю, коли я аж палав з нетерпіння, і нарешті я полетів в обійми друга. Це була невимовна хвилина! Він був не сам, з ним були д’Аламбер і скарбник церкви Септ‑Шанель. Але я нікого не бачив, крім нього, увійшовши, з криком кинувся йому на шию, міцно стиснув його в обіймах, виявляючи свої почуття тільки сльозами і риданнями, задихаючись від ніжності й радості. Ледве вивільнившись від моїх обіймів, він повернувся до церковника і сказав: «Бачите, добродію, як люблять мене мої друзі!». Весь у полоні почуттів, я не звернув тоді уваги на те, яку він зумів отримати з них вигоду, але через деякий час, міркуючи про це, я вирішив, що на місці Дідро я не про це б найперше подумав.
Я бачив, що в’язниця подіяла на нього гнітюче. Вежа справила на нього жахливе враження, і хоча він непогано влаштувався в замку і міг вільно гуляти в парку, навіть не обнесеному стіною, але все‑таки потребував товариства друзів, щоб не впасти в чорну меланхолію. Я, безперечно, більше за інших співчував його стражданню і вважав, що моя присутність буде для нього найкращою втіхою; тому, попри свої невідкладні справи, я відвідував його не рідше, ніж через день – або сам, або з його дружиною – і проводив з ним по кілька годин після полудня.
У 1749 році літо було надзвичайно спекотне. Від Парижа до Венсенського замку близько двох льє. Не маючи чим платити за екіпаж, я вирушав о другій годині пополудні пішки, якщо був сам, і йшов швидкою ходою, щоб прийти раніше. Дерева уздовж дороги, завжди підстрижені за місцевим звичаєм, не давали майже ніякої тіні, і часто, зморений жарою і втомою, я у знемозі лягав на землю. Щоб іти повільніше, я вирішив брати в дорогу яку‑небудь книжку. Одного разу я прихопив із собою газету «Меркюр де Франс» і, переглядаючи її на ходу, натрапив на тему, запропоновану Діжонською академією наук на здобуття премії наступного року: «Чи сприяв розвиток наук і мистецтв занепаду чи розквіту звичаїв?».
Як тільки я прочитав ці слова, переді мною відкрився новий світ і я став іншою людиною. Хоч я і зберігаю яскравий спогад про це враження, його подробиці стерлися з моєї пам’яті з того часу, як я виклав його в одному з чотирьох своїх листів до пана де Мальзерба. Це одна з особливостей моєї пам’яті, про яку варто сказати. Вона служить мені тільки доти, поки я на неї покладаюся, та досить звірити свої думки паперу, як вони мене покидають; тільки‑но я щось напишу, як геть перестаю про це пам’ятати. Ця дивна властивість не полишає мене і в музиці. До того як я почав учитися музики, я знав напам’ять безліч пісень, та як тільки я навчився співати по нотах, як усе забув.
У цьому випадку я пам’ятаю ясно тільки те, що, приїхавши у Венсен, я був у збудженні, що межувало з маренням. Дідро помітив це; я пояснив йому причину і прочитав йому прозопопею Фабриціуса, записану олівцем під дубом. Він став переконувати мене розвинути мої ідеї і взяти участь у конкурсі. Я послухався його поради і з тієї миті загинув. Решта мого життя і всі мої нещастя були неминучим наслідком цієї фатальної миті.
Мої почуття з незбагненною швидкістю настроїлися в тон моїм думкам. Усі мої дрібні пристрасті були заглушені поривом до істини, свободи, доброчесності, і найдивніше те, що це полум’я горіло в моєму серці протягом чотирьох чи п’яти років так сильно, як, мабуть, ще ніколи не горіло воно в серці іншої людини.
Я працював над цією статтею у дуже своєрідний спосіб, якого дотримуюся майже завжди в усіх своїх творах. Я присвячував їй свої безсонні ночі. Я розмірковував у ліжку із заплющеними очима, з неймовірними зусиллями складаючи і перевертаючи речення в своїй голові. Потім, добившись того, що вони мене задовольняли, я відкладав їх у своїй пам’яті, щоб згодом перенести їх на папір, але коли надходив час уставати й одягатися, я все забував, і коли сідав писати, вже не міг пригадати нічого з того, що подумки написав. Я вирішив узяти собі секретарем пані Ле Вассер. Я помістив її разом з дочкою і чоловіком ближче до себе. Щоб позбавити мене витрат на прислугу, вона щоранку розпалювала мій камін і давала лад моєму невеликому господарству. Як тільки вона приходила, я, лежачи в ліжку, диктував їй те, що створив уночі, і такий звичай, який ми підтримували дуже довго, врятував багато що від моєї забудькуватості.
Коли стаття була готова, я показав її Дідро, який залишився дуже задоволений нею і порадив дещо виправити. Тим часом цій праці, повній запалу й сили, зовсім бракує логіки і стрункості, і з усього, що вийшло з‑під мого пера, цей твір найслабкіший щодо доводів і найбідніший щодо відповідності та гармонії. Але хоч який би талант мала людина з природи, мистецтво писати дається не відразу.
Я надіслав статтю, нікому більше про неї не кажучи, здається, крім Ґрімма, з яким зав’язав найщирішу дружбу, відколи він вступив на службу до графа де Фрієза. За точку дотику нам правив клавесин, за яким ми й проводили всі свої вільні хвилини, безперервно виспівуючи італійські арії та баркароли з ранку до вечора чи, точніше, з вечора до ранку, і якщо мене не можна було застати у пані Дюпен, отже, мене напевне можна було знайти у пана Ґрімма, або принаймні з ним – чи на прогулянці, чи в театрі. Я перестав ходити до Італійської Комедії, куди мав право вільного входу, тому що він її не любив, і почав разом з ним за плату бувати у Французькій Комедії, якою він пристрасно захоплювався. Одне слово, мене так сильно вабило до цього молодого хлопця, і я був з ним такий нерозлучний, що нехтував навіть своєю бідолашною Тітонькою, тобто почав бачитися з нею рідше, хоча моя прихильність до неї не слабшала протягом усього мого життя.
Така неможливість розділити свої нечасті вільні години між улюбленими людьми збудила в мені давнішнє бажання оселитися разом з Терезою і завести спільне господарство. Досі мене утримувала від цього її численна сім’я, а головне – відсутність грошей для придбання меблів. Але мені випала нагода, і я скористався нею. Пан де Франкей і пані Дюпен, добре розуміючи, що вісімсот‑дев’ятсот франків на рік не можуть бути для мене достатніми, з власної волі збільшили мою річну платню до п’ятдесяти луїдорів. Крім того, пані Дюпен, дізнавшись, що я маю намір обзавестися своїм господарством, дала мені деякі меблі. Ми об’єднали їх з меблями, які вже були в Терези, і, винайнявши невелику квартирку в готелі «Лангедок» на вулиці Ґренель‑Сент‑Оноре, у дуже добрих людей, влаштувалися в ній як могли і прожили там у мирі і злагоді сім років аж до мого переїзду в Ермітаж.
Батько Терези був тихим і лагідним старим, який дуже боявся своєї дружини і прозвав її Карним Суддею. Ґрімм жартома переніс це прізвисько на її дочку. Пані Ле Вассер була не позбавлена розуму чи, точніше, спритності, любила напускати на себе світськість і вихвалятися витонченими манерами. Щодо мене вона виявляла вдавану ласкавість, якої я терпіти не міг, давала дочці погані поради, намагаючись і її зробити нещирою зі мною, і лестила моїм друзям, кожному окремо, на шкоду іншим і мені самому. Але вона була доброю матір’ю, бо це було вигідно їй самій, і покривала її вади, використовуючи їх для своєї користі. Я оточив цю жінку увагою і турботами, робив їй маленькі подарунки, прагнучи заслужити її любов, але ніяк не міг добитися цього, і вона була єдиним джерелом засмучення, яке я відчував удома. Втім, можу сказати, що за ці шість‑сім років я втішався цілковитим сімейним щастям, яке тільки можливе для людської слабкості.
У моєї Терези було ангельське серце, наша взаємна прихильність зростала разом з нашою близькістю, і ми з кожним днем все більше відчували, що створені одне для одного. Якби можна було описати наші розваги, вони викликали б сміх своєю простотою. Ми ходили удвох гуляти за місто, і я чудово пригощав свою подругу, витративши на це вісім‑десять су в якому‑небудь шинку; ми разом вечеряли біля вікна, всівшись на два низенькі стільчики, поставлені на рундук, що займав увесь простір перед отвором вікна. Підвіконня правило нам за стіл, ми дихали свіжим повітрям, милувались навколишніми краєвидами, роздивлялися перехожих і, хоча жили на п’ятому поверсі, могли бачити під час трапези всю вулицю. Хто опише, хто зрозуміє чарівність цих трапез, що складалися з четвертини простого хліба, кількох вишень, шматочка сиру і чвертки вина, яке ми розпивали удвох? Дружба, довіра, близькість, ніжність душ – яка чудова приправа! Іноді ми залишалися біля вікна до пізньої ночі, не помічаючи цього і не турбуючись про час, аж поки стара мати нагадувала нам про нього. Але облишмо ці подробиці, які здадуться безглуздими чи смішними. Я завжди говорив і відчував, що справжньої втіхи неможливо описати.
Майже в той самий час я пережив ще одну, грубішу втіху, але це було востаннє в моєму житті, і відтоді я не міг дорікнути собі в чому‑небудь подібному. Я говорив, що пастор Клюпфель був дуже люб’язний: моє знайомство з ним було нітрохи не менш щирим, аніж з Ґріммом, і перейшло в таку саму близькість. Іноді вони обідали в мене. Ці трапези, більш ніж скромні, пожвавлювалися тонкими і веселими жартами Клюпфеля і забавними германізмами Ґрімма, який тоді ще не став пуристом. Наші маленькі оргії не супроводжувалися чуттєвими задоволеннями, але веселість замінювала їх, і ми почували себе так добре разом, що заледве могли розлучитися. Клюпфель оселив у себе одну дівчину, якій дозволяв приймати й сторонніх відвідувачів, оскільки він не міг утримувати її самотужки. Якось увечері, входячи до кафе, ми зустріли його в ту хвилину, коли він прямував до неї вечеряти. Ми почали кепкувати з нього, а він галантно помстився нам, запросивши повечеряти разом з ним, і у свою чергу покепкував з нас. Мені здалося, що це бідолашне створіння, від природи добре і дуже покірливе, мало підходило для свого ремесла, до якого старанно привчала її якась відьма, що жила з нею. Розмови і вино так розвеселили нас, що ми забулися. Добряк Клюпфель захотів пригостити нас сповна, і ми всі по черзі ходили до сусідньої кімнати разом з бідолашною дівчиною, яка вже й не знала, сміятися їй чи плакати. Ґрімм завжди стверджував, що не доторкнувся до неї; очевидно, тільки для того, щоб потішитися нашим нетерпінням, він так довго залишався з нею. Якщо ж він справді утримався, то малоймовірно, що зробив це з етичних міркувань, оскільки до того, як вступити на службу до графа де Фрієза, він жив у різних дівчат у тому ж кварталі Сен‑Рош.
Я пішов з вулиці Муано, де жила ця дівчина, з таким самим почуттям сорому, з яким виходив Сен‑Пре з будинку, де його напоїли. Описуючи його історію, я згадував свою пригоду. Тереза здогадалася з деяких ознак, а головне, з мого збентеженого вигляду, що я в чомусь провинився, і я зняв із себе цей тягар щирим і негайним зізнанням. Я добре зробив, оскільки наступного дня заявився Ґрімм і, торжествуючи, розповів їй про мій злочин, згущуючи фарби, і з того часу не проминав нагоди лукаво нагадати їй про нього. Це було тим більш погано з його боку, що, добровільно і свідомо довірившись йому, я мав право розраховувати, що він не змусить мене в цьому розкаюватися. Ніколи я не відчув так ясно, як у цьому випадку, всієї доброти серця моєї Терези: вона була більше обурена вчинком Ґрімма, ніж ображена моєю невірністю, і я почув од неї лише зворушливі й ніжні докори, в яких не помітив ані найменшого сліду роздратування.
Простота розуму цієї чудової дівчини дорівнювала доброті її серця; цим усе сказано; але я можу навести один доречний приклад на підтвердження моїх слів. Я сказав їй, що Клюпфель був пастором і капеланом принца Саксен‑Ґотського. Пастор був у її очах чоловік такий незвичайний, що вона, комічно переплутавши в своїй голові найрізноманітніші ідеї, сприйняла Клюпфеля за папу римського.
Вперше я подумав, що вона спала з розуму, коли якось повернувся додому і почув од неї, що, поки мене не було, до мене заходив папа. Я змусив її пояснити, в чому річ, і поспішив розповісти цю історію Ґрімму і Клюпфелю, за яким ми так і залишили прізвисько папи. Дівчину з вулиці Муано ми прозвали Папесою Жанною. Скільки було жартів з цього приводу! В одному листі, який приписують мені, я начебто говорю, що сміявся тільки двічі в житті; але автори цього листа, мабуть, не знали мене ні в той час, ані в роки моєї юності, інакше ця думка, звичайно, ніколи б не прийшла їм до голови.
У наступному, 1750 році, коли я вже перестав думати про своє «Міркування», я дізнався, що Діжонська академія присудила йому першу премію. Ця новина знову збудила в мені всі ідеї, що надихнули мою працю, пожвавила їх з новою силою і збурила ту первинну закваску героїзму й доброчесності, яку мій батько, моя батьківщина і Плутарх уклали в моє серце в моєму дитинстві. Я вже не бачив нічого вищого і прекраснішого, як бути вільним і доброчесним, бути вищим за багатство і людську думку й задовольнятися самим собою. Фальшивий сором і страх бути висміяним заважали мені спершу поводитися відповідно до цих принципів й одразу оголосити війну існуючим звичаям, але я твердо вирішив зробити це і здійснив своє рішення найближчим часом. Усі протидії і перешкоди тільки дужче розпалили моє прагнення і довели мені правоту моїх поглядів.
Поки я філософствував про обов’язки людини, одна подія змусила мене задуматися про свої власні обов’язки. Тереза завагітніла утретє. Я був надто чесний із собою і надто гордий у душі, щоб вчинками спростовувати власні принципи, і почав обмірковувати долю своїх дітей, свої взаємини з їхньою матір’ю, закони природи, справедливості, розуму і релігії, чистої, святої і вічної, як сам її автор, але яку люди псували, вдаючи, ніби хочуть її очистити, і яку перетворили своїми формулами на таку собі релігію слів, оскільки не вартує нічого радити неможливе, коли не збираєшся це виконувати.
Якщо я й помилявся у своїх висновках, немає нічого дивнішого за душевний спокій, з яким я їх дотримувався. Якби я був з числа людей з поганими нахилами, глухих до покірливого голосу природи, у серцях яких ніколи не народжувалося справжнє почуття справедливості і людяності, то така черствість була б цілком природна. Але невже сердечна теплота, жива вразливість, здатність прихилятися і підкорятися своїм прихильностям, жорстокі страждання, коли доводиться їх розривати, природжена доброзичливість до ближніх, полум’яна любов до всього великого, істинного, прекрасного, справедливого, огида до будь‑якого зла, нездатність ненавидіти, шкодити і навіть бажати зла іншому, розчулення, живе і радісне хвилювання, яке я відчуваю, бачачи все, що доблесне, великодушне, чесне, – невже все це може поєднуватися в одній душі із зіпсованістю, що без ніякого сорому зневажає найніжніший з обов’язків?
Ні, я відчуваю і сміливо заявляю, що це неможливо. Ніколи в житті, ні на одну хвилину Жан‑Жак не міг бути людиною без почуття, без любові, не міг бути жорстокосердим батьком. Я міг помилятися, але не зачерствіти. Якби я почав пояснювати свої доводи, довелося б сказати дуже багато. Оскільки вони спокусили мене, то можуть спокусити й інших: я не хочу наражати на ризик молодих людей, які можуть виявитися серед моїх читачів. Скажу лише, що моя власна помилка полягала в тому, що, не будучи в змозі сам виховувати своїх дітей і віддаючи їх на піклування суспільства, з тим щоб з них вийшли робітники і селяни, а не шукачі пригод, я думав, що виконую обов’язок громадянина і батька; і я вважав себе членом Платонової республіки. Відтоді сердечний жаль не раз говорив мені, що я помилявся, але мій розум не тільки не дорікав мені, а навпаки, – я часто благословляв Небо за те, що воно врятувало моїх дітей від долі їхнього батька і від тих лих, які загрожували б їм, якби я змушений був покинути їх пізніше. Якби я залишив їх пані д’Епіне чи пані де Люксембурґ, які з приязні, великодушності чи з якихось інших причин захотіли б узяти на себе турботи про них в майбутньому, чи були б мої діти щасливіші, чи зробило б їх виховання принаймні чесними людьми? Цього я не знаю, але певен, що їх навчили б ненавидіти і, можливо, зрадити своїх батьків; а тому в сто разів краще, що вони їх зовсім не знали.
Отже, моя третя дитина була поміщена до виховного будинку, як і перші двоє; так само вчинив я і з двома наступними, бо всього у мене п’ятеро дітей. Цей вихід здавався мені таким гарним, розумним і законним, що коли я і не хвалився ним відкрито, то тільки з поваги до їхньої матері, але я розповів про це всім, хто знав про наш зв’язок. Я розповів Дідро, Ґрімму, згодом і пані д’Епіне, а ще пізніше – пані де Люксембурґ, причому розповів цілком добровільно, щиро, без будь‑якої потреби і маючи змогу легко приховати цей факт, оскільки ля Гуен була порядною жінкою, зовсім не язикатою, і я міг цілком на неї покластися. Єдиний з моїх друзів, кому я до деякої міри зобов’язаний був звіритися, був доктор Тьєррі, котрий лікував мою бідолашну Тітоньку після одних, дуже важких, пологів. Одне слово, я не робив ніякої таємниці у своїх вчинках не тільки тому, що ніколи не вмів нічого приховувати від друзів, а й тому, що справді не бачив у цьому нічого поганого. Зваживши все, я вибрав для своїх дітей найкращу долю або ту, яку вважав такою. Я хотів би і тепер хочу, щоб мене самого вигодували і виховали, як їх.
Тоді як я розповідав друзям про свої справи, пані Ле Вассер, зі свого боку, робила те саме, але не зовсім безкорисливо. Я познайомив її і Терезу з пані Дюпен, яка з прихильності до мене була до них дуже ласкава. Мати відкрила їй таємницю своєї дочки. Добра і великодушна пані Дюпен, якій пані Ле Вассер не розповіла, що я, незважаючи на скромність своїх коштів, був уважний до їхніх потреб, зі свого боку щедро допомагала їм. Я про це й не підозрював, бо Тереза за наказом матері приховувала це від мене, поки я жив у Парижі, і призналася мені в цьому тільки в Ермітажі, коли ми щиро розговорилися. Я не знав, що пані Дюпен, яка жодного разу й знаку про те не подала, була так добре обізнана про мої сімейні справи, і все ще не знаю, чи були вони відомі її невістці, пані де Шенонсо; але її невістка, пані де Франкей, знала все і не могла про це нічого не сказати. Вона заговорила зі мною про це через рік, коли я вже залишив їхній будинок. Це спонукало мене написати їй листа, який можна знайти у зібранні листів; у ньому я виклав ті причини, про які міг говорити, не компрометуючи пані Ле Вассер та її родину, оскільки найбільш вагомі мотиви залежали від них, і я умовчав про них.
Я певен у скромності пані Дюпен і в дружбі пані де Шенонсо, а також у дружбі пані де Франкей, яка, втім, померла задовго до того, як моя таємниця дістала розголос. Розголосити її могли тільки ті люди, яким я довірив її сам; і насправді це трапилося тільки після мого розриву з ними. Самого цього факту досить для їхнього осуду. Я не бажаю виправдовувати себе і доводити, що не заслуговую осуду; але я волів би, щоб мене краще засуджували за мій вчинок, ніж за таку злість, яку виявили вони. Моя провина велика, але я помилявся: я нехтував своїми обов’язками, але не бажав нікому лиха. Що ж стосується батьківських почуттів, то вони й не могли виявитися в мені з достатньою силою щодо моїх дітей, яких я ніколи не бачив. Але зрадити дружню довіру, порушити найсвященнішу з усіх домовленостей, розголосити довірені таємниці, зганьбити обдуреного друга, який, розлучаючись із нами, поважає вас і далі, – це вже не помилки, а душевна ницість і підлість.
Я обіцяв написати сповідь, а не самовиправдання, тому обмежуся сказаним. Мені належить бути правдивим, а читачу – справедливим. Ні про що більше я й не прошу.
Після одруження пана де Шенонсо будинок його матері став для мене ще приємнішим завдяки достоїнствам і розуму його дружини, молодої і дуже милої жінки, яка, очевидно, виділила мене серед писарів пана Дюпена. Вона була єдиною дочкою віконтеси де Рошешуар, яка була у великій дружбі з графом де Фрієзом, а через нього – і з Ґріммом, котрий служив у нього. Проте не вона, а я ввів його в дім її дочки, та оскільки вдачею вони не підходили одне одному, то це знайомство не повело до зближення. Ґрімм, який у той час шукав солідних зв’язків, віддав перевагу матері, світській жінці, над дочкою, яка бажала мати друзів вірних і собі до вподоби, не втручалася ні в які інтриги і не шукала підтримки в сильних світу. Пані Дюпен, побачивши, що пані де Шенонсо зовсім не така слухняна, як вона чекала, зробила її дім дуже сумним; але пані де Шенонсо, усвідомлюючи свої достоїнства і, мабуть, пишаючись своїм походженням, визнала за краще відмовитися від світських утіх і залишатися майже самотньою в своїх кімнатах, ніж підпасти під ярмо, для якого вона не була створена. Це своєрідне вигнання посилило мою прихильність до неї завдяки тій природній схильності, яка вабить мене до нещасних. Я виявив у неї розум метафізичний і допитливий, хоча часом схильний до софістики. Її розмови, зовсім не схожі на розмови молодої жінки, що вийшла з монастирського пансіону, були для мене дуже привабливі.
Тим часом їй не було ще й двадцяти років. Її обличчя відзначалося сліпучою білизною; її фігура була б стрункою і гарною, якби вона пряміше трималася; її біляве, попелясте волосся надзвичайної краси нагадувало мені волосся моєї бідолашної матусі в її кращі роки і дуже хвилювало моє серце. Але строгі принципи, які я недавно встановив для себе, вирішивши будь‑що дотримуватись їх, врятували мене від дії її чарів. Протягом цілого літа я проводив по три‑чотири години щодня наодинці з нею, поважно навчаючи її арифметики, набридаючи їй своїми цифрами і ні разу не дозволив собі жодного галантного слова чи ніжного погляду. Через п’ять чи шість років я не був би таким розважливим чи таким дурним. Але мені було призначено покохати справжнім коханням лише раз у житті, і не їй мали належати перші й останні зітхання мого серця.
З того часу, як я жив у пані Дюпен, я завжди був задоволений своєю долею і не виявляв ніякого бажання поліпшити її. Збільшивши мені плату, вона і пан де Франкей діяли виключно з власної волі. Цього року де Франкей, що ставився до мене з кожним днем усе краще й краще, задумав трохи полегшити мої обмежені обставини і зміцнити моє становище. Він був головним податковим збирачем. Пан Дюдуайє, його касир, був старий, багатий і збирався піти у відставку. Пан де Франкей запропонував мені цю посаду, і, щоб навчитися виконувати свої майбутні обо’язки, я протягом кількох тижнів ходив до пана Дюдуайє запасатися необхідними знаннями. Але чи тому, що в мене було мало здібностей до такої служби, чи тому, що Дюдуайє, який, як мені здалося, хотів мати іншого наступника, недобросовісно вчив мене, отож я повільно і через силу набував необхідні мені знання, і весь цей порядок навмисно заплутаних рахунків ніяк не вкладався у мене в голові. Я не зрозумів усіх тонкощів справи, але в загальних рисах так засвоїв її головний механізм, що міг справно виконувати свої обов’язки і навіть став до роботи. Я завідував звітністю і касою, видавав і приймав гроші та квитанції, і хоча не відчував ні схильності, ні здібностей до цього заняття, але, з роками ставши розсудливішим, я вирішив подолати відразу до нього і цілком віддатися новій справі. На моє лихо, ледве я почав у неї втягуватись, як пан де Франкей вирушив у подорож, і на цей час каса залишилася у мене на руках. У ній тоді було не більше двадцяти п’яти – тридцяти тисяч франків. Турбота і тривоги за цілість цих грошей змусили мене ще ясніше відчути, що я не створений бути касиром. За час відсутності пана де Франкея я попсував собі стільки крові, що, коли він повернувся, захворів.
У першій частині я говорив, що народився ледь животіти. Через неправильність у будові сечового міхура я в перші роки життя майже постійно страждав на затримку сечі. Моя тітонька Сюзанна, яка мене доглядала, ціною неймовірних зусиль зберегла мені життя. Все‑таки вона мене виходила, мій міцний організм нарешті узяв гору, і замолоду моє здоров’я так зміцніло, що до тридцятилітнього віку я майже не хворів, за винятком тієї виснажливої недуги, про яку я вже згадував, і частих позивів до сечовипускання від найменшого хвилювання. Перший напад старої хвороби я відчув після приїзду до Венеції. Втомлива дорога і страшенна спека викликали запалення сечового міхура і болі в попереку, що не покидали мене аж до зими. Після побачення з падуанкою я вважав, що загинув, але нітрохи не засмутився. Під час знайомства з Джульєттою, виснаживши себе радше в уяві, ніж тілесно, я почував себе краще, ніж будь‑коли. Але після того, як Дідро був заарештований, і я у спеку бігав у Венсен, у мене сталося сильне запалення нирок, і з того часу я вже ніколи не міг відновити свого здоров’я.
У той період, про який я говорю, перевтомившись, певно, від набридливої праці з цією клятою касою, я так розхворівся, що пролежав у ліжку п’ять чи шість тижнів у найжалюгіднішому стані, який тільки можна собі уявити. Пані Дюпен прислала до мене уславленого Морана, який, незважаючи на свої вмілі й легкі руки, завдав мені неймовірних страждань, але так і не зумів мене зондувати. Він порадив мені звернутися до Дарана, і його гнучкішим катетерам справді вдалося проникнути всередину. Але, звітуючи пані Дюпен про мій стан, Моран заявив їй, що мені лишилося жити не більше як шість місяців. Його слова дійшли до мене і змусили серйозно подумати про своє становище і про те, що було б нерозумно приносити спокій і радість своїх останніх днів у жертву обов’язкам, до яких я не відчував нічого, крім огиди. До того ж як узгодити засвоєні мною строгі принципи з тією посадою, що так мало їм відповідала? Яке право мав я, касир головного податкового збирача, проповідувати безкорисливість і бідність? Ці думки так сплуталися в моїй голові з гарячковою маячнею і з такою силою заволоділи мною, що відтоді я не міг їх позбутися. Одужуючи, я при здоровому розумі утвердився в тому рішенні, яке ухвалив, коли марив. Я назавжди відмовився від будь‑яких планів збагачення і кар’єри. Вирішивши провести в незалежності й бідності той короткий час, який мені залишалося жити на світі, я доклав усіх сил своєї душі, щоб розірвати пута громадської думки і сміливо творити те, що здається мені благом, зовсім не турбуючись про те, що скажуть про це інші. Просто неймовірно, які перешкоди мені довелося подолати, які зусилля витратити, щоб узяти гору над ними. Я досяг успіху, наскільки це було можливо, і добився більшого, ніж сам сподівався.
Якби мені так само вдалося скинути з себе ярмо дружби, як ярмо громадської думки, я здійснив би до кінця свій намір – мабуть, найбільший чи принаймні найкорисніший для доброчесності, який тільки будь‑коли замислювала людина. Але тоді як я зневажав безглузді думки вульгарної черні, так званих великих і мудрих людей, я дозволив удаваним друзям поневолювати себе і керувати мною, як дитиною. А вони, заздрячи тому, що я сам прокладаю собі шлях, під виглядом турбот про моє щастя насправді прагнули зробити мене посміховиськом і перш за все старалися принизити мене, а потім остаточно зганьбити. Вони заздрили не так моїй літературній популярності, скільки перетворенню мого особистого життя, що належало до цієї епохи. Вони, можливо, пробачили б мені мою блискучу письменницьку славу, але не могли пробачити, що своєю поведінкою я подаю приклад, який, мабуть, дратував їх. Я був народжений для дружби, і моя поступлива й покірлива вдача легко підтримувала її. Поки я був невідомий публіці, мене любили всі, хто мене знав, і в мене не було жодного ворога; але як тільки я здобув ім’я, я втратив друзів. Це було для мене дуже великим нещастям; ще більшим нещастям було те, що я був оточений людьми, які називали себе моїми друзями і використовували відповідні права тільки для того, щоб привести мене до загибелі. Продовження цих спогадів викриє цю мерзотну змову; тут я відзначаю тільки його зачатки: незабаром читач побачить, як зав’яжеться перший вузол.
Я хотів жити незалежно, але треба було на щось жити. Для цього я придумав дуже простий спосіб, вирішивши переписувати ноти за посторінкову платню. Якби яке‑небудь інше, солідніше заняття могло привести до тієї ж мети, я взявся б за нього. Але позаяк ця справа мені подобалась і вона єдина, не роблячи залежним ні від кого, могла давати мені насущний хліб, я вхопився за неї. Вважаючи, що мені більше немає потреби турбуватися про майбутнє, я змусив своє марнославство замовкнути і з касира багатого фінансиста перетворився на переписувача нот.
Успіх мого першого «Міркування» дозволив мені здійснити свій задум. Коли йому присудили премію, Дідро взявся його надрукувати. Поки я хворий лежав у ліжку, він надіслав мені записку, повідомивши про вихід видання друком і про враження, яке воно справило. «Його підносять до небес, – писав він. – Це небувалий і безприкладний успіх!» Така прихильність публіки до невідомого автора, який зовсім не добивався в неї успіху, дала мені першу справжню впевненість у своєму таланті, в якому я, попри внутрішнє відчуття, доти завжди сумнівався. Я зрозумів також, що це може бути корисним для здійснення моїх планів, оскільки переписувач, скільки‑небудь відомий у літературному світі, не залишиться, очевидно, без роботи.
Як тільки я остаточно ухвалив своє рішення й утвердився в ньому, я письмово повідомив про це пана де Франкея, подякував йому і пані Дюпен за всю їхню доброту й попросив їх не забувати про мене як про переписувача. Франкей, нічого не второпавши з мого листа і гадаючи, що я все ще в лихоманці, прийшов навідати мене, але йму довелося переконатися в серйозності й непохитності мого рішення. Тоді він розповів пані Дюпен і всім іншим, що я збожеволів. Я дозволив йому говорити, що він хоче, і продовжував іти своїм шляхом. Я почав свою реформу з одягу, відмовившись від золотого шитва та білих панчіх, придбав собі круглу перуку, зняв шпагу і продав свого кишенькового годинника, кажучи собі з невимовною радістю: «Хвала Небу, мені більше не знадобиться знати, котра година!» Пан де Франкей мав чемність досить довго чекати мого одужання, перш ніж передав свою касу іншій людині. Нарешті, бачачи, що моє рішення непохитне, він передав її панові Алібару, колишньому гувернеру молодого Шенонсо, відомому в ботаніці своєю «Паризькою флорою».
Хоч яка сувора була моя реформа проти розкоші, я спочатку не поширив її на білизну, якої у мене було багато, і до того ж найкращої якості. Вона залишилась у мене ще з Венеції, і я нею дуже дорожив. Турбуючись на початку тільки про охайність, я поступово перетворив білизну на предмет розкоші, що обходився мені недешево. Але хтось зробив мені добру послугу, позбавивши мене цієї залежності. Напередодні Різдва, у той час як мої доморядниці були на вечірні, а я – на концерті духовної музики, двері нашого горища, де сохла після прання вся наша білизна, хтось виламав. Украли все – і серед іншого – сорок дві мої сорочки з тонкого полотна, що становили основу мого білизняного гардероба. Сусіди описали нам людину, яка того вечора виходила з нашого будинку з вузлами, і ми з Терезою запідозрили в крадіжці її брата, що мав славу поганого хлопця. Мати гаряче відкинула цю підозру, але стільки прикмет підтверджувало її, що ми від неї не відмовились. Я не зважився на ретельні розшуки з боязні знайти більше, ніж хотів би. Терезин брат більше не з’являвся у мене і зрештою зовсім зник. Я дуже шкодував про те, що Терезі і мені судилося належати до такої різношерстої родини, і переконував її наполегливіше, ніж коли‑небудь, скинути з себе це небезпечне ярмо. Ця пригода вилікувала мене від пристрасті до тонкої білизни, і з того часу я ношу лише звичайнісіньку, що більше підходить до решти мого одягу.
Покінчивши таким чином зі своєю реформою, я думав тільки про те, як зробити її міцною і тривалою, прагнучи вирвати зі свого серця все, що дорожило ще людською думкою і що могло б відвернути мене, через острах осуду, від усього, що було само по собі добрим і розсудливим. Завдяки галасу, викликаному моєю статтею, моє рішення змінити життя також зчинило галас і привернуло до мене замовників, тож я почав займатися своїм ремеслом досить успішно. Але деякі причини перешкодили мені досягти успіху, якого я міг би добитися за інших обставин. Перш за все – моє погане здоров’я. Недавній напад хвороби не минув безслідно, і я вже ніколи не почував себе таким здоровим, як раніше. Думаю, що лікарі, яким я довірив себе, заподіяли мені не менше шкоди, ніж сама хвороба. У мене перебували по черзі Моран, Даран, Гельвеціус, Малуен, Тьєррі; всі вони люди дуже вчені, всі мої друзі, кожен лікував мене по‑своєму, але ніхто не міг зарадити мені, і всі вони дуже виснажили мої сили. Що більше я слухав їх, то більше жовтів, худнув і слабшав. Вони залякували мене, визначаючи мій стан за дією своїх ліків, і уява малювала мені цілу низку страждань: уремію, пісок, камені і, зрештою, смерть. Усе, що давало іншим полегкість – відвари, ванни, кровопускання, – усе це лише посилювало мої страждання. Помітивши, що тільки зонди Дарана дещо полегшують мій стан, я вирішив, що не зможу без них жити, і з великими витратами придбав собі величезний запас цих зондів, щоб їх мені вистачило на все життя, навіть якщо я залишуся без Дарана. Я користувався ними дуже часто протягом восьми чи десяти років, а коли додати до цього весь ще не витрачений запас, то вийде, що я витратив на них не менше п’ятдесяти луїдорів. Зрозуміло, що таке дороге, болісне і важке лікування не давало мені працювати безперервно. Адже вмираючий не особливо турбується про хліб насущний!
Літературні заняття також відволікали мене і завдавали не меншого збитку моїй щоденній праці. Ледве моє «Міркування» вийшло друком, як з усіх боків на мене накинулися захисники словесності. Обурений тим, що стільки нікчемних добродіїв, котрі навіть не розуміли суті питання, бажають говорити про нього як знавці, я взявся за перо і так обійшовся з деякими з них, що вони прикусили язики. Першим мені попав під руку якийсь Ґотьє з Нансі, і я суворо провчив його в листі до Ґрімма. Другим виявився сам король Станіслав, який не погордував стати зі мною на прю. Така честь змусила мене, відповідаючи йому, змінити тон на більш серйозний, але не менш рішучий. Не відмовляючи авторові в повазі, я спростував усі його доводи. Я знав, що якийсь єзуїт, отець Мену, доклав рук до його статті. Довірившись своєму чуттю, я відділив написане королем від вставок, зроблених ченцем, і, без церемоній накинувшись на всі єзуїтові фрази, попутно вказав на один анахронізм, який міг виходити тільки від його преподобія.
Не знаю, чому ця стаття викликала менше галасу, ніж інші мої твори, але вона залишається досі твором, унікальним у своєму роді. Я вхопився в ній за можливість показати публіці, як приватна особа може виступити на захист істини навіть проти володаря. Важко було б відповісти йому з більшим почуттям власної гідності і одночасно з більшою повагою, ніж це зробив я. На щастя, я мав діло із супротивником, якого я від усього серця шанував і міг без будь‑яких лестощів засвідчити йому свою повагу, що я і зробив з великим успіхом і не втрачаючи своєї гідності. Мої друзі злякалися за мене і вирішили, що мене от‑от запроторять до Бастилії. Та я жодної хвилини не боявся цього, і, як виявилося, був правий. Цей добрий володар, прочитавши мою відповідь, сказав: «Я дістав своє, більше не сунуся». Відтоді я не раз отримував од нього різні знаки поваги і прихильності, про деяких з них я ще матиму нагоду згадати, а моя стаття спокійно обійшла всю Францію і Європу, ні в кого не викликавши осуду.
Трохи згодом проти мене виступив інший супротивник, якого я зовсім не сподівався, – той самий пан Борд з Ліона, який десять років тому виявив до мене велику дружню прихильність і зробив мені кілька послуг. Я не забув його, але був до нього неуважний через власні лінощі і не надсилав йому своїх творів, бо мені не випадало зручної нагоди передати їх. Отже, я був винен перед ним; і ось він виступив проти мене, але стримано; я відповів тим самим. Він заперечив уже рішучішим тоном. Це змусило мене дати таку відповідь, що він замовк, але з того часу він зробився моїм найзапеклішим ворогом. Він скористався періодом моїх лих, щоб звести на мене жахливі наклепи, і навіть їздив у Лондон виключно з метою нашкодити мені там.
Вся ця полеміка дуже обтяжувала мене, відбираючи багато часу від переписування нот, мало сприяючи торжеству істини і не даючи користі моєму гаманцю. Піссо, мій тодішній видавець, завжди платив мені дуже мало за мої брошури, а часто й зовсім нічого не платив. Наприклад, за своє перше «Міркування» я не отримав ні льярда, Дідро віддав його надрукувати безоплатно. А ту дещицю, яку Піссо мені платив, доводилося довго чекати і витягати з нього по сантиму. Тим часом робота з листування зовсім зупинилася. Я займався двома ремеслами одночасно, а отже, робив погано і те й те.
Вони були несумісні ще й тому, що кожне вимагало від мене абсолютно протилежного способу життя. Успіх моїх перших творів зробив мене модним письменником. Я викликав цікавість: усім хотілося подивитися на дивака, який не шукає ні з ким знайомства і турбується тільки про те, щоб жити вільно і щасливо на свій лад, – цього було досить, щоб у нього нічого не вийшло. У моїй кімнаті завжди штовхалися люди, що приходили під різними приводами і відбирали у мене час. Жінки вдавалися до різних хитрощів, щоб заманити мене на обід. Чим різкіше обходився я з людьми, тим вони ставали настирливішими. Я не міг відмовляти всім. Наживаючи собі тисячі ворогів своїми відмовами, я раз у раз виявлявся рабом власної поблажливості, і, як я не старався, у мене ніколи не було за весь день вільної години.
Тоді я зрозумів, що не завжди так легко, як це здається, бути бідним і незалежним. Я хотів жити своїм ремеслом, а суспільство цього не хотіло. Люди вигадували тисячу різних способів, щоб винагородити мене за втрачений з їхньої вини час. От‑от довелося б показувати мене, як Полішинеля, беручи плату з відвідувачів. Не можу собі уявити залежності принизливішої і жорстокішої, ніж ця. Я не бачив іншого засобу позбутись її, як відмовлятися від подарунків, великих і дрібних, не роблячи винятку ні для кого. Все це тільки привертало до мене людей, які хотіли добитися честі перемогти мій опір і силоміць примусити мене бути їм зобов’язаним. Ті, хто не дав би мені й ламаного гроша, якби я просив їх про це, безперервно набридали мені своїми пропозиціями і, щоб відплатити за мої відмови, звинувачували мене в зарозумілості й гордовитості.
Неважко здогадатися, що моє рішення і спосіб життя, якого я захотів дотримуватись, не припали до смаку пані Ле Вассер. Дочка, попри всю свою безкорисливість, не могла не виконувати материних вказівок; і обидві мої доморядниці , як називав їх Гофкур, не завжди відмовлялися від подарунків, як я. Хоча від мене багато що приховували, я бачив достатньо, щоб розуміти, що бачу не все. Мене мучила не так можливість накликати на себе підозру в співучасті, – цьому легко було запобігти, – скільки жорстока думка, що я не в змозі бути паном у себе вдома і самому собі. Я просив, заклинав, сердився – але все безуспішно; матуся називала мене вічним буркотуном і грубіяном, вона постійно шепотілася з моїми друзями; все було таємницею і загадкою для мене в моєму власному будинку. Щоб не викликати постійних бурхливих сцен, я більше не насмілювався навіть питатися про те, що там відбувається. Щоб позбутися всієї цієї марноти, мені знадобилася б твердість, на яку я не був здатний. Я вмів кричати, але не діяти. Мені давали змогу говорити, але робили по‑своєму.
Через ці постійні чвари і повсякденних настирливих відвідувачів моє житло і життя в Парижі спротивилися мені. Коли здоров’я мені дозволяло, а моїм знайомим не вдавалося мене куди‑небудь затягти, я йшов гуляти сам. Я поринав у мрії про свою велику систему і накидав дещо на папір, користуючись для цього записником і олівцем, які були у мене завжди в кишені. Ось як непередбачені неприємності, пов’язані з вибраним мною способом життя, остаточно втягнули мене в літературу, і ось чому в усіх моїх перших творах відчувається жовчний настрій, який змушував мене займатися нею.
Ще одна обставина сприяла цьому. Буваючи проти свого бажання у великому світі, я, проте, не був у змозі ні засвоїти його тон, ані пристосуватися до нього. Тож я вирішив обійтися без нього і створити собі свій власний тон. Оскільки джерелом моєї дурної і похмурої соромливості, яку я не міг подолати, був острах порушити пристойність, я вирішив, щоб додати собі сміливості, і зовсім не дотримуватися її. Через сором я зробився цинічним і в’їдливим насмішником. Не вміючи бути ввічливим, я вдавав, що зневажаю ввічливість. Щоправда, ця різкість, що відповідала моїм новим принципам, ушляхетнювалася в моїй душі і набувала в ній характеру безстрашної доброчесності; і, смію сказати, що на цих величних основах вона протрималася краще і довше, ніж цього можна було сподіватися, якби вона була результатом зусиль, що суперечили б моїй натурі. Проте, незважаючи на репутацію мізантропа, яку створили мені в світі мій зовнішній вигляд та кілька ущипливих дотепів, немає сумніву, що в своєму колі я погано витримував роль – з друзями і знайомими ведмідь і дикун ставав покірливим ягням. У своїх сарказмах я висловлював гіркі, але загальні істини і ніколи не міг хоч би там кому сказати жодного образливого слова.
Мій «Сільський чаклун» остаточно зробив мене модним у світі, і незабаром в усьому Парижі не було людини популярнішої за мене. Історія цієї п’єси, що склала епоху, пов’язана з тодішнім колом моїх знайомств. Я повинен детальніше розповісти про них, щоб моя подальша розповідь була зрозумілішою.
У мене було чимало знайомих, але тільки двоє обрані друзі – Дідро і Ґрімм. Моїй натурі властиве бажання об’єднувати всіх, хто мені дорогий, і я так любив їх обох, що й вони незабаром полюбили одне одного. Я їх зблизив, вони зійшлися і стали ближчими друзями між собою, ніж зі мною. У Дідро було безліч знайомих, але Ґрімму, чужоземцеві й новачкові, треба було їх придбати. Я постарався допомогти йому в цьому. Познайомив його з Дідро, познайомив з Гофкуром. Я повів його до пані де Шенонсо, до пані д’Епіне, до барона Гольбаха, з яким сам зійшовся майже проти свого бажання. Всі мої друзі стали його друзями, і це було цілком зрозуміло, але ніхто з його друзів так ніколи і не став моїм другом, що було вже менш зрозуміло. Коли він жив у графа де Фрієза, то часто запрошував нас обідати до себе; але я ніколи не бачив ніякого вияву дружби чи прихильності ні з боку графа де Фрієза, ні з боку графа де Шомберґа, його родича і дуже великого друга Ґрімма, ні з боку кого‑небудь з тих чоловіків і жінок, з якими Ґрімм познайомився через них. Виняток становить тільки абат Рейналь, котрий, хоча й був його другом, виявив себе і моїм другом і навіть принагідно з великодушністю, що рідко тепер трапляється, пропонував мені грошей. Але з абатом Рейналем я познайомився значно раніше самого Ґрімма і завжди залишався прихильний до нього після одного його вчинку, не дуже значного, але повного такої делікатності і шляхетності, що я не міг забути цього.
Цей абат Рейналь – людина, безперечно, здатна до палкої дружби. Майже в той самий час, про який я говорю, він довів це стосовно Ґрімма, з яким був дуже близький. Ґрімм деякий час був у приязних стосунках з мадемуазель Фель, але раптом він шалено в неї закохався і надумався відбити її в Каюзака. Красуня, хвалячись своєю постійністю, випровадила нового претендента. Ґрімм поставився до цього трагічно і вирішив померти. Він раптово захворів на дуже дивну, нечувану хворобу. Він провадив дні і ночі в безперервній летаргії; очі його були розплющені, пульс бився правильно, але він не їв, не рухався, не говорив, іноді він, здавалося, чув, що йому говорять, але нічого не відповідав ні словами, ні знаками; втім, він не виявляв ні хвилювання, ні болю, ні лихоманки і лежав як мертвий. Абат Рейналь і я по черзі сиділи біля його ліжка. Абат, людина міцніша і здоровіша, ніж я, просиджував коло нього ночі, а я – дні, причому ми ніколи не пропускали свого чергування, і жоден з нас не йшов, поки не з’явиться інший. Граф де Фрієз стривожився і привів до нього Сенака, який, ретельно оглянувши його, сказав, що це минеться, і нічого не приписав. Страх за мого друга змусив мене уважно стежити за поведінкою лікаря, і я помітив, що, виходячи, він посміхався. Тим часом хворий пролежав кілька днів нерухомо, не проковтнувши ані ложки бульйону і не з’ївши нічого, крім зацукрованих вишень, які я коли‑не‑коли клав йому на язик і які він охоче проковтував. Одного чудового ранку він устав, одягнувся і повернувся до свого звичного способу життя. Він ніколи не говорив ні мені, ні абату Рейналю, ні будь‑кому іншому, скільки я знаю, ні про цю дивну летаргію, ні про те піклування, яким ми оточували його під час хвороби.
Ця історія дуже скоро стала відома. Справді, вийшов би чудовий анекдот, якби людина померла з розпуки через жорстокість оперної співачки. Така піднесена пристрасть зробила Ґрімма модним; незабаром він уславився, як втілення кохання, дружби і відданості. Завдяки такій репутації ним почали цікавитися у вищому світі і скрізь запрошувати; це віддалило його від мене, оскільки він водився зі мною тільки тому, що не було кращого. Я бачив, що він готовий остаточно вислизнути від мене. Я був дуже засмучений цим, бо всі його палкі почуття, якими він вихвалявся, я справді переживав щодо нього самого, не роблячи з цього приводу ніякого галасу. Я був дуже радий його успіху в світі, але мені не хотілося, щоб через це він забував свого давнього друга. Якось я сказав йому: «Ґрімме, ви забуваєте мене, але я прощаю вам це. Коли пройде перше сп’яніння блискучими успіхами, і ви відчуєте всю їхню порожнечу, я сподіваюся, що ви повернетеся до мене – і ви знайдете мене таким, яким я був раніше, а тепер можете не соромитися, я даю вам цілковиту свободу і чекаю вас». Він відповів мені, що я маю рацію, повівся відповідно до цього і скористався своєю свободою так широко, що я більше не бачив його інакше, як у наших спільних знайомих.
До того як він близько зійшовся з пані д’Епіне, ми зустрічалися з ним найчастіше у будинку барона Гольбаха. Цей барон був сином вискочки і володів величезними статками, якими користувався шляхетно, приймаючи у себе письменників і різних видатних людей; сам він завдяки своїм знанням і освіченості був серед них цілком на своєму місці. Він здавна дружив з Дідро і через нього прагнув познайомитися зі мною ще раніше, ніж моє ім’я стало відомим. Природжена відчуженість довго заважала мені піти йому назустріч. Коли він одного разу запитав мене про причину, я відповів: «Ви дуже багаті». Він почав наполягати і добився‑таки свого. Найбільшим моїм нещастям завжди було невміння протистояти ласці: я поступався їй, і це завжди кінчалося для мене погано.
Інше знайомство, що переросло в дружбу, як тільки я отримав право претендувати на неї, було знайомство з Дюкло. Вперше я зустрів його в маєтку Шеврет у пані д’Епіне, з котрою він підтримував найкращі стосунки. Ми лише пообідали разом, і він поїхав того ж дня, але після обіду ми розмовляли кілька хвилин. Пані д’Епіне говорила йому про мене і про мою оперу «Ніжні музи». Дюкло, сам обдарований великими талантами, любив людей обдарованих; відчувши до мене симпатію, він запросив мене до себе. Незважаючи на мою давню прихильність до нього, підкріплену знайомством, через свою соромливість і лінощі я не ходив до нього доти, поки думав, що він запрошує мене тільки з люб’язності; але, підбадьорений своїм першим успіхом і його похвалами, що дійшли до мене, я відвідав його, і він зробив мені взаємний візит. Так почалося наше знайомство, яке завжди було мені дорогим. Крім голосу власного серця, йому я завдячую переконанням, що прямота і чесність можуть іноді поєднуватися із заняттям літературою.
Багато інших зв’язків, не таких міцних і про які я не згадуватиму тут, стали наслідком мого першого успіху і тривали доти, поки публіка не вдовольнила свою цікавість. Я був такою людиною, яку впізнавали одразу і яка другого дня після знайомства не являла собою нічого нового. Втім, одна жінка, що шукала знайомства зі мною у той час, підтримувала його довше, ніж усі інші. Це була маркіза де Крекі, племінниця судді де Фруле, мальтійського посланника; брат її був попередником графа де Монтеґю на посаді французького посла у Венеції; я відвідував його після свого повернення з цієї країни. Пані де Крекі написала мені, я пішов до неї, і вона прийняла мене дружелюбно. Я обідав у неї кілька разів і зустрічався там з кількома письменниками і, між іншим, з паном Сореном, автором «Спартака», «Барневельта» та інших п’єс, який став згодом моїм найлютішим ворогом, причому в нього не було ніяких причин, крім хіба що тієї, що я мав ім’я людини, котрій його батько найнегіднішим чином не давав просвітку.
Читачеві ясно, що від ремесла переписувача, зобов’язаного скрипіти пером з ранку до вечора, мене відволікало дуже багато що, а тому воно було для мене не надто прибутковим, бо я не міг виконувати замовлення уважно і добру половину часу, що залишався у мене для роботи, витрачав на те, щоб підчищати чи вишкрібати свої помилки або переписувати лист заново. Через ці перешкоди з кожним днем Париж ставав для мене все нестерпнішим, і я всією душею прагнув у село. Я багато разів виїжджав на кілька днів до Маркуссі, де у пані Ле Вассер був знайомий вікарій, у якого ми всі влаштовувалися так, щоб йому не було від цього незручностей. Якось Ґрімм поїхав туди з нами. У вікарія був гарний голос, він непогано співав і, хоча не знав нот, міг розучити партію дуже легко і точно її виконував. Ми проводили час, співаючи мої тріо, написані в Шенонсо. Я склав там ще дві чи три мелодії на слова, які Ґрімм та вікарій тут‑таки абияк придумали. Не можу позбутися жалю про ці тріо, написані і виконувані у хвилини найчистішої радості – я залишив їх в Вуттоні разом з іншими своїми нотами. Можливо, мадемуазель Девенпорт уже наробила з них папільйоток, але їх варто було б зберегти: вони здебільшого були написані за всіма правилами контрапункту. Після однієї з цих маленьких подорожей, під час якої я з приємністю спостерігав, як від усієї душі веселилася моя Тітонька, та й сам я теж дуже веселився, я написав вікарієві послання у віршах. Воно написане дуже швидко і дуже погано, і його можна знайти в моїх паперах.
Ближче до Парижа у мене був інший притулок, який мені дуже подобався, – у пана Мюссара, мого співвітчизника і друга, що влаштував собі в Пассі чарівний куточок, де я провів багато безтурботних годин. Мюссар був ювеліром і людиною розсудливою. Чесно наживши своєю торгівлею солідний статок і видавши свою єдину дочку заміж за пана де Вальмалета, придворного метрдотеля, він ухвалив мудре рішення – залишити торгівлю і справи і на старості літ гарненько відпочити від хвилювань життя й натішитися мирними радощами. Добряк Мюссар, справжній практичний філософ, жив без турбот у дуже затишному власному будинку посеред гарного саду, посадженого власними руками. Розпушуючи землю в цьому саду, розташованому уступами, він знайшов викопні черепашки – та так багато, що його екзальтована уява почала бачити самі лише черепашки в усій природі, і він нарешті насправді повірив, що всесвіт складається тільки з черепашок та уламків черепашок, а вся земля не що інше, як суцільний черепашник. Безупинно зайнятий предметом своїх незвичайних відкриттів, він так розпалився такими думками, що вони перетворилися б у його голові в цілісну систему, тобто в божевільну манію, якби, на щастя для його розуму, але на велике нещастя для його друзів, яким він був дорогий і які знаходили у нього найприємніший притулок, смерть не відібрала його у них в результаті дуже дивної і жорстокої хвороби. У нього в шлунку утворилась пухлина, яка постійно збільшувалась і заважала йому їсти, притому що дуже довго ніхто не міг зрозуміти, чому це відбувається, і нарешті після кількох років тяжких страждань він помер з голоду.
Я не можу згадати без болю в серці про останні дні цієї нещасної і гідної людини; Леніпс і я виявилися єдиними друзями, що відвідували його до останньої години, – решту відлякувало видовище його страждань; він пожирав очима їжу, яку нам подавали, а сам ледве міг проковтнути кілька крапель рідкого чаю, який через хвилину шлунок викидав назад. Але до цього скорботного часу скільки приємних днів провів я у нього в колі його вибраних друзів!
На чолі їх я поставлю абата Прево, людину дуже люб’язну і просту, який оживляв свої твори, гідні безсмертя, сердечною теплотою. Ні в його вдачі, ні в його стосунках з людьми не було й тіні того похмурого колориту, яким він забарвлював свої твори. Назву ще лікаря Прокопа, маленького Езопа і улюбленця жінок, Буланже, славнозвісного автора книги «Східний деспотизм», що поширював, здається, погляди Мюссара на питання про тривалість світобудови. Із жінок там бували пані Дені, племінниця Вольтера, яка в той час була просто милою жінкою, але ще не претендувала на дотепність; пані Ванло, не красуня, звичайно, але чарівна жінка, що співала як ангел; і нарешті сама пані де Вальмалет, яка теж співала і яка, незважаючи на свою худорбу, була б дуже приваблива, якби менше претендувала на це. Таке в основному було товариство, що збиралося у пана Мюссара, і воно дуже подобалося мені, але розмови з господарем будинку наодинці та його конхіліоманія подобалися мені ще більше. Можу сказати, що протягом більш як півроку я працював у його кабінеті з таким же задоволенням, як і він сам.
Він уже давно стверджував, що води Пассі цілющі для мого здоров’я, і заклинав мене ради цього лікування оселитись у нього. Щоб вирватися хоч ненадовго з міської метушні, я нарешті поїхав до нього і провів у Пассі днів вісім‑десять, які дали мені багато користі, але зовсім не тому, що я пив воду, а тому, що жив у селі. Мюссар грав на віолончелі і пристрасно любив італійську музику. Якось увечері ми багато говорили про неї перед сном, особливо про опери‑буф; ми обидва бачили їх в Італії і були від них у захваті. Вночі мені не спалось, я почав мріяти, як можна було б прищепити у Франції ідею п’єс такого жанру, бо «Кохання Рагонди» була зовсім не схожа на них. Вранці, гуляючи і приймаючи води, я нашвидку склав кілька віршів і підібрав до них мелодії, що прийшли мені до голови. Я записав усе це абияк у садовій альтанці і за чаєм не стерпів, щоб не показати ці мелодії Мюссару і мадемуазель Дювернуа, його економці, яка справді була дуже добра і мила дівчина.
Ось три уривки, що я зробив: перший монолог «На жаль, слугу я втратив», арія чаклуна «З тривогою росте кохання» і останній дует «З тобою хочу бути, Колен». Я так мало вважав це гідним продовження, що, якби не оплески і схвалення обох моїх слухачів, кинув би свої аркуші у вогонь і не думав би про них більше, як робив стільки разів з речами, нітрохи не гіршими. Але вони мене так розпалили, що через шість днів моя драма була готова за винятком кількох віршів і в загальних рисах покладена на музику, тож у Парижі мені лишалось тільки вставити кілька речитативів та зробити переходи. Я закінчив усю роботу з такою швидкістю, що через три тижні мої сцени були переписані начисто і готові до постановки. Бракувало тільки дивертисменту, який я написав значно пізніше.
Натхненний написанням цього твору, я пристрасно хотів почути його зі сцени і віддав би все на світі, щоб його зіграли до мого вподобання і при зачинених дверях, подібно до того як Люллі, говорять, змусив одного разу зіграти «Арміду» для себе одного. Та оскільки мені неможливо було дістати таке задоволення за відсутності публіки, доводилося, щоб натішитися своєю оперою, провести її на сцену оперного театру. На жаль, вона була написана в абсолютно новому жанрі, до якого вуха парижан зовсім не звикли; до того ж неуспіх «Ніжних муз» змушував мене передбачати таку саму долю і для «Чаклуна», якщо я подам його під своїм ім’ям. Дюкло вирятував мене з труднощів і взявся влаштувати пробну репетицію, зберігши в таємниці ім’я автора. Щоб не виказати себе, я на цю репетицію не пішов, і навіть маленькі скрипалі , що диригували нею, довідались про ім’я автора аж тоді, як загальне схвалення показало, що це чудовий твір. Усі, хто його чув, були в такому захваті, що вже наступного дня скрізь тільки й розмов було, що про нього. Пан де Кюрі, розпорядник придворних розваг, який був на репетиції, попросив п’єсу, щоб поставити її при дворі. Дюкло, знаючи мої наміри і вважаючи, що при дворі я буду меншим господарем своєї п’єси, ніж у Парижі, відмовив йому. Кюрі зажадав п’єсу, пославшись на свої повноваження. Дюкло не поступався, між ними спалахнула така гаряча суперечка, що одного разу в Опері вони готові були викликати одне одного на дуель, і їх ледве розтягнули. Спробували звернутися до мене. Я дозволив розв’язати питання Дюкло. Довелося знову вести з ним перемови. Герцог д’Омон втрутився в цю суперечку. Дюкло визнав нарешті за необхідне поступитися, і п’єса була віддана для постановки у Фонтенбло.
Тією частиною, якою я особливо дорожив і де я найбільше віддалився від уторованого шляху, були речитативи. Мої речитативи були написані в зовсім новому ритмі й узгоджувалися з розміром слів. Розпорядники не посміли допустити такого жахливого нововведення, боячись, як би воно не образило ослячих вух натовпу. Я погодився на те, щоб Франкей і Желіот написали інші речитативи, але сам не хотів у це втручатися.
Коли все було готово і призначений день вистави, мені запропонували з’їздити у Фонтенбло подивитися хоч останню репетицію. Я поїхав туди у придворній кареті разом з мадемуазель Фель, Ґріммом та абатом Рейналем. Репетиція пройшла краще, ніж я чекав. Оркестр, що складався з музикантів оперного театру і придворних музикантів, був численний. Желіот співав партію Колена; мадемуазель Фель грала Колетту, а Кювільє – Чаклуна. Хор був з оперного театру. Я майже не говорив, усім верховодив Желіот; я не хотів утручатися в його роботу і, хоча й удавав із себе давнього римлянина, бентежився серед усіх цих людей, як школяр.
Наступного ранку, в день вистави, я пішов поснідати до кафе «Ґран‑Коммен». Там було багато народу. Говорили про вчорашню репетицію і про те, як важко було на неї потрапити. Один офіцер заявив, що він потрапив туди без жодних труднощів, і почав детально розповідати про все, що там відбувалося, описав і автора, сказав, що він робив і говорив. Але що мене найбільше вразило в цій довгій розповіді, вимовленій з такою ж певністю, як і простотою, так це те, що в ній не було жодного слова правди. Мені було цілком ясно, що той, хто говорить з таким знанням справи про цю репетицію, зовсім не був на ній, якщо він мав перед очима і не впізнавав того самого автора, якого, за власними словами, так добре бачив. Сцена ця справила на мене найдивніше враження. Цей чоловік був середніх літ, ні в його манерах, ані в тоні розмови не було нічого фатівського і зарозумілого; судячи з обличчя, його можна було прийняти за людину порядну, а орден Святого Людовіка свідчив, що він заслужений офіцер. Я мимоволі зацікавився ним, незважаючи на його нахабство. Поки він розповідав свою історію, я червонів, опускав очі, сидів як на голках. Кілька разів я починав міркувати, чи не міг він якимсь чином помилятися і говорити добросовісно. Нарешті, боячись, як би хтось не впізнав мене і не спіймав його на брехні, я похапцем і мовчки допив свій шоколад; проходячи повз нього, я низько нахилив голову і квапливо вийшов, поки присутні й далі обговорювали його розповідь. На вулиці я помітив, що я весь спітнів. Не маю сумніву, що, якби в кафе хтось упізнав і назвав мене, то я був би збентежений і присоромлений, як винуватий, – такою неприємною була мені думка про те, як страждав би цей бідолаха, коли б його брехню було викрито.
Ось і настала одна з тих критичних хвилин мого життя, про яку мені важко просто розповідати, оскільки майже неможливо уникнути в розповіді відтінку похвали чи несхвалення. Спробую все‑таки передати, як я поводився і якими мотивами керувався, не додаючи до цього ні виправдання, ні осуду.
Того дня я був у своєму звичайному недбалому вбранні з довгою бородою і в погано причесаній перуці. Вважаючи таке недотримання благопристойності сміливим вчинком, я увійшов у такому вигляді до тієї самої зали, куди незабаром мали прибути король, королева, королівська родина і весь двір. Пан де Кюрі провів мене у свою ложу, де я і сів. Це була велика ложа на авансцені напроти маленької ложі, розташованої трохи вище, де розмістився король із пані де Помпадур. Я був єдиний чоловік серед жінок, що сиділи в передньому ряду, і не сумнівався, що мене для того й всадовили на це місце, аби я був перед очима в усіх. Коли запалили світло, і я побачив себе в такому костюмі серед надзвичайно вирядженої публіки, мені стало ніяково. Я запитав себе: чи на своєму я місці, чи пристойно мені бути тут? І після кількох тривожних хвилин відповів собі: «Так». Але моя безстрашність ішла, можливо, радше від неможливості відступити, ніж від переконливості доводів. Я мовив собі: «Я на своєму місці, бо дивлюся постановку власної п’єси, мене запросили, і я для того й написав її, і, врешті‑решт, ніхто не має більших прав, ніж я сам, втішатися плодом моєї праці і мого таланту. Я одягнувся як завжди – ні краще, ні гірше; і якщо я знову почну хоч у чому‑небудь підкорятися думці публіки, мені незабаром доведеться підкорятися їй у всьому. Щоб завжди бути самим собою, я ніде не повинен червоніти за те, що одягнений у відповідності з моїм становищем, яке я вибрав. Мій зовнішній вигляд простий і недбалий, але чистий і охайний. Так само й борода сама по собі не являє нічого неохайного, тому що дана нам природою і залежно від часу і моди іноді вважається прикрасою. Мене можуть вважати смішним і нахабним? Ну то й що? Я повинен уміти зносити насмішки і осуд, аби тільки вони не були заслуженими».
Після цієї короткої розмови з самим собою я так підбадьорився, що став би безстрашним, якби це знадобилося. Але чи від присутності короля, чи внаслідок природної сердечної прихильності до мене я не помічав у цікавості, з якої на мене дивилися, нічого образливого чи неввічливого. Я був такий зворушений, що знову почав турбуватися про себе і про долю своєї п’єси, боячись не виправдати доброзичливого ставлення до мене з боку публіки, яка, здавалося, готова була лише вітати мене. Я був озброєний проти знущання глядачів, але їхній ласкавий вигляд, якого я зовсім не чекав, так полонив мене, що я тремтів, як дитина, коли почалася вистава.
Незабаром, проте, я заспокоївся. Актори грали досить погано, але співали чудово, і взагалі музична частина виконувалася добре. З першої ж сцени, яка справді відзначається зворушливою наївністю, я почув у ложах шепіт здивування і схвалення, незвичайний на виставах п’єс такого роду. Зростаюче хвилювання незабаром охопило весь зал і, говорячи словами Монтеск’є, ефект посилювався сам собою. У сцені двох закоханих він досяг вищої межі. У присутності короля не можна аплодувати, тому було чути все – і п’єса, і автор від цього виграли. Навколо себе я чув шепіт жінок, що здавалися мені прекрасними, як ангели. Вони говорили одна одній впівголоса: «Чарівно! Чудово! Кожен звук доходить до серця!» Задоволення від того, що я викликав захоплення стількох чарівних осіб, схвилювало мене самого до сліз, і я не міг утримати їх при першому дуеті, помітивши, що плачу не один. Була хвилина, коли я подумки повернувся в минуле, згадавши себе на концерті Трейторана і відчув себе, ніби раб, що підносить вінець над головою тріумфатора; але цей спогад був коротким, і невдовзі я цілком віддався захвату своєю славою. Але я переконаний, що втіха від близькості жінок відіграла тут не меншу роль, ніж авторське марнославство. Якби в залі були тільки чоловіки, я навряд чи відчував би того вечора безперервне бажання своїми губами осушити ті солодкі сльози, які змушував проливати. Я бачив п’єси, що викликали й більші пориви захвату, але ніколи не бачив, щоб таке повне, солодке і зворушливе захоплення панувало в залі протягом усієї вистави, та ще при дворі, у день її прем’єри. Ті, хто на ній був, напевно, пам’ятають її, тому що враження було єдине у своєму роді.
Того ж вечора герцог д’Омон велів сказати мені, щоб на завтра на одинадцяту годину я прибув у палац: король хоче зі мною познайомитись. Пан де Кюрі, який передав мені це запрошення, додав, що мені, можливо, призначать пенсію, і король хоче сам оголосити мені про це. Чи повірить читач, що після такого блискучого дня я провів ніч, повну здивування і тривоги за себе? Міркуючи про майбутню аудієнцію, я перш за все подумав про свою потребу часто виходити, що змусила мене дуже страждати під час вистави, можливо, вона мучитиме мене і наступного дня, коли я опинюся в галереї чи в королівських покоях серед усіх цих вельмож, чекаючи на появу його величності. Ця хвороблива потреба була головною причиною, що заважала мені відвідувати зібрання і змушувала уникати оточення жінок. Мені робилося погано від самої лише думки про те становище, в яке ця потреба поставила б мене. Я волів би краще померти, ніж пережити такий скандал. Тільки ті, кому знайомий подібний стан, можуть уявити собі, з яким жахом я думав про таку можливість.
Крім того, я малював собі, як я стоятиму перед королем, як мене називатимуть його величності, як він зволить зупинитися і заговорити зі мною. Щоб відповісти, мені потрібні будуть ясність і притомність духу. Моя клята соромливість, що охоплює мене при зустрічі з кожною незнайомою мені людиною, навряд чи покине мене перед королем Франції і дозволить миттєво придумати, що саме потрібно сказати! Я хотів би зберегти суворий вигляд і тон, засвоєний мною, і разом з тим показати, що ціную честь, виявлену мені таким великим монархом. Тут потрібно було б мовити якусь високу і корисну істину і втілити її у форму прекрасної і заслуженої похвали. Але щоб заздалегідь підготувати вдалу відповідь, треба точно вгадати, що він мені скаже. А я до того ж був переконаний, що в його присутності не згадаю ні слова зі своїх заготовлених фраз. Що буде зі мною у цей момент, та ще на очах у всього двору, коли я від хвилювання бовкну яку‑небудь із звичайних своїх дурниць? Ця небезпека нагнала на мене такого страху і тремтіння, що я вирішив у жодному разі не наражатися на неї.
Щоправда, я втрачав пенсію, яку мені певною мірою пропонували, але й позбавлявся зобов’язань, які вона на мене наклала б. Прощай, істино, свободо і мужносте! Після цього я не наважився б міркувати про незалежність і безкорисливість. Прийнявши пенсію, мені довелося б лестити або мовчати. Та й хто поручився б, що мені почали б її виплачувати? Скільки для цього треба зробити, скільком людям кланятись! Щоб зберегти її за собою, мені довелося б узяти на себе стільки неприємних турбот, що, мабуть, краще буде обійтися без неї. Тому я вирішив, що, відмовляючись від неї, роблю вибір, цілком згідний з моїми правилами, і жертвую примарним ради теперішнього. Я сказав про своє рішення Ґрімму, який не став мені заперечувати. Перед іншими я послався на нездужання і того ж ранку виїхав.
Мій від’їзд наробив галасу і викликав загальний осуд. Мої доводи не могли бути сприйняті всіма. Простіше і швидше було звинуватити мене в дурній гордості, що більше подобалося заздрісникам, не здатним у душі вчинити так, як я. Другого дня Желіот надісав мені записку, в якій детально описав успіх моєї п’єси і те, як захоплений нею король. «Цілий день, – писав він мені, – його величність не припиняє співати найфальшивішим з усіх голосів королівства: На жаль, слугу я втратив; і смутком сповнена душа!». Він додавав, що за два тижні має відбутися друга вистава «Чаклуна», яка підтвердить в очах публіки її цілковитий успіх.
Через два дні, коли я близько дев’ятої години вечора йшов вечеряти до пані д’Епіне, біля її під’їзду мене наздогнав якийсь фіакр. Хтось із глибини фіакра робив мені знаки, щоб я сів у екіпаж. Я піднявся у фіакр, там був Дідро. Він почав говорити мені про пенсію з таким запалом, якого я не чекав од філософа. Він не бачив злочину в моєму небажанні бути рекомендованим королю, але вважав жахливим злочином мою байдужість до пенсії. Він сказав, що, коли я не зацікавлений особисто, мені недозволенно забувати про пані Ле Вассер та її дочку, що у мене є щодо них обов’язки, і я не повинен пропускати жодного можливого і чесного способу забезпечити їх; а оскільки ще не можна було сказати, що я вже відмовився від пенсії, а мені, мабуть, схильні її дати, я повинен домагатися й добитися її за всяку ціну. Хоч мене й розчулив його запал, я не міг погодитися з його доводами, і у нас зав’язалася на цю тему дуже гаряча суперечка – моя перша суперечка з ним. Згодом усі наші суперечки проходили подібним чином: він указував мені, як я повинен був робити, а я відмовлявся, вважаючи, що не повинен так чинити.
Ми розлучилися дуже пізно. Я хотів був повести його повечеряти до пані д’Епіне, але він відмовився. Моє бажання об’єднати всіх, кого я люблю, змушувало мене в різні часи робити безліч спроб познайомити їх, і дійшло до того, що одного разу я привів пані д’Епіне до його дверей, але він не прийняв нас; він завжди відмовлявся зустрічатися з нею, говорячи про неї у найпрезирливіших висловах. І лише після моєї сварки з ними обома у них зав’язалися дружні взаємини, і він почав відзиватися про неї шанобливо. Відтоді Дідро і Ґрімм, здавалося, поставили собі за мету посварити мене з моїми доморядницями, постійно даючи їм зрозуміти, що вони не можуть жити у великих статках лише тому, що цього не хочу я і що вони ніколи нічого від мене не доб’ються. Вони намагались умовити їх покинути мене, обіцяючи їм влаштувати через пані д’Епіне патент на роздрібну торгівлю сіллю, тютюном і вже не знаю чим ще. Вони навіть хотіли втягнути Дюкло і Гольбаха в цю змову, але Дюкло не погодився. До мене тоді дійшли деякі чутки про всю цю інтригу, але більше я безумовно дізнався про неї тільки багато пізніше. Мені часто доводилося оплакувати сліпу і нескромну старанність своїх друзів, які намагалися довести мене в моєму жалюгідному стані до найсумнішої самотності, прагнучи ощасливити мене такими засобами, які годилися лиш на те, щоб зробити мене тільки нещасним.
На Масляну наступного, 1753 року, «Чаклуна» грали в Парижі, і я встиг до цього часу написати увертюру і дивертисмент. Цей дивертисмент у тому вигляді, в якому його написано, повинен був гратися від початку до кінця, бо являв собою послідовний розвиток дії і складався, на мою думку, з кількох дуже приємних картин. Та коли я запропонував цю ідею Опері, то мене не захотіли навіть слухати, і довелося, як звичайно, перемішати співи з танцями. Тому дивертисмент, повний чарівних мотивів, що не спотворювали дії, мав дуже посередній успіх. Я зняв речитатив Желіота і замінив його своїм у тому вигляді, як я його написав і як його було надруковано. Цей речитатив, виконуваний, треба признатися, на французький лад, тобто розтягнений акторами, не тільки нікого не шокував, але навіть сподобався не менше, ніж арії, і здався публіці не гіршим за решту. Я присвятив свою п’єсу панові Дюкло, що опікувався нею, і заявив, що це буде моя єдина присвята. Але з його згоди я присвятив її ще й іншій особі; і з цим винятком присвята вийшла для нього ще почеснішою.
З цією п’єсою пов’язано багато анекдотів, про які я не буду розводитись, бо мушу поговорити про важливіші речі. Можливо, коли‑небудь я повернуся до них у додатку. Проте згадаю про один з них, оскільки він може мати стосунок до подальших подій. Якось у Гольбаха я переглядав ноти. Після того як я переглянув безліч найрізноманітніших нот, він показав мені зібрання п’єс для клавесина і сказав: «Ось п’єси, написані для мене. Вони повні смаку і дуже співучі; ніхто не знає і не побачить їх, окрім мене. Виберіть деякі з них і вставте у свій дивертисмент». У мене в голові було значно більше пісень і симфоній, ніж я міг використати, тож я не потребував його матеріалів. Але він мене так умовляв, що з ласки до нього я вибрав одну пастораль, яку скоротив і переклав на три голоси для виходу подруг Колетти. За кілька місяців, коли «Чаклуна» знову поставили на сцені, я прийшов одного разу до Ґрімма і застав у нього товариство навколо клавесина, з‑за якого він швидко підхопився, тільки‑но побачив мене. Поглянувши мимовільно на пюпітр, я побачив той самий збірник нот Гольбаха, розгорнений якраз на тій самій п’єсі, яку він умовив мене взяти, запевняючи, що вона ніколи не вийде з його рук. Через деякий час я побачив ще раз той самий збірник на клавесині пані д’Епіне, того дня, коли в неї був музичний вечір. Ні Ґрімм, ні хтось інший ніколи не говорили про цю арію, і я теж говорю про неї тільки тому, що незабаром пішла чутка, що не я написав «Сільського чаклуна». Оскільки я ніколи не був добрим виконавцем, то певен, що якби не мій «Музичний словник», то врешті‑решт почали б говорити, що я нічого не розумію в музиці.
Незадовго до постановки «Сільського чаклуна» до Парижа привезли італійські опери‑буф, які грали в оперному театрі, не передбачаючи, яке враження вони там зроблять. Хоча вони були огидні, й оркестр, тоді зовсім неосвічений, довільно спотворював виконувані п’єси, вони завдали французькій опері такої шкоди, від якої та вже ніколи не змогла одужати. Порівняння цих двох видів музики, що виконувалася протягом одного дня в одному й тому самому театрі, відкрило французам вуха, і вони не хотіли більше терпіти свою протяжну музику, послухавши жваву і яскраву італійську. Як тільки буфони кінчали, усі розходились. Довелося змінити порядок вистав і поставити буфонів у кінці. Давали «Егле», «Пігмаліона», «Сільфа», ніщо не витримувало. Тільки «Сільський чаклун» витримав випробування і мав успіх навіть після «Служниці‑пані». Коли я писав свою інтермедію, я тільки й думав, що про опери‑буф, саме вони були мені за взірець, але я зовсім не передбачав, що їх коли‑небудь слухатимуть одночасно з моїм твором. Коли б я був плагіатором, скільки крадіжок розкрилося б, і як би тоді постаралися вивести мене на чисту воду! Але ні, даремно б шукали, у моїй музиці не знайшлося жодних запозичень, а всі мої мелодії при порівнянні з уявними оригіналами виявилися такими ж новими, як і характер музики, яку я створив. Якби подібному випробуванню піддали Мондонвіля чи Рамо, від них би нічого не залишилося.
Комічна опера завоювала італійській музиці палких прихильників. Весь Париж поділився на два табори, які сперечалися завзятіше, ніж якби мова йшла про яке‑небудь державне чи релігійне питання. Одна партія, могутніша і численніша, що складалася з вельмож, багачів і жінок, підтримувала французьку музику, а друга, палкіша, гордовитіша і натхненніша, складалася із справжніх поціновувачів, людей обдарованих і талановитих. Маленька купка їх збиралася в Опері, під ложею королеви. Інша партія заповнювала весь партер і решту частини зали, але головне її ядро було під ложею короля. Ось звідки з’явилися назви знаменитих партій того часу: «кут короля» і «кут королеви». Розпалившись, суперечка викликала появу брошур. Кут короля захотів пожартувати – його було висміяно в «Маленькому пророці»; захотів удатися до міркувань – і був розчавлений «Міркуванням про французьку музику». Ці дві маленькі статті, перша з яких належала Ґрімму, а друга – мені, єдині, що пережили цю суперечку, всі інші давно забуті.
Але «Маленький пророк», якого, всупереч моєму бажанню, довго і вперто приписували мені, був сприйнятий як жарт і не завдав ані найменших прикрощів його авторові, тоді як «Міркування про французьку музику» було сприйняте серйозно і підняло проти мене всю націю, яка визнала себе ображеною за свою музику. Опис неймовірної дії цієї брошури був би гідний пера Тацита. То був час великого розбрату між парламентом і духівництвом. Парламент було розігнано, збудження досягло вищої точки, все загрожувало близьким повстанням. Та тільки‑но вийшла брошура, як усі інші суперечки негайно ж були забуті, всі вже думали тільки про небезпеку, що нависла над французькою музикою, і всі озброїлися проти одного мене. Обурення було таке велике, що нація так ніколи і не змогла мені цього забути. При дворі вагалися лише у виборі між Бастилією і засланням для мене. Коли прочитають, що ця брошура запобігла революції в державі, мені не повірять. Але це правда, і весь Париж може це все ще засвідчити, оскільки з часу цієї дивної історії не минуло й п’ятнадцяти років.
Якщо ніхто й не замірився на мою свободу, то в усякому разі багато хто не утримався від образ на мою адресу, навіть моє життя було в небезпеці. Оркестр Опери уклав велику змову, щоб убити мене на виході з театру. Мені сказали про це, я почав тільки ще старанніше відвідувати Оперу і лише багато пізніше дізнався, що пан Ансле, офіцер мушкетерів, прихильний до мене, став на заваді виконанню змови, наказавши, без мого відома, охороняти мене щоразу, коли я повертався з вистави. Оперний театр недавно перейшов під міське управління. Міський голова щонайперше позбавив мене права безкоштовного відвідування Опери, причому це було зроблено у найбезчесніший спосіб: мені публічно заборонили прохід у театр, і я змушений був узяти собі квиток до амфітеатру, щоб не лишитися того дня ні з чим. Несправедливість була тим більше волаючою, що єдиною платою, яку я призначив за свою п’єсу, поступаючись нею Опері, було постійне право на безкоштовний вхід, бо, хоча таким було право всіх авторів, а мені таке право належало на подвійній підставі, я навмисне наполіг на ньому у присутності пана Дюкло. Правда, через касира Опери мені прислали п’ятдесят луїдорів гонорару, яких я не просив, але, крім того, що ці п’ятдесят луїдорів зовсім не складали всієї суми, що належала мені за правилами, ця плата не мала нічого спільного з правом безкоштовного входу, яке зовсім від неї не залежало. У цьому вчинку було стільки несправедливості і грубості, що публіка, у той час найбільш вороже настроєна проти мене, одностайно обурилась, і той, хто ще напередодні ображав мене, наступного дня голосніше за всіх кричав у залі, що соромно таким чином позбавляти права вільного входу автора, який це право не тільки цілком заслужив, а й міг би навіть вимагати його подвійно. Так справдилося італійське прислів’я: «Ognun ama la giustizia in casa d’altrui».
Мені лишалося тільки одне – зажадати назад свій твір, коли мене позбавили означеної винагороди. Я написав про це панові д’Аржансону, який завідував Оперою. До цього листа я додав рахунок, проти якого нічого не можна було заперечити. І лист, і рахунок залишилися без відповіді. Мовчання цієї несправедливої людини глибоко образило мене і остаточно знищило ту невелику повагу, яку я завжди почував до його вдачі і талантів. Отже, Опера зберегла за собою мою п’єсу і обманом позбавила мене тієї винагороди, за яку я її віддав. Від слабкого до сильного – це називається украсти; від сильного до слабкого – просто скористатися чужим добром.
Що ж до грошового прибутку від цього твору, хоча він не дав мені і чверті того, що дав би іншому, я все ж таки дістав змогу прожити кілька років без переписування нот, яке йшло весь час досить погано. Я отримав сто луїдорів від короля, п’ятдесят від пані де Помпадур – за виставу в Бель‑Вю, де вона сама зіграла роль Колена, п’ятдесят від Опери і п’ятсот франків від Піссо – за право видання. Отже, ця інтермедія, що коштувала мені п’ять‑шість тижнів праці, дала мені майже стільки ж грошей, незважаючи на мої нещастя і мою нетямущість, скільки згодом дав «Еміль», що коштував мені двадцяти років міркувань і трьох років праці. Але за матеріальне благополуччя, що дала мені ця п’єса, я заплатив нескінченними неприємностями, які вона на мене накликала. Вона стала розсадницею таємних заздрощів, що виявилися значно пізніше.
З часу її успіху я вже не помічав ні у Ґріммі, ні у Дідро, ні у будь‑кому ще із знайомих літераторів тієї щирості, тієї відвертості, тієї втіхи бачити мене, які, як мені здавалося, я зустрічав раніше. Як тільки я з’являвся у барона, всі одразу уривали розмову. Товариство розпадалося на маленькі групки, чулося перешіптування, і я залишався сам, не знаючи, з ким заговорити. Я довго терпів це образливе відчуження і, бачачи, що пані Гольбах, жінка люб’язна і мила, і далі приймає мене добре, зносив грубощі її чоловіка, поки їх можна було витерплювати. Та одного разу він без будь‑якої причини і приводу напав на мене так грубо у присутності Дідро, який не промовив при цьому ні слова, і Маржанси, який не раз говорив мені потім, що він дивувався м’якості і стриманості моїх відповідей, що я пішов, наважившись нарешті залишити його будинок і ніколи вже туди більше не повертатися. Це не завадило мені завжди з повагою говорити про нього і про його будинок, тоді як він говорив про мене завжди тільки в образливих і презирливих висловах, називаючи мене не інакше, як жалюгідним педантом, хоча ніколи не міг вказати яку‑небудь мою провину перед ним або перед якими‑небудь близькими йому особами. Ось як він врешті‑решт виправдав мої передчування і побоювання.
Що стосується мене, я гадаю, що мої друзі пробачили б мені написання книг, і до того ж чудових книг, оскільки така слава не була чужа і їм самим, але вони не змогли пробачити мені ні написання опери, ні її блискучого успіху, бо ніхто з них не був у змозі вступити на той самий терен і претендувати на такий самий успіх. Лише Дюкло, який стояв понад заздрістю, став ще прихильніший до мене і ввів мене до мадемуазель Кіно, де я зустрів ту увагу, ввічливість і люб’язність, яких не знайшов у будинку Гольбаха.
У той час як в Опері грали «Сільського чаклуна», її автор виявив себе і у Французькій Комедії, але не так успішно. Не зумівши протягом семи чи восьми років добитися постановки свого «Нарциса» на сцені італійського театру, я втратив цікавість до цього театру через погану гру його акторів у французьких п’єсах і захотів передати свою п’єсу французам. Я розповів про своє бажання акторові Лану, з яким був знайомий і який, як відомо, був порядною людиною і теж літератором. «Нарцис» йому сподобався, він узявся поставити його, не розголошуючи імені автора, а тим часом добув мені дозвіл на безкоштовний вхід до Французької Комедії, що було мені дуже приємно, оскільки я завжди віддавав перевагу цьому театру над двома іншими. П’єса була схвалена і поставлена без згадування імені автора, але у мене є підстави думати, що для акторів та багатьох інших воно не залишилося невідомим. Ролі перших коханців виконували Госсен і Ґранваль, і хоча загального розуміння п’єси, на мій погляд, не було досягнуто, не можна було сказати, щоб її погано зіграли. В усякому разі я був здивований і зворушений поблажливістю публіки, що мала терпець спокійно прослухати її з початку до кінця і навіть витримати другу виставу, не виявляючи найменших ознак нетерпіння.
Щодо мене, то я так занудьгував уже на прем’єрі, що не міг досидіти до кінця і, втікши з вистави, зайшов до кафе Прокопа, де зустрів Буассі та декого інших, які, очевидно, занудьгували так само, як і я. Там я привселюдно признався у своєму гріхові, визнавши себе смиренно чи гордо автором п’єси і висловивши про неї вголос те, що думали інші. Це публічне визнання з боку автора того, що його п’єса погана і провальна, викликало велике захоплення, а мені нічого не коштувало. Я навіть знайшов утіху своєму самолюбству в тому, що мужньо зробив це визнання, і гадаю, що в цьому випадку гідно було зробити його, ніж промовчати з дурного сорому. Але, хоч на сцені п’єса і провалилась, читати її було не так нудно, і я опублікував її, а в передмові, що належить до вдалих моїх творів, уперше виклав свої принципи з більшою відвертістю, ніж робив це раніше.
Незабаром я дістав змогу розвинути їх цілком у поважнішій праці. Якщо я не помиляюся, саме того, 1753 року, Діжонська академія оголосила конкурс на тему «Походження нерівності серед людей». Приголомшений важливістю питання, я був здивований, що академія наважилася запропонувати його, та оскільки у неї знайшлося досить сміливості для цього, я теж набрався сміливості і взявся до роботи.
Щоб спокійно обдумати цю велику тему, я на тиждень поїхав до Сен‑Жермена разом з Терезою, а також з нашою хазяйкою, дуже доброю жінкою, та з однією її подругою. Я вважаю цю поїздку однією з найприємніших у своєму житті. Стояла чудова погода, наші милі супутниці взяли на себе всі турботи і клопоти. Тереза розважалася з ними, а я, ні про що не турбуючись, без будь‑яких церемоній приходив до них у години наших веселих трапез. Решту дня я блукав лісом, шукав і знаходив там образи первісних часів, історію яких сміливо прагнув намалювати, викривав дрібну людську брехню, осмілювався оголювати їхню вдачу, слідкував за розвитком часів і подій, що спотворювали їх, і, порівнюючи людину, створену людьми, з людиною, створеною природою, показував людям, що досягнута ними уявна досконалість – джерело їхніх нещасть. Моя душа, захоплена цими величними міркуваннями, підносилася до Божества; і, споглядаючи звідти собі подібних, які в сліпому невіданні йшли шляхом своїх забобонів, помилок, нещасть і пороків, я кричав їм слабким голосом, що його вони не могли почути: «Божевільні, ви повсякчас скаржитеся на природу; тож знайте, що всі ваші біди виходять від вас самих!».
З цих міркувань народилося «Міркування про нерівність» – праця, що сподобалася Дідро більше, ніж інші мої твори, і викликала з його боку найбільш корисні для мене поради. Проте у всій Європі знайшлося дуже мало читачів, здатних зрозуміти її, а серед них нікого, хто захотів би про неї говорити. Я написав її на конкурс, а потім і надіслав, заздалегідь упевнений, що премії вона не отримає, бо не для такого роду творів засновуються академічні премії.
Ця поїздка і це заняття цілюще подіяли на мій настрій і на моє здоров’я. Страждаючи затриманням сечі, я останніми роками цілковито довірив себе лікарям, які не полегшили моєї недуги, але виснажили сили і зруйнували мій організм. Повернувшись із Сен‑Жермена, я зміцнів і відчув себе набагато краще. Я взяв це до уваги і, вирішивши видужати або померти без лікарів і ліків, розпрощався з ними назавжди і почав жити день за днем, сидячи сумирно, коли не міг ходити, і вирушаючи на прогулянки відразу, як тільки до мене поверталися сили. Паризьке життя серед людей з претензіями дуже мало відповідало моєму смаку; інтриги письменників, їхні ганебні чвари, їхня недостатня сумлінність у книгах, їхній самовпевнений тон у товаристві були мені такі ненависні, такі осоружні, я зустрічав так мало м’якості, сердечної відвертості і щирості навіть у спілкуванні з моїми друзями, що все це метушливе життя мені набридло, і я почав палко пориватися в село. Але, розуміючи, що моє ремесло не дозволить мені там оселитися, я намагався проводити за містом хоча б усі свої вільні години. Протягом кількох місяців я щодня після обіду ходив гуляти до Булонського лісу, обмірковуючи теми своїх творів, і повертався додому лише під ніч.
Гофкур, з яким я був тоді дуже дружний, змушений був поїхати до Женеви у службових справах і запропонував узяти мене з собою, на що я погодився. Я почував себе не так добре, щоб обійтися без догляду моєї доморядниці, тож було вирішено, що вона поїде зі мною, а її мати залишиться наглядати за будинком. І ось, наготувавши все необхідне, ми виїхали утрьох 1 червня 1754 року.
Мушу відзначити, що під час цієї подорожі я вперше відчув щось таке, що похитнуло мою довірливу вдачу, з якою я дожив до сорокадворічного віку і якій звірявся завжди беззавітно і без будь‑яких неприємностей для себе. Ми їхали у простій кареті, на одних і тих самих конях, проїжджаючи щодня зовсім невеликі відстані. Я часто виходив і йшов пішки. Ледве ми проїхали півдороги, як Тереза почала виявляти найрішучіше небажання залишатися в кареті наодинці з Гофкуром, а коли я, незважаючи на її прохання, виходив, вона теж виходила зі мною і йшла пішки. Я довго сварив її за цю примху і навіть заборонив їй це робити взагалі, поки вона зрештою була змушена пояснити мені її причину. Я не міг отямитися з дива і думав, чи не марю я, коли довідався, що мій друг Гофкур, шістдесятирічний старий, подагрик, хвороблива людина, виснажена розпусним життям, прагнув з самого початку нашого від’їзду спокусити особу, вже не молоду і не красуню, яка належала його другові, і при цьому вдавався до найниціших, найганебніших засобів, аж до того, що пропонував їй гроші, намагався розворушити її чуттєвість читанням огидної книжки і показував непристойні малюнки, яких у ній було повно. Обурена Тереза викинула одного разу його мерзенну книжку за вікно. Я довідався, що першого дня, коли жорстока мігрень змусила мене лягти в ліжко без вечері, він використав весь час, поки був з нею наодинці, на чіпляння і витівки, більш гідні якого‑небудь сатира чи козла, ніж порядної людини, якій я довірив свою подругу і самого себе.
Яка несподіванка! З яким небувалим болем стислося моє серце! До цього я вважав дружбу невіддільною від усіх ніжних і шляхетних почуттів, що складають її чарівність, – і ось, уперше в своєму житті, я змушений був пов’язати її з презирством і позбавити довіри і поваги людину, котру любив і котра, як мені здавалося, любить мене! Негідник приховував од мене свою підлість. Щоб не виказати Терезу, я змушений був не показувати свого презирства до нього і затаїти в глибині серця почуття, про які він не повинен був знати. Солодка і свята ілюзія дружби! Гофкур перший зняв твою завісу з моїх очей. Скільки жорстоких рук заважали їй відтоді знов опуститися!
У Ліоні я покинув Гофкура і далі попрямував через Савойю, не наважившись ще раз проїхати так близько від матусі і не побачитися з нею. Я побачив її… Але в якому стані, Боже мій! Як вона опустилася! Що залишилося у неї від колишньої доброчесності? Невже це була та сама пані де Варенс, колись така блискуча жінка, до якої направив мене кюре Понвер? Як краялося моє серце! Я не бачив для неї іншого виходу, як переселитися в інше місце. Палко, але марно я знову повторював їй те, про що просив у своїх листах до неї, вмовляючи її переїхати і мирно жити у мене, оскільки ми з Терезою були готові присвятити себе тому, щоб зробити її життя щасливим. Вона мене не послухала, кажучи, що зв’язана своєю пенсією, яку їй і далі акуратно виплачували, хоча сама вона давно вже нею не користувалась. Я дав їй трохи грошей, значно менше від того, що мав би дати і що дав би, якби був твердо переконаний, що вона скористається з них хоч одним су. Поки я жив у Женеві, вона їздила в Шабле і заїхала до мене у Ґранж‑Каналь. Їй не вистачало грошей, щоб закінчити свою подорож. У мене не було при собі потрібної суми, і я надіслав їй гроші за годину з Терезою. Бідолашна матуся!
Варто сказати ще про одну рису її серця. З усіх прикрас у неї залишався тільки один маленький перстеник; вона зняла його зі свого пальця і хотіла надіти на палець Терези, але та негайно ж наділа його на колишнє місце і поцілувала цю шляхетну руку, оросивши її сльозами. Тоді для мене був якраз відповідний момент розквитатися зі своїм боргом. Треба було все кинути, поїхати за нею і не залишати до її останньої години, розділити її долю, хоч якою б вона була. Нічого цього я не зробив. Відвернутий іншою прихильністю, я відчував, що моє кохання до неї охололо, не маючи надії бути їй корисним. Я плакав за неї, але разом з нею не поїхав. Це найсильніше і найневідступніше з усіх докорів сумління, які я переживав у житті. Цим я заслужив ті жахливі покарання, що відтоді не припиняли сипатися на мене. Хай спокутують вони мою невдячність! Вона виявилася в моїх вчинках, але дуже підірвала моє серце, щоб можна було назвати його серцем невдячного.
Перед від’їздом з Парижа я накидав присвяту до свого «Міркування про нерівність». Я закінчив його в Шамбері і, щоб уникнути всяких причіпок, позначив його ім’ям цього міста, вирішивши, що краще не вказувати, що його написано у Франції чи в Женеві. Приїхавши до цього міста, я віддався республіканському захвату, який мене туди і привів. Захват мій ще більше посилився від виявленого мені прийому. Мене скрізь зустрічали так радісно і так ушанували, що я цілком віддався патріотичним почуттям, і, бачачи, що за законом я втратив права громадянства, тому що відмовився від релігії своїх предків, я вирішив відкрито повернутися до протестантизму. Я подумав, що оскільки Євангелія однакова для всіх християн, а суть догматів розрізняється лише спробами пояснити те, чого не можна зрозуміти, то в кожній країні тільки верховній владі належить установлювати спосіб богослужіння і ці незбагненні догмати, а громадяни зобов’язані прийняти їх і дотримувати того способу богослужіння, який приписують закони.
Часте спілкування з енциклопедистами не тільки не похитнуло моєї віри, але ще більше зміцнило її завдяки властивій мені огиді до суперечок і групівщини. Вивчення людини і всесвіту показало мені в усьому кінцеві причини і розум, що ними керує. Читання Біблії, і особливо Євангелії, яким я старанно займався останні роки, змусило мене з презирством ставитися до низьких і дурних тлумачень Христового вчення з боку людей, найменше гідних розуміти його. Одне слово, філософія, прив’язавши мене до суті релігії, відвернула мене від купи дрібних, убогих формул, якими люди обплутали її.
Вважаючи, що для розумної людини не існує двох способів бути християнином, я гадав, що все, пов’язане з формою і дисципліною, в кожній країні залежить від законів. З цього розумного, соціального і миролюбного принципу, що накликав на мене такі жорстокі переслідування, я зробив висновок, що, захотівши бути громадянином, я повинен стати протестантом і повернутися до віросповідання, встановленого в моїй країні. Я зважився на це і навіть підкорився настановам пастора парафії, розташованої за містом, де я оселився. Єдине, чого я бажав – щоб мене не змушували ходити до консисторії, хоча церковна постанова цього вимагала. Ради мене її погодилися порушити і скликали комісію з п’яти чи шести членів, щоб вислухати моє сповідання віри приватно. На жаль, пастор Пердріо, людина люб’язна і м’яка, з яким я був у добрих стосунках, здумав сказати мені, що ця маленька комісія з радістю чекає мого виступу. Це очікування так налякало мене, що я протягом трьох тижнів день і ніч учив приготовлену мною коротку промову, і так збентежився, коли настав час виголошувати її, що не міг сказати ні слова і виступав перед комісією в ролі найдурнішого школяра. Члени комісії говорили за мене, а я тупо відповідав тільки «так» або «ні».
Потім я був допущений до причастя і відновлений у правах громадянина. Мене записали до членів внутрішньої варти, до якої входять тільки дійсні громадяни і городяни: я також був на засіданні надзвичайної генеральної ради для прийняття присяги від синдика Мюссара. Я був такий зворушений добротою, виявленою мені в цьому випадку радою і консисторією, а також люб’язністю і послужливістю чиновників, пасторів і громадян, що, схиляючись на невідступні переконання добряка Делюка, а ще більше підкоряючись своїй власній схильності, вирішив поїхати до Парижа, щоб розпорядитися своїм господарством, улагодити свої справи, влаштувати куди‑небудь пані Ле Вассер та її чоловіка або інакше забезпечити їх і потім повернутися з Терезою до Женеви, щоб прожити там решту своїх днів.
Ухваливши таке рішення, я відклав на якийсь час усі серйозні справи, щоб до свого від’їзду розважитися з друзями. З усіх цих розваг мені найбільше сподобалася прогулянка на човні по озеру разом з Делюком‑батьком, його невісткою, двома його синами і моєю Терезою. Ми витратили сім днів на цю прогулянку; погода була чудова. Я зберіг яскравий спогад про місця, що вразили мене на протилежному кінці озера, які я описав через кілька років у «Новій Елоїзі».
Головні знайомства, зав’язані мною в Женеві, крім уже згаданої родини Делюків, були такі: молодий пастор Верн, якого я знав ще в Парижі і про кого був кращої думки, ніж він згодом заслужив; пан Пердріо, який був тоді сільським пастором, а тепер став професором словесності, милий і люб’язний, про товариство якого я завжди шкодуватиму, хоча він і визнав за краще припинити зі мною стосунки; пан Жалабер, тоді професор фізики, а пізніше – радник і синдик; я прочитав йому своє «Міркування про нерівність», тільки без присвяти, і він, здавалося, був у захваті від нього; професор Люлленом, з яким я листувався аж до його смерті і який навіть доручив мені купувати книги для Бібліотеки; професор Верн, що відвернувся від мене, як і всі, після того, як я не раз доводив йому свою прихильність і довіру, які мали б його зворушити, якби можна було чим‑небудь зворушити богослова; Шапюї, прикажчик і наступник Гофкура, який хотів посісти його місце і незабаром сам виявився звільненим; Марсе‑де‑Мезьєр, давній друг мого батька, що став і моїм другом. Колись він зробив важливі послуги своїй вітчизні, але, ставши драматургом і претендуючи потрапити до Ради Двохсот, змінив свої принципи і став предметом насмішок після своєї смерті. Але найбільше свої сподівання я пов’язував з Мульту, молодим хлопцем, що подавав найбільші надії своїми талантами і гарячим розумом. Я завжди любив його, хоча його поведінка відносно мене часто бувала двозначною, і він був близький з моїми найлютішими ворогами. Попри все це, я все ще переконаний, що саме він найбільше покликаний стати захисником моєї пам’яті і месником за свого друга.
Серед усіх цих розваг я не втратив ані смаку, ані звички до самотніх прогулянок і часто ходив далеченько понад озером. Під час таких прогулянок голова моя, звикла працювати, не байдикувала. Я обмірковував уже складений мною план «Політичних інституцій», про які мені скоро доведеться говорити, міркував над «Історією кантону Вале» і трагедією в прозі, героїнею якої вибрав Лукрецію, не втрачаючи надії вбити насмішників, осмілившись ще раз випустити на кін цю нещасну, яка вже не сміє з’являтися на жодній французькій сцені. Тоді ж я почав працювати над Тацитом і переклав першу книгу його «Історії»; цей переклад можна знайти в моїх паперах.
Після чотиримісячного перебування в Женеві я повернувся в жовтні до Парижа, не заїжджаючи до Ліона, щоб не зустрітися в дорозі з Гофкуром. Я розраховував прибути до Женеви не раніше весни, тож узимку повернувся до свого звичайного життя і відновив заняття, головним з яких стала коректура мого «Міркування про нерівність», що її я друкував у Голландії у книговидавця Рея, познайомившись із ним у Женеві. Оскільки цей твір був присвячений республіці, а така присвята могла не сподобатись раді, я хотів подивитися, яке враження справить вона в Женеві, перш ніж повернутися туди. Враження виявилося несприятливим для мене, а присвята, продиктована мені чистісіньким патріотизмом, тільки створила мені ворогів у раді та заздрісників серед співгромадян. Пан Шуе, тодішній перший синдик, написав мені ввічливого, але холодного листа, який можна знайти в моєму зібранні листів, у зв’язці «А» під номером 3.
Я отримав кілька компліментів од приватних осіб, між іншим від Делюка і від Жалабера, – і це було все. Я не бачив, щоб хоч один женевець відчув щиру вдячність за той сердечний запал, яким був пройнятий цей твір. Така байдужість обурила всіх, хто її помітив. Пам’ятаю, одного разу, коли я обідав у Кліші у пані Дюпен з Кроммеленом, резидентом республіки, і з де Мераном, цей останній привселюдно заявив за столом, що рада зобов’язана зробити мені подарунок і віддати публічну шану за цю працю і що вона укриває себе ганьбою, нехтуючи цим. Кроммелен, маленький чорненький чоловічок, повний ницої злості, не посмів нічого заперечити у моїй присутності, але скривив таку жахливу міну, що пані Дюпен заусміхалася. Єдина вигода, яку я мав од цієї праці, крім того, що вона задовольнила моє серце, полягала в тому, що я дістав од своїх друзів титул громадянина, який потім, за їхнім прикладом, стала давати мені й публіка і який згодом я втратив через те, що дуже його заслуговував.
Але ця невдача не перешкодила б мені перебратися до Женеви, якби тому не стали на заваді причини, більш владні над моїм серцем. Пан д’Епіне, бажаючи прибудувати крило, що його бракувало, до замку в Шеврет, витрачав величезні суми на його завершення. Пішовши одного разу з пані д’Епіне подивитися на ці роботи, ми пройшли на чверть милі далі, до резервуару вод, проведених у парк, що прилягав до лісу Монморансі. Там був маленький городик, а поруч – напіврозвалена хижка, що мала назву Ермітаж. Це усамітнене і дуже приємне місце вразило мене, коли я побачив його вперше, ще до своєї подорожі до Женеви. У захваті я мимоволі вигукнув: «О, пані, яке чудове житло! Ось притулок, немов створений для мене!» Пані д’Епіне не підтримала розмову на цю тему, але під час наступного приїзду я був украй здивований, побачивши замість старої халупи майже цілком оновлений будиночок, дуже добре розташований і придатний для життя утрьох. Пані д’Епіне наказала звести цей будиночок тихцем і дуже дешево, виділивши на нього деякі матеріали та кількох робітників, зайнятих на будівництві замку. Побачивши моє здивування, вона мовила: «Ось ваш барліг, мій ведмедю, ви його самі вибрали, а дружба пропонує його вам. Сподіваюся, він прожене вашу жорстоку думку покинути мене».
Ніколи в житті я не був ще такий схвильований і приємно зворушений, я оросив сльозами милостиву руку своєї подруги, і якщо не одразу здався, то дуже завагався. Пані д’Епіне, не бажаючи зустріти відмову, так наполегливо переконувала мене, вдалася до стількох засобів, стількох людей підсилала мене вмовляти, залучивши на свій бік навіть пані Ле Вассер та її дочку, що врешті змусила мене змінити своє рішення. Відмовившись від переселення на батьківщину, я вирішив і пообіцяв їй оселитися в Ермітажі. Чекаючи, поки будинок просохне, вона взяла на себе клопіт про його меблювання, і тієї ж весни все було готово до вселення.
Моєму рішенню багато посприяла та обставина, що Вольтер переселився в передмістя Женеви. Я зрозумів, що ця людина зробить там революцію, що, поїхавши у свою вітчизну, я зустріну там той самий тон, той самий дух і ті самі звичаї, від яких утікав з Парижа, що мені доведеться вести безперервну боротьбу, і в мене не залишиться іншого вибору, як зробитися нестерпним педантом або ж боягузом і поганим громадянином. Лист, що його Вольтер написав мені про мою останню подорож, дав мені привід натякнути на ці побоювання в моїй відповіді; його дії підтвердили їх. Відтоді я почав вважати Женеву втраченою для себе, і не помилився. Можливо, я мусив би зустрітися з бурею віч‑на‑віч, якби я почував себе здатним на це. Але що міг би я зробити сам‑один, із своєю соромливістю і невмінням добре говорити, проти людини зарозумілої, багатої, що має підтримку сильних світу цього, здатна до красномовства і вже стала кумиром жінок і молоді? Я побоявся марно ризикувати своєю мужністю і дослухався до голосу своєї миролюбної вдачі, своєї любові до спокою. Якщо цей голос мене тоді обманув, то обманює ще й сьогодні. Переселившсь до Женеви, я міг би відвернути від себе великі лиха, але сумніваюся, щоб, попри весь свій патріотичний запал, я зміг би зробити щось велике і корисне для своєї країни.
Троншен, який приблизно тоді ж переїхав до Женеви, через деякий час приїхав у Париж, де розігрував дурисвіта і звідки вивіз ціле багатство. Негайно ж після приїзду він зайшов до мене разом з кавалером де Жокуром. Пані д’Епіне дуже хотіла поговорити з ним наодинці, але дістатися до нього було нелегко. Вона звернулася до мене, і я вмовив Троншена відвідати її. Так, за мого сприяння, вони познайомились, і знайомство це стало згодом дуже близьким на шкоду мені. Така завжди була моя доля: досить було мені зблизити двох людей, кожен з яких був у дружбі зі мною, як вони неодмінно об’єднувалися проти мене. Хоча через ту змову, яку тоді готували обидва Троншени, щоб поневолити свою вітчизну, вони мали б смертельно ненавидіти мене, доктор усе ж таки довго виявляв до мене колишню доброзичливість. Він навіть написав мені після свого повернення до Женеви, пропонуючи місце почесного бібліотекаря. Але я вже зробив вибір, і ця пропозиція не похитнула мене.
У той період я знову почав бувати у барона Гольбаха. Приводом для цього була смерть його дружини, котра померла, як і пані Франкей, під час мого перебування в Женеві. Дідро, повідомляючи мені цю звістку, розповів і про глибоку скорботу її чоловіка. Його горе схвилювало моє серце. Мені самому було шкода цієї милої жінки, і я написав про це Гольбахові. Ця сумна подія змусила мене забути всю його провину, і, коли я повернувся з Женеви, а він – з подорожі по Франції, куди він поїхав, щоб розвіятись, разом з Ґріммом та іншими друзями, я пішов до нього і продовжував бувати у нього до свого від’їзду в Ермітаж. Коли в його гуртку дізналися, що пані д’Епіне, з якою він тоді ще не бачився, приготувала для мене житло, на мене градом посипалися сарказми, засновані на тому, що я буцімто потребую звеличення і міських розваг, тож не витримаю самотності навіть протягом двох тижнів. Знаючи у глибині душі, що тут було правдою, а що ні, я не заважав їм говорити що завгодно і робив по‑своєму.
Пан Гольбах зробив мені послугу, помістивши у богадільню старого Ле Вассера, якому було вже понад вісімдесят років. Його дружина, що мала його за тягар, наполегливо просила мене куди‑небудь його прилаштувати. Його помістили у притулок, де старість і горе від розлуки з сім’єю майже відразу звели його в могилу. Його дружина і діти мало шкодували про нього, але Тереза, що ніжно любила його, ніколи не могла втішитися в цій утраті і мучилася думкою, що дозволила незадовго до його смерті відвезти батька до богадільні, де він скінчив свої дні на чужих руках.
Майже в той самий час я побачив у себе відвідувача, якого зовсім не чекав, хоч це був мій давній знайомий. Я говорю про свого друга Вантюра, що несподівано завітав до мене одного чудового ранку, коли я найменше думав про це. Як він змінився! Печать розпусти зруйнувала всю його колишню чарівливість, і я не міг почувати себе з ним вільно. Чи я сам почав дивитись на нього іншими очима, чи він опустився від розпусти, чи весь його колишній блиск пояснювався тільки молодістю, яка минула. Я зустрівся з ним майже байдуже, а розлучилися ми досить холодно. Але коли він пішов, думка про нашу колишню дружбу викликала в мені спогад про мої юні роки, так ніжно і так розумно присвячені ангельській тій жінці, що змінилася тепер не менше, ніж він. Мені згадалися дрібні епізоди того щасливого часу – романтичний день у Туні, так невинно і приємно проведений у товаристві двох чарівних дівчат; я згадав про те, як я поцілував руку однієї з них, що було єдиною виявленою мені ласкою, і, попри це, дівчина залишила в моєму серці такий сильний, хвилюючий і тривалий жаль; я згадав чудові захоплення юного серця, які я пережив тоді в усій їхній силі і які минули, здавалося, назавжди. Всі ці ніжні спогади змусили мене проливати сльози про мою минулу юність і про її захоплення, відтепер для мене недоступні. О, скільки сліз пролив би я над їхнім пізнім і фатальним поверненням, якби міг передбачити, яких страждань воно мені коштуватиме!
Взимку напередодні від’їзду з Парижа я дістав приємне моєму серцю задоволення і насолоджувався ним у всій його чистоті. Паліссо, член академії з Нансі, відомий кількома драмами, тільки що поставив одну з них в Люневілі, у присутності польського короля. Бажаючи, очевидно, потішити його, він змалював у цій драмі людину, що наважилася помірятися силою з королем, узявши в руку перо. Великодушний Станіслав, який не любив сатири, обурився, що в його присутності осмілились натякати на особистості. За його наказом граф де Трессан написав д’Аламберу і мені про намір його величності домагатися вигнання пана Паліссо зі своєї академії. У відповідь на це я просив пана де Трессана клопотати перед польським королем про помилування Паліссо. Його помилували, і пан де Трессан, повідомляючи мене про це від імені короля, додав, що цей факт буде занесено до протоколів академії. Я заперечив, що це буде не помилування, а увічнення покарання. Нарешті шляхом наполегливих прохань я добився, що в протоколах не буде згадано про це і не залишиться ніяких публічних слідів цієї справи. Все це супроводжувалося як з боку короля, так і з боку де Трессана виявленнями поваги і шанобливості, надзвичайно втішними для мене. Я зрозумів у цьому випадку, що повага людей, які самі її гідні, викликає в душі почуття, набагато приємніші і шляхетніші, ніж марнославство.
Я добре розумію, що якщо колись ці записки будуть опубліковані, я сам увічню в них спогад про факт, сліди якого хотів знищити, але я зберігаю й багато інших фактів проти свого бажання. Перед моїми очима завжди стоїть велика мета мого завдання, і мій обов’язок – добитися її повною мірою, не дозволивши ніяким дрібнішим міркуванням збити мене зі шляху і відхилити від неї. У тому дивному й винятковому становищі, в якому я перебуваю, я повинен говорити тільки істину і не можу зважати на щось інше, крім неї. Щоб добре мене знати, треба мене знати з усіх боків – і з хороших, і з поганих. Моя сповідь неминуче пов’язана із сповіддю багатьох людей: і ту й іншу я пишу з незмінною відвертістю в усьому, що стосується мене, не вважаючи, що повинен жаліти інших більше, ніж самого себе, хоча й хотів би цього. Я хочу бути завжди справедливим і правдивим, говорити про інших по можливості добре, висловлюючись про погане лише остільки, оскільки воно мене стосується і оскільки до цього мене примушують. Хто має право вимагати від мене більшого в тому становищі, в яке мене поставили?
Моя сповідь пишеться зовсім не для того, щоб вийти друком за мого життя чи за життя згаданих у ній людей. Якби я міг розпоряджатися своєю долею і долею цього рукопису, він побачив би світ лише через багато років після моєї і їхньої смерті. Але мої могутні гнобителі через страх перед істиною докладають стільки зусиль, щоб стерти навіть її сліди, що я змушений зробити заради неї все, що мені дозволяють моє незаперечне право і найвимогливіша справедливість. Якби пам’ять про мене згасла б разом зі мною, я волів би, нікого не компрометуючи, покірливо знести незаслужену і скороминущу ганьбу, але, оскільки моє ім’я переживе мене, я зобов’язаний передати разом з ним і пам’ять про ту нещасну людину, якій воно належало, показавши її такою, якою вона була насправді, а не такою, якою невтомно намагаються змалювати її несправедливі вороги.

Книга дев’ята
1756–1757

Мене так поривало переселитися до Ермітажу, що я не міг дочекатися весни, і як тільки моє житло було готове, поспішив переїхати туди, супроводжуваний глузуваннями гольбахівського гуртка, який привселюдно пророкував, що я не витримаю і трьох місяців самотності і незабаром ні з чим повернуся до них у Париж. Але я, проживши п’ятнадцять років не в своїй стихії і тепер повертаючись у неї, навіть не звертав уваги на їхні кпини. Відколи я мимоволі потрапив у світ, я не покидав шкодувати про свій милий Шармет і тихе життя, яким там жив. Я відчував себе створеним для самотності й сільського життя і не міг бути щасливий в іншому місці.
І в Венеції, посідаючи досить гідне місце, віддаючись суспільній діяльності і гордовитим мріянням про кар’єру, і в Парижі, у вирі світського життя, серед утіх вечірніх бенкетів, блискучих театральних вистав, у чаду марнославства, мені не давали спокою і відволікали спогади про мої гаї, струмки і самотні прогулянки, навіваючи на мене смуток і викликаючи в мені зітхання й неясні бажання. Всі роботи, до яких мені вдалося примусити себе, всі честолюбні задуми, що осявали мене час від часу, не мали іншої мети, як досягти коли‑небудь цього блаженного сільського дозвілля, і я вже тішив себе надією, що повертаюся до нього. Не наживши добрих статків, які, як мені здавалося, єдині могли привести до радощів сільського життя, я вважав, що в своєму особливому становищі можу обійтися без них і досягти тієї ж мети зовсім протилежним шляхом. Я не мав ніяких доходів, але в мене було ім’я, таланти, я був поміркований і відмовився від найбільш руйнівних потреб, що нав’язуються громадською думкою.
Крім того, хоч і ледачий з природи, я бував працелюбним, якщо хотів цього, оскільки мої лінощі не були лінощами нероби, а людини незалежної, що любить працювати, тільки коли вона вважає за потрібне. Моє ремесло переписувача нот не було ні блискучим, ані прибутковим, але воно було надійним. Мене схвалювали в товаристві за те, що я мав мужність вибрати його. Я міг розраховувати, що роботи мені вистачатиме, і вона зможе мене прогодувати, якщо я працюватиму старанно. Дві тисячі франків, що залишались у мене від доходів із «Сільського чаклуна» та інших моїх творів, давали мені змогу жити деякий час безбідно, а декілька творів, над якими я вже почав працювати, обіцяли мені додатковий заробіток, достатній для того, щоб, не оббиваючи пороги книгопродавців, працювати без поспіху, не виснажуючи себе і навіть маючи в своєму розпорядженні вільний час для прогулянок. Моя невеличка родина, що складалася з трьох осіб, зайнятих корисною працею, не була дуже обтяжливою. Одне слово, мої кошти відповідали моїм потребам і бажанням, дозволяли мені, розумно їх використовуючи, влаштувати собі щасливе і довге життя в умовах, до яких я відчував найбільшу схильність.
Я міг би вибрати заняття набагато прибутковіше і, замість того щоб переписувати ноти, присвятити себе літературі, яка з тієї висоти, на яку я піднявся і на якій почував себе здатним утриматись, могла б забезпечити мені достаток і навіть багатство, якби я до прагнення публікувати гарні книги долучив деякі авторські хитрощі. Але я відчував, що писання ради шматка хліба незабаром задушило б мій геній і вбило мій талант, який жив у мене не так на кінчику пера, як у моєму серці, і живився винятково піднесеним і шляхетним напрямом думок. Нічого великого і могутнього не може народитися з‑під продажного пера. Необхідність і жадібність, мабуть, змусили б мене працювати швидше, але не краще. Якби прагнення успіху не втягнуло мене в дрібні інтриги, воно все‑таки змусило б мене говорити не те, що корисно і правдиво, а те, що подобається натовпу, і замість видатного письменника, яким я міг стати, я зробився б тільки писакою. Ні, ні, я завжди відчував, що звання письменника лише тоді гідне й почесне, коли воно не перетворюється на ремесло. Дуже важко мислити шляхетно, коли думаєш тільки про хліб насущний. Щоб мати змогу і сміливість висловлювати великі істини, не можна ставити себе в залежність від успіху. Я випускав свої книги з упевненістю, що висловився для загального добра, не турбуючись про все інше. Якщо мою книгу відхиляли, тим гірше для тих, хто не хотів нею скористатись, а я не потребував їхнього схвалення, щоб жити. Ремесло переписувача могло прогодувати мене, навіть якби книги залишалися на полицях, але саме тому вони й розходились.
9 квітня 1756 року я покинув місто, щоб ніколи більше туди не повертатися, бо не вважаю переселенням декілька коротких поїздок до Парижа, Лондона та інших міст, у яких я завжди бував з того часу проїздом і щоразу проти своєї волі. Пані д’Епіне заїхала за нами в своїй кареті, її фермер перевіз весь мій немудрий скарб, і того ж дня я влаштувався на новому місці. Мій будиночок виявився прибраним і умебльованим просто, але чисто і навіть зі смаком. Рука, що потурбувалася про цю обстановку, надавала їй в моїх очах незліченну цінність, і я втішався усвідомленням того, що житиму гостем у своєї подруги, в будинку, який сам собі вибрав і який вона підготувала навмисне для мене.
Було холодно, і подекуди ще лежав сніг, але земля вже починала вкриватися рослинністю. З’явилися фіалки і проліски, на деревах розпускались бруньки, а вночі після мого приїзду я почув перший спів солов’я, що долинув до мене через вікно з лісу, який підступав до самісінького будинку. Прокинувшись після легкого сну, забувши про свій переїзд і гадаючи, що я все ще на вулиці Ґренель, я раптом весь затремтів од цих трелей і захоплено вигукнув: «Нарешті збулися всі мої бажання!». Найперше мені захотілося віддатися враженням від сільських краєвидів, що оточували мене. Замість того щоб облаштуватися на новому місці, я почав робити прогулянки, і вже наступного дня навколо мого будиночка не було ні стежки, ні кущика, ні гайочка, яких я не встиг би обійти. Що довше я придивлявся до цього чарівного куточка, то більше відчував, що він створений для мене. Це місце, більше усамітнене, ніж дике, ніби переносило мене на край світу. Тут усе дихало тією хвилюючою красою, якої не зустрінеш поблизу міст, і, опинившись тут, не можна було подумати, що ти всього за чотири льє від Парижа.
Провівши кілька днів у своїх захопленнях сільським життям, я вирішив нарешті дати лад своїм паперам та розподілити час для занять. Як завжди, ранкові години я відвів переписуванню нот, а пообідній час – для прогулянок з чистим зошитом і олівцем у кишені, бо завжди міг вільно міркувати й писати лише просто неба і не збирався змінювати свою методу, розраховуючи, що ліс Монморансі, який починався майже біля моїх дверей, буде віднині моїм робочим кабінетом. У мене було кілька початих творів, тепер я переглянув їх. У мене було багато задумів, але в міській суєті втілювалися вони повільно. Я розраховував виявити більше старанності, коли менше відволікатимусь. Здається, мої сподівання цілком справдилися: якщо взяти до уваги, що тоді я часто хворів, часто відвідував Шеврет, Епін, Обон і замок Монморансі, постійно був оточений цікавими і неробами, а півдня присвячував листуванню, якщо полічити і зважити все, що я написав за шість років перебування в Ермітажі і в Монморансі, то, сподіваюся, визнають, що коли я і згаяв час на цей проміжок, то в усякому разі не без діла.
З усіх моїх творів я найдовше міркував і найохочіше працював над «Політичними інституціями»; їм я готовий був присвятити все своє життя: у цьому творі я бачив вінець своєї слави. Думка про нього вперше зародилась у мене тринадцять чи чотирнадцять років тому, коли я був у Венеції і мав нагоду звернути увагу на недоліки її уславленого уряду. Відтоді мої погляди значно розширилися завдяки вивченню історії звичаїв. Я бачив, що все геть цілком пов’язано з політикою, і що кожен народ, хоч як би старалися це змінити, буде таким, яким зробить його існуючий уряд. Таким чином, важливе питання про найкращий з можливих урядів зводилося до такого: який уряд здатний сформувати найдоброчесніший, найосвіченіший, наймудріший народ, одне слово – найкращий народ у широкому розумінні слова? Мені здавалося, що це питання дуже тісно пов’язане, якщо не збігається, з іншим: який уряд за своєю природою найближче дотримується закону? А звідси виникає питання, що таке закон, а слідом за цим ще ціла низка таких самих важливих питань. Я бачив, що все це приводить мене до великих істин, корисних для щастя людського роду, але особливо для щастя моєї батьківщини, де під час своєї недавньої поїздки туди я не знайшов достатньо правильних і достатньо ясних, на мій погляд, понять про закон і свободу. Я сподівався, що, прищепивши посереднім способом ці поняття своїм співгромадянам, я не ображу їхнього самолюбства, і вони зможуть пробачити мені те, що я виявився далекогляднішим за них.
Хоча я вже п’ять чи шість років працював над цим твором, він не дуже посунувся вперед. Книги такого роду вимагають роздумувань, вільного часу і спокою. До того ж цю книгу я писав, так би мовити, за зачиненими дверима, не захотівши поділитися своїми планами ні з ким, навіть з Дідро. Я побоювався, що вони здадуться дуже сміливими для часу і країни, де я писав, і що страхи моїх друзів за мене не дадуть мені здійснити цей задум. Я ще й сам не знав, чи закінчу писати книгу вчасно, так щоб вона з’явилася в світ ще за мого життя. Я хотів мати можливість без труднощів дати своєму предмету все, чого він вимагає від мене, само собою зрозуміло, що, не маючи схильності до сатири і зовсім не бажаючи нікого зачіпати, я буду завжди бездоганно справедливий. Звичайно, я хотів цілковито скористатися правом мислити, що належить мені від народження, але незмінно зберігаючи повагу до уряду тієї країни, де мені доводиться жити, і в усьому підкоряючись її законам. Я завжди боявся порушити права особистості, але не до такої міри, щоб самому відмовитися ними скористатися.
Признаюся навіть, що як іноземець, який мешкає у Франції, я вважав своє становище надзвичайно зручним: я міг сміливо говорити істину, добре знаючи, що коли нічого не друкуватиму, як я і мав намір, у цій державі без дозволу, то не буду зобов’язаний нікому звітувати про свої думки, оприлюднюючи їх у будь‑якому іншому місці. Я був би набагато менш вільний у самій Женеві, де незалежно від місця видання моїх книг женевський суд мав право прискіпатися до їхнього змісту. Це міркування багато сприяло тому, що я поступився наполяганням пані д’Епіне й відмовився від наміру переселитися до Женеви. Я відчував, як сказав про це в «Емілі», що коли людина не здатна до інтриг і хоче присвятити свої книги справжньому щастю своєї батьківщини, то не повинна писати їх у її межах.
Я вважав своє становище найбільш сприятливим, будучи певен, що хоча французький уряд, можливо, й не дуже прихильно ставиться до мене, але він матиме за честь якщо не заступатися за мене, то принаймні дати мені спокій. Мені здавалося, що це дуже проста і водночас уміла політика: поставити собі у заслугу терпимість до того, чому не можна перешкодити. Адже якби мене вигнали з Франції, – а це все, що мали право зі мною зробити, – мої книги все‑таки були б написані, і, можливо, з меншою стриманістю, тоді як, даючи мені спокій, автора робили заручником за його твори; нарешті, цим спростовували упередження, міцно вкорінене в Європі, і приписували собі репутацію освіченої держави, що дотримується прав людини.
Коли хтось вирішить, спираючись на дійсні факти, що мою довіру було обдурено, то помилиться сам. У тій бурі, що звалила мене, мої книги стали лише приводом, а гнів викликала моя особа. Їм було байдуже до автора, але хотілося знищити Жан‑Жака; і найбільше зло, яке змогли знайти в моїх творах, полягало в тому, що ними я зажив собі слави. Але не будемо забігати наперед. Я не знаю, чи розкриється згодом в очах читачів ця таємниця, яка все ще залишається незрозумілою для мене. Знаю тільки, що якби утиски, яких я зазнав, викликані були проголошеними мною принципами, то я став би жертвою набагато раніше, оскільки ті з моїх творів, де ці принципи висловлені з найбільшою сміливістю, щоб не сказати зухвалістю, зробили, здавалося б, свій вплив ще до мого переселення до Ермітажу, але нікому й на думку не спадало не тільки зі мною сваритися, але навіть заважати виданню книги у Франції, де вона продавалася так само відкрито, як у Голландії. Після того так само безперешкодно і, смію сказати, з тим самим успіхом вийшла «Нова Елоїза», і здається майже неймовірним, що передсмертне сповідання віри цієї самої Елоїзи точно збігається із «Сповіданням віри савойського вікарія». Всі сміливі думки із «Суспільної угоди» з’явилися спершу в «Міркуванні про нерівність», а всі сміливі думки з «Еміля» з’явилися спершу в «Юлії». Але ці сміливі думки не викликали ніякого галасу проти двох перших творів, і, значить, не вони викликали його і проти останніх.
У той час набагато більше цікавила мене інша річ, приблизно в тому ж дусі, задумана не так давно: йдеться про витяги з творів абата де Сен‑П’єра, про які, захоплений ниткою своєї розповіді, я не міг досі говорити. На думку про це мене наштовхнув після мого повернення з Женеви абат де Маблі, але не безпосередньо, а через пані Дюпен, до деякої міри зацікавленої в тому, щоб я взявся до цієї праці. Пані Дюпен була однією з трьох чи чотирьох гарненьких жінок Парижа, пестуном яких був абат де Сен‑П’єр; і хоча вона не мала рішучої переваги, то принаймні ділила першість з пані д’Егійон. Пані Дюпен зберегла до пам’яті цього добряка повагу і відданість, що робили честь їм обом, і її самолюбність потішило б, якби її секретар зміг воскресити мертвонароджені твори її друга. У його книгах траплялися чудові думки, але вони були так погано висловлені, що читання виявлялося нелегкою справою. Дивно, що абат де Сен‑П’єр, який ставився до своїх читачів, як до великих дітей, говорив з ними, проте, як з дорослими, мало турбуючись про те, чи буде він почутий. Ось чому мені запропонували цю роботу, саму по собі корисну і до того ж дуже підходящу для працелюбного ремісника, але ледачого автора, що вважає дуже втомливим працю мислення і воліє на свій розсуд пояснювати й розвивати чужі думки, ніж створювати свої власні. До того ж, не обмежуючи мене роллю перекладача, мені не забороняли іноді думати й самому, і я міг надати своєму творові такої форми, що в нього прослизнуло б чимало важливих думок під прикриттям імені абата де Сен‑П’єра ще краще, ніж під моїм власним. Завдання, втім, було нелегким: треба було прочитати, обміркувати, зробити виписки з двадцяти трьох томів, – багатослівних, туманних, розтягнутих, повних повторів, неправильних чи хибних поглядів, і серед усього цього створити кілька величних, прекрасних томів, які могли б додати мені мужності для виконання такої тяжкої праці. Сам я напевне кинув би її, якби міг від неї відмовитися під пристойним приводом; але, отримавши рукописи абата від його племінника, графа де Сен‑Ламбера, я певною мірою взяв на себе зобов’язання використати їх; я повинен був або повернути їх, або постаратися що‑небудь з них зробити. Для цього я й привіз рукописи до Ермітажу, і саме цій роботі я вирішив присвятити свої вільні години.
Я обмірковував також і третю книгу, думкою про яку був зобов’язаний спостереженням, зробленим над самим собою; і почував у собі тим більшу сміливість до неї взятися, що сподівався написати книгу і справді корисну людям, і навіть одну з найкорисніших, яку тільки можна їм запропонувати, якщо тільки виконання буде гідним задуманого плану. Помічено, що більшість людей протягом свого життя часто бувають несхожі на самих себе і неначе перетворюються зовсім на інших людей. Але не для того я хотів написати книгу, щоб стверджувати в ній цю загальновідому істину. Мета моя була новіша і важливіша і полягала в тому, щоб дослідити причини таких змін, зупинитися на тих, які залежать від нас, і показати, як ми самі можемо ними керувати, щоб стати кращими і впевненішими в собі. Адже безперечно, що чесній людині важче протистояти вже сформованим бажанням і перемагати їх, ніж відвертати їхню появу, змінювати чи видозмінювати їх на самому початку, знаючи їхнє походження. Людина опирається спокусі вперше, бо вона сильна, а вдруге піддається на спокусу, бо слабка; але якби вона залишалася такою, як раніше, то утрималася б від падіння.
Глибоко досліджуючи самого себе і знаходячи в інших, з чим пов’язані ці душевні стани, я виявив, що вони здебільшого залежать від попереднього враження від зовнішніх предметів і що, зазнаючи постійних змін внаслідок роботи наших почуттів і наших органів, ми переносимо, самі того не помічаючи, наслідки цих змін у наші думки, наші почуття, самі наші вчинки. Вражаючі і численні спостереження, зібрані мною, були абсолютно незаперечні, а їхні фізичні властивості, як мені здавалося, були придатними для застосування деяких зовнішніх впливів, які, змінюючись відповідно до обставин, могли б настроювати чи підтримувати душу в стані, найбільш сприятливому для доброчесності. Від скількох помилок можна було б урятувати розум і скільком порокам не дати народитися, коли б людина навчилася керувати своїм тваринним організмом на благо морального порядку, який вона так часто порушує!
Клімат, пори року, звуки, кольори, темрява, світло, стихії, їжа, шум, тиша, рух, спокій – усе впливає на наш організм, а отже, і на нашу душу, і все дає нам тисячі надійних способів керувати самим зародженням тих почуттів, яким ми дозволяємо панувати над нами. Така була основна думка, яку я в загальних рисах накидав на папері. Я сподівався справити тим більше враження на людей шляхетних, які щиро люблять доброчесність і усвідомлюють свою слабкість, що мені здавалося неважким зробити з цієї думки книгу, яку буде так само приємно читати, як мені приємно було писати її. Але я дуже мало працював над цим твором, що називався «Чуттєва мораль, або Матеріалізм мудреця». Обставини, які скоро стануть відомі, перешкодили зайнятися ним; читач дізнається, яка доля чекала на мій нарис, що несподівано вплинув і на мою власну долю.
Крім усього цього, я вже довгий час розмірковував над системою виховання, до розробки якої спонукала мене пані де Шенонсо, занепокоєна тими методами, до яких вдавався її чоловік для виховання сина. Влада дружби робила цю тему найбільш привабливою для мене, хоча з природи я і мав найменшу до неї схильність. З усіх перелічених мною праць тільки цю я й довів до кінця. Мета, яку я собі поставив, працюючи над нею, заслуговувала, як мені здається, на іншу долю для автора. Але не будемо передчасно розводитися на цю сумну тему. Лише мимоволі мені доведеться говорити про це в подальшому.
Всі ці різноманітні плани давали мені теми для роздумів під час прогулянок, бо, як я вже, здається, говорив, я можу міркувати лише ходячи, як тільки я зупиняюся, я припиняю думати: голова моя працює лише разом з ногами. Але я був такий передбачливий, що запасся і кабінетною роботою на випадок дощової погоди. Це був мій «Музичний словник», розрізнені, безладні й безформні матеріали до якого змушували переробити всю працю майже наново. Я привіз із собою кілька потрібних для цього книжок і два місяці робив виписки з багатьох інших книг, що їх мені видавали з королівської бібліотеки, причому мені було навіть дозволено взяти деякі до Ермітажу. Такі були мої запаси для роботи вдома на той випадок, коли погода не дозволить мені вийти, а переписування набридне. Цей розпорядок так чудово підходив мені, що я вдавався до нього як в Ермітажі, так і в Монморансі, і навіть пізніше в Мотьє, де й закінчив цю працю, роблячи одночасно й інші; я завжди вважав, що перехід від однієї справи до іншої – справжній відпочинок.
Якийсь час я досить точно дотримувався цього розпорядку і почував себе дуже добре, але, коли з настанням літа пані д’Епіне почала частіше приїжджати до Епіна або до Шеврета, я виявив, що обставини, які спочатку не обтяжували мене, але яких я не брав до уваги, дуже заважають моїм заняттям. Я вже сказав, що у пані д’Епіне були надзвичайно милі якості: вона дуже любила своїх друзів, з великою старанністю піклувалася про них і, не шкодуючи для них ні свого часу, ні турбот, безперечно, заслуговувала, щоб і друзі відповідали їй увагою. Досі я виконував цей обов’язок, навіть не вважаючи його таким, але тепер зрештою зрозумів, що закував себе в ланцюги, і що тільки дружба заважала мені відчути їхній тягар, а я ще більше його посилив своєю відразою до багатолюдних зібрань. Пані д’Епіне скористалася з неї, щоб зробити мені пропозицію, яка здалася мені зручною, а її влаштовувала ще більше: повідомляти щораз, як вона залишатиметься сама чи майже сама. Я погодився, не розуміючи, до чого це мене зобов’язує.
Вийшло так, що я ходив до неї не тоді, коли мені хотілося, а коли хотіла вона, і я жодного дня не міг з певністю розпоряджатися самим собою. Ця незручність дуже зашкодила задоволенню, з яким я відвідував її раніше. Я виявив, що обіцяна мені свобода давалася мені лише за умови, що я нею не скористаюся, а коли я раз чи двічі спробував це зробити, на мене посипалося стільки послань, записок і тривожних розпитувань про моє здоров’я, що я зрозумів: лише посилання на важку хворобу могло позбавити мене необхідності летіти до неї на її перший поклик. Довелося підкоритися цьому, що я й зробив, і навіть вельми охоче, попри всю мою ненависть до залежності, бо щира прихильність до неї значною мірою заважала мені почувати себе на прив’язі. Мої відвідини більш чи менш заповнювали ту порожнечу, що утворилася навколо неї відсутністю її двору. Це була, звичайно, дуже жалюгідна заміна, але все‑таки це було краще, ніж цілковита самотність, якої пані д’Епіне не могла терпіти. А тим часом вона мала чим заповнити цю порожнечу, особливо відтоді, як вона здумала захопитися літературою і хоч би там що вирішила писати романи, листи, комедії, казки та інші подібні дурниці. Та особливу втіху їй давало не писати це, а читати, і якщо їй щастило набазграти дві‑три сторінки поспіль, вона мала бути впевнена, що в неї знайдеться принаймні двоє‑троє прихильних слухачів після такої втомливої праці.
Мені випадала честь бути серед вибраних лише разом з іншими: сам по собі я нічого не значив, і не лише в колі пані д’Епіне та гуртка пана Гольбаха, а й усюди, де Ґрімм задавав тон. Така незначна роль була для мене дуже зручною, за винятком розмов наодинці, коли я не знав, як поводитися, не сміючи тлумачити ні про літературу, про яку судити не міг, ні про кохання, оскільки був дуже соромливий і більше від смерті боявся смішного становища старого залицяльника. А втім, така думка ніколи не приходила мені до голови у присутності пані д’Епіне і, можливо, не прийшла б навіть у тому разі, якби я прожив усе своє життя біля неї, але не тому, що я відчував до пані д’Епіне огиду, а навпаки – тому, що дуже любив її як друг, щоб міг любити як коханець. Для мене було втіхою бачити її, говорити з нею. Її мова, досить приємна в товаристві, була суха у вузькому колі; моя теж не відзначалася красномовством і не могла їй дуже зарадити. Соромлячись дуже довгого мовчання, я намагався підтримувати розмову, і вона часто стомлювала мене, але ніколи не набридала. Мені було дуже приємно робити їй маленькі послуги, а мої невинні, зовсім братерські поцілунки, мабуть, і в ній не викликали чуттєвості. Вона була дуже худа, бліда, і груди в неї були пласкі, як долоня. Самої цієї вади було б досить, щоб перетворити мене в лід: моє серце і мої почуття завжди відмовлялися бачити жінку в істоті без грудей. Були й інші причини, про які не варто згадувати, що змушували мене забувати стать пані д’Епіне.
Вирішивши таким чином підкоритися неминучому, я змирився зі своїм становищем і принаймні перший рік вважав його не таким обтяжливим, ніж сподівався. Пані д’Епіне, що зазвичай проводила майже все літо в селі, цього разу пробула в Шевреті лише частину його, чи тому, що справи затримали її в Парижі, чи тому, що відсутність Ґрімма робила для неї перебування в Шевреті менш приємним. Я використовував проміжки, коли вона не жила там, або коли у неї бувало багато гостей, і в ці дні розкошував на самоті з моєю доброю Терезою та її матір’ю, жваво відчуваючи цінність такої самотності.
Хоча останніми роками я досить часто їздив у село, але майже не тішився ним: ці поїздки за місто завжди в товаристві людей з претензіями, завжди зіпсовані умовністю, тільки загострювали в мені потяг до сільських утіх, картину яких я бачив лише мигцем, немов для того, щоб гостріше відчути, що я позбавлений їх. Мені так набридли салони, водограї, гаї, квітники, а надто ті, хто їх показував, я був такий змучений брошурами, клавесином, картярською грою, новими знайомствами, банальними жартами, вульгарною манірністю, нікчемними базікалами й урочистими вечерями, що, коли крадькома кидав погляд на скромний звичайний кущ шипшини, на живопліт, стодолу, луки, коли я вдихав, проходячи селом, запах свіжої смажені з кервелем, коли чув здалеку просту пісню пастушок, – я посилав до біса і рум’яна, і волани, і амбру. З жалем подумуючи про домашній обід і місцеве вино, я від щирого серця дав би ляпаса і панові кухарю, і панові дворецькому, які змушують мене обідати в ті години, коли я зазвичай вечеряю, а вечеряти – коли я лягаю спати, і особливо панам лакеям, котрі пожирають очима шматки у мене на тарілці і під страхом смерті від спраги примушують мене розплачуватися за підроблене вино свого хазяїна вдесятеро дорожче, ніж я заплатив би за куди краще вино в простому шинку.
Ось я нарешті й у себе вдома, у приємному й усамітненому куточку, де вільний жити незалежним, рівним і спокійним життям, для якого й відчував себе народженим. Перш ніж говорити про те, як подіяло це таке нове для мене становище на моє серце, слід перебрати всі його потаємні пружини, щоб, знаючи причини, легше було слідкувати за цими його новими змінами.
Я завжди вважав, що день, коли ми поєдналися з Терезою, визначив мою моральну сутність. Мені потрібна була прихильність, оскільки узи колишньої прихильності, яка могла б заповнити все моє життя, були так жорстоко розірвані. Жадання щастя ніколи не згасає в серці людини. Матуся старіла й опускалась! Я переконався, що вона вже не може бути щасливою в цьому житті. Залишалося знайти власне щастя, втративши будь‑яку надію коли‑небудь розділити його з нею. Якийсь час я переходив від однієї ідеї до іншої і від одного задуму до іншого. Подорож до Венеції перетворила б мене на громадського діяча, якби людина, з якою я зв’язався, мала хоч краплю здорового глузду. Я легко занепадаю духом, особливо у важкій і довготривалій справі. Невдача в цій справі відвернула мене від інших. Згідно з давнім своїм правилом я почав дивитися на віддалені цілі як на оманливу приманку і вирішив відтепер жити день за днем, не бачачи попереду нічого, що спонукало б мене напружувати сили.
Якраз у той час відбулося моє знайомство з Терезою. М’яка вдача цієї доброї дівчини, здавалося, так пасувала до моєї, що я дуже прихилився до неї, і ця прихильність витримала удари часу і помилок, і все, що могло б її знищити, сприяло лише її посиленню. Читач побачить силу цієї прихильності згодом, коли я відкрию глибокі рани, якими вона понівечила мені серце в розпалі моїх лих, на що я цієї хвилини не поскаржився ні одним словом.
Коли стане відомо, що я все зробив, на все зважився, щоб тільки не розлучатися з нею, що, проживши з нею двадцять п’ять років, наперекір людям і долі, я кінчив тим, що на схилі віку одружився з нею, хоча вона цього не чекала і не просила, а я, зі свого боку, їй цього не обіцяв, можна подумати, що шалене кохання до неї запаморочило мені голову з першого ж дня і поступово довело мене до останнього навіженства, і таке припущення видасться тим імовірнішим, коли стануть відомі особливі й вагомі причини, зважаючи на які, я ніколи не повинен був так робити. Що ж подумає читач, коли я скажу йому з усією відвертістю, що з першої хвилини, як я побачив її, і дотепер, я жодного разу не відчув найменшої іскри любові до неї, що я бажав володіти нею не більше, ніж пані де Варенс, і що чуттєві потреби, які я задовольняв з її допомогою, обмежувалися для мене тільки статевими стосунками, зовсім не зачіпаючи мою особистість? Читач вирішить, що я влаштований інакше, ніж інші люди, і, мабуть, не здатний відчувати любов, оскільки вона не примішувалася до почуттів, що прихиляли мене до найдорожчих мені жінок. Терпіння, мій читачу! Наближається фатальний момент, коли тобі доведеться дуже ясно переконатися в своїй помилці.
Я повторююся, це правда, але так треба. Перша моя потреба, найбільша, найсильніша і найміцніша, жила цілком і повністю в моєму серці: це потреба у близькій душі, і близькій, наскільки це можливо. Саме тому мені й потрібна була радше жінка, ніж чоловік, радше подруга, ніж друг. Ця дивна потреба була така, що й найтісніше єднання двох тіл не могло замінити її: мені потрібно було дві душі в одному тілі; без цього я завжди відчував порожнечу. Ця молода жінка, що мала тисячу чудових якостей, а в той час – і привабливу зовнішність, без тіні штучності чи кокетування, могла б умістити в собі одній все моє існування, якби я міг, як спочатку сподівався, вмістити її існування в собі самому. Мені нічого було боятися чоловіків, я певен, що по‑справжньому вона кохала тільки мене, а її спокійний темперамент не потребував інших, навіть коли я перестав бути для неї чоловіком. У мене не було родини, а в неї вона була, але рідні її дуже відрізнялися від неї вдачею, щоб її родина могла стати й моєю.
У цьому була перша причина мого нещастя. Чого тільки я не віддав би, щоб стати сином її матері! Я зробив для цього все, але не досяг мети. Марно я прагнув поєднати наші інтереси, це виявилося неможливим. Вона завжди дбала про свої особисті інтереси, протилежні моїм і навіть інтересам її дочки, які вже стали невіддільними від моїх. Вона та інші її діти й онуки обернулися на п’явок, і найменше зло, яке вони заподіювали Терезі, полягало в тому, що вони її обкрадали. Бідолашна дівчина, звикла підкорятися навіть своїм племінницям, мовчки дозволяла оббирати себе і розпоряджатися собою. Я з гіркотою бачив, що марную свій гаманець без будь‑якої користі для неї. Я спробував розлучити її з матір’ю, але вона рішуче опиралась цьому. Я поставився з повагою до її відмови і почав цінувати її за це ще більше, але вона пішла лише на шкоду і їй і мені. Ставши здобиччю матері й рідних, вона належала їм більше, ніж мені і собі самій; їхня жадібність була для неї не така руйнівна, як згубні їхні поради. Якщо завдяки своїй любові до мене і завдяки своїм добрим природним схильностям вона й не була поневолена ними остаточно, то все ж достатньо, аби вони в більшості випадків перешкодили їй засвоїти ті добрі правила, які я намагався їй прищепити, і, хоч би що я робив, ми завжди залишались роз’єднаними.
Ось чому ця щира і взаємна прихильність, в яку я вклав усю ніжність свого серця, так і не змогла, проте, до кінця заповнити його порожнечу. З’явилися діти, які могли б цю порожнечу заповнити, але стало ще гірше. Я здригався від думки, що вони виростуть у цій погано вихованій сім’ї і будуть виховані ще гірше. Віддаючи їх до виховного будинку, я ризикував менше. Про цю причину мого рішення, найважливішу з усіх згаданих мною в листі до пані де Франкей, я все‑таки не зважився їй сказати. Я визнав за краще не виправдатися в такій тяжкій провині, але зате пожаліти сім’ю жінки, яку я кохав. Та хай там що говорили, а з поведінки її нещасного брата можна робити висновок, чи мав я право віддавати своїх дітей на таке виховання?
Не маючи можливості тішитися тією душевною близькістю, в якій я відчував потребу, я шукав їй заміни, яка не заповнювала порожнечу, але дозволяла мені менше її відчувати. Не маючи цілком відданого мені друга, я потребував друзів, які своєю енергією подолали б мою інертність. Так я познайомився і зав’язав дружні стосунки з Дідро, з абатом де Кондійяком, ще ближче здружився з Ґріммом, і, нарешті, через своє нещасне «Міркування», історію якого я розповів, я мимоволі знову потрапив у світ літератури, хоча вважав, що назавжди розлучився з нею.
Мій дебют привів мене новими шляхами в інший розумовий світ, простий і чудовий порядок якого я не міг споглядати без захоплення. Незабаром, заглибившись у нього, я побачив у доктринах наших мудреців лише помилки й божевілля, а в нашому суспільному устрої – лише утиски й убогість. Засліплений своєю дурною гординею, я вважав, що покликаний розвіяти всі ці забобони і, вирішивши, що для того, щоб змусити себе слухати, треба привести свої вчинки у відповідність зі своїми принципами, засвоїв незвичайну поведінку, дотримуватись якої мені не дозволили і не вибачили мої удавані друзі. Тим часом, зробивши мене спочатку смішним, поведінка ця врешті‑решт викликала б до мене повагу, якби я мав змогу і далі так жити. Доти я був добрий, але з того часу я став доброчесним чи принаймні захоплений доброчесністю. Це захоплення почалося в моїй голові, але потім перейшло в моє серце. Найшляхетніша гордість проросла в ньому на уламках викоріненого марнославства. У моїй поведінці не було нічого вдаваного, я справді став таким, яким здавався, і принаймні протягом чотирьох років, поки цей захоплений стан зберігав усю свою силу, я був здатний на все велике і прекрасне, що тільки властиве людському серцю. Ось джерело мого раптового красномовства, ось звідки розлився по моїх перших книгах той справді небесний вогонь, який запалював мене і який протягом сорока попередніх років не дав жодної іскорки, бо ще не був запалений.
Я справді змінився, мої друзі і знайомі не впізнавали мене. Я вже не був тим боязким, радше соромливим, ніж скромним юнаком, який не наважувався ні познайомитись, ні заговорити в товаристві, ніяковів од жартівливого слова і червонів од жіночого погляду. Сміливий, гордий, безстрашний, я всюди носив у собі впевненість тим твердішу, що вона була проста і полягала в моїй душі, а не в манері триматися. Презирство, яке мої глибокі міркування викликали в мені щодо звичаїв, правил і забобонів моєї доби, зробило мене нечутливим до глузувань їхніх носіїв, і я давив своїми афоризмами їхні дрібні дотепи, ніби розчавлював комаху між пальців. Яка зміна! Весь Париж повторював їдкі і в’їдливі слівця тієї самої людини, яка за два роки до цього і десять років по тому не вміла ні слова сказати в товаристві, ані знайти теми для розмови. Хай пошукають стан, найбільш чужий моїй природі, – це був він. Хай згадають який‑небудь з тих коротких періодів мого життя, коли я ставав іншим і переставав бути собою, – саме такий стан я переживав у той час, про який говорю, але замість того, щоб протривати шість днів чи шість тижнів, він тривав майже шість років і, мабуть, тривав би досі, якби його не перервали особливі обставини, повернувши мене до моєї природи, над якою я хотів піднестися.
Ця зміна в мені почалася, як тільки я виїхав з Парижа, як тільки позбавився видовища пороків цього великого міста, що викликали моє обурення. Не бачачи більше нікчемних людей, я перестав їх зневажати, не бачачи злих, я перестав їх ненавидіти. Моє серце, не створене для ненависті, продовжувало лише оплакувати їхню вбогість, уже не помічаючи їхньої злості. Такий стан душі, спокійніший, але менш піднесений, незабаром убив полум’яний ентузіазм, що так довго надихав мене, і непомітно для інших і майже непомітно для самого себе я знову став боязливим, послужливим, боязким, – одне слово, я став тим Жан‑Жаком, яким був раніше.
Якби ця зміна тільки зробила мене знову самим собою і на цьому зупинилася, все було б добре, але, на жаль, вона пішла далі і швидко довела мене до протилежної крайності. З того часу моя бунтівлива душа лише мимохідь торкалася лінії спокою, і її постійні коливання ніколи не дозволяли мені на ній зупинитися. Ввійдімо в подробиці цієї другої зміни – страшної і фатальної епохи в моєму житті, що не має прикладу в історії людства.
Нас було всього троє в нашому сільському притулку, дозвілля і самотність мали б, звісно, ще більше зблизити нас. Так це і сталося зі мною й Терезою. Ми проводили удвох у тіні під деревами чарівні години, і я ніколи так гостро не відчував їхньої відради. Мені здавалося, що й вона насолоджується ними більше, ніж бувало раніше. Вона не криючись відкрила мені своє серце і розповіла про свою матір і родину такі речі, які мала силу довгий час приховувати від мене. Обидві вони отримували від пані Дюпен безліч подарунків, які та робила з приязні до мене, але мати, стара шахрайка, щоб не сердити мене, все забирала собі або віддавала іншим своїм дітям, не залишаючи нічого для Терези, і суворо‑пресуворо забороняла їй говорити мені про це, що бідолаха й виконувала з неймовірною покірністю.
Але найбільше я був здивований, коли дізнався, що, крім приватних розмов, які Дідро і Ґрімм часто вели з Терезою та її матір’ю, щоб віддалити їх від мене, хоча й не досягли мети через опір Терези, обидва вони часто і потай розмовляли з її матір’ю, і Тереза ніяк не могла вивідати, що вони задумали. Вона знала тільки, що тут були замішані маленькі подарунки, що вони часто відвідували одне одного таємно від неї, а про причину такої таємничості вона нічого не знала. Вже задовго до того, як ми виїхали з Парижа, у пані Ле Вассер увійшло в звичай відвідувати Ґрімма двічі, а то й тричі на місяць і проводити в нього по кілька годин у таких конфіденційних розмовах, що Ґрімм завжди відсилав при цьому свого лакея.
Я думав, що вони відновили свій колишній задум, у який намагалися втягнути і Терезу, обіцяючи влаштувати їй і матері через пані д’Епіне яку‑небудь торгівлю сіллю чи тютюнову крамницю, – одне слово, намагаючись їх підкупити. Їх запевняли, що я не в змозі що‑небудь зробити для них і що через них не можу що‑небудь зробити і для самого себе. Оскільки в усьому цьому я не бачив нічого, крім добрих намірів, то й не дуже сердився на них. Мене обурювала тільки таємничість, особливо з боку пані Ле Вассер: стара з кожним днем усе більше лестила і догоджала мені, що не заважало їй постійно нишком дорікати дочці за те, що та мене дуже любить, що все мені розповідає, що вона дурна і буде за це покарана. Ця жінка володіла винятковим мистецтвом з одного вола три шкури дерти, приховуючи від одного те, що отримувала від іншого, а від мене – що отримувала від усіх. Я міг би пробачити їй жадібність, але не міг пробачити лицемірства. Навіщо їй потрібно було від мене таїтися, коли вона добре знала, що я бачив своє щастя в щасті її дочки та її власному?
Все, що я робив для її дочки, я робив для самого себе, але те, що я робив для матері, заслуговувало з її боку на деяку вдячність; вона мала бути б вдячливою за це принаймні своїй дочці і любити мене ради любові до неї. Я витягнув її з крайньої вбогості, забезпечував її життя, мені вона була зобов’язана всіма знайомствами, з яких мала таку вигоду. Тереза довгий час годувала її своєю працею, а тепер годувала моїм хлібом. Вона всім була зобов’язана цій дочці, для якої нічого не зробила; інші її діти, яких вона забезпечила, ради яких сама розорилася, не тільки не давали нічого на її утримання, але ще й пожирали і її, і мої кошти. Я вважав, що в такому становищі вона повинна була б дивитися на мене як на свого єдиного друга, найнадійнішого свого покровителя, і не тільки не тримати від мене в таємниці мої власні справи, не тільки не влаштовувати змови проти мене в моєму власному будинку, але й віддано інформувати мене про все, що мене стосувалося, якщо вона дізнавалася про це раніше за мене. Якими ж очима я повинен був дивитися на її фальшиву і загадкову поведінку? А тим паче що повинен був думати про почуття, які вона намагалася прищепити своїй дочці? Якою жахливою мала бути її невдячність, якщо вона намагалася викликати її і в дочці!
Всі ці міркування так відвернули зрештою моє серце від цієї жінки, що я не міг більше дивитися на неї без презирства. Проте я не переставав ставитися з повагою до матері своєї подруги і в усьому виявляти їй майже синівську увагу й пошану. Але, правда, я не любив довго залишатися з нею, мені не властиво обмежувати себе.
То була ще одна коротка мить мого життя, коли я бачив щастя дуже близько, але не мав можливості його досягти, і в тому не було моєї провини. Якби у цієї жінки виявилася добра душа, ми були б щасливі всі троє довіку, і той з нас, хто залишився б живим останнім, був би гідний співчуття. Ви побачите, що вийшло замість цього, і вирішите, чи міг я змінити хід подій.
Пані Ле Вассер, побачивши, що я захопив частину її влади над серцем дочки, спробувала її собі повернути і, замість того щоб через неї шукати моєї прихильності, почала намагатися зовсім віддалити її від мене. Один із способів, які вона застосувала, полягав у тому, що вона покликала на допомогу свою родину. Я просив Терезу, щоб до Ермітажу нікого не запрошували, і вона мені це обіцяла. Їх запросили, коли мене не було там, і не спитавши дозволу у неї, а потім змусили її не говорити мені нічого. Важкий тільки перший крок, далі пішло легше. Досить хоч раз що‑небудь приховати від коханої людини, і потім буде не совісно чинити так з нею в усьому. Щоразу, коли я був у Шевреті, Ермітаж наповнювався гостями, які розважалися там собі на втіху. Мати завжди має великий вплив на дочку, якщо та добра з природи. Однак, хоч яким би шляхом пані Ле Вассер бралася до справи, вона ніколи не могла змусити Терезу брати участь у змовах проти мене. Щодо самої старої, то її рішення було безповоротне: бачачи, з одного боку, свою дочку і мене, у яких можна було жити і тільки, а з другого – Дідро, Ґрімма, Гольбаха і пані д’Епіне, які багато обіцяли і дещо давали, вона вирішила, що не програє, прилучившись до барона і дружини головного відкупника. Коли б я був зіркіший, то давно побачив би, що пригрів змію у себе на грудях. Але через свою сліпу довірливість, яку тоді ще ніщо не похитнуло, я навіть не уявляв собі, що можна бажати шкоди тому, кого ти повинен любити. Бачачи, як навколо мене плетуть тисячі інтриг, я тільки скаржився на тиранію тих, кого називав своїми друзями, і хто хотів, на мою думку, змусити мене бути щасливим собі до вподоби, а не мені.
Хоча Тереза відмовилася діяти у згоді з матір’ю, вона знову зберегла її таємницю: її мотиви були похвальні; я не скажу, добре чи погано вона вчинила. Коли у двох жінок є спільна таємниця, вони люблять і поговорити разом: це їх зближує. Тереза, ділячи свою прихильність між матір’ю і мною, змушувала мене іноді відчувати, що я самотній, бо я вже не міг вважати себе в товаристві, коли ми залишались утрьох. Саме тоді я відчув, яку зробив помилку на початку наших стосунків. Даремно я не скористався Терезиною покірністю, викликаною коханням, і не розвинув у ній таланти і знання, які ще більше зблизили б нас у нашій самотності і приємно заповнили б наш час, не даючи нам нудьгувати удвох. Не можна сказати, щоб у нас не було тем для розмов, і вона нудьгувала під час наших прогулянок, але у нас було дуже мало спільних думок. Ми не могли без кінця обговорювати наші плани, відтепер обмежені наміром тішитися життям. Предмети, що нас оточували, викликали в мені міркування, які були їй недоступні. Дванадцятирічна прихильність уже не потребувала слів, ми дуже добре знали одне одного, щоб відкрити щось нове. Залишались порожні розмови, лихослів’я і тривіальні жарти. У самоті особливо відчуваєш, яка перевага жити з людиною, здатною мислити. Її товариство подобалося мені й без цього, але, щоб моє товариство завжди подобалося їй, їй бракувало вміння думати. Найгірше було те, що нам до всього доводилося шукати слушної нагоди для наших побачень: її мати, що зробилася нестерпною для мене, змушувала ловити їх. Досить сказати, що я був скутий у себе вдома, видимість кохання псувала добру дружбу. Між нами були близькі стосунки, але не було близькості.
Як тільки мені здалося, що Тереза шукає іноді привід, щоб ухилитися від прогулянки зі мною, я перестав кликати її на прогулянки, не сердячись на неї за те, що вони подобаються їй менше, ніж мені. Задоволення не залежить від нашої волі. Я був упевнений в її серці, і цього мені було досить. Поки вона розділяла мої задоволення, я насолоджувався ними разом з нею, коли цього не стало, я віддав перевагу її задоволенню над своїм власним.
Ось як, напівобдурений у своїх сподіваннях, провадячи життя собі до вподоби, у житлі, вибраному мною, із жінкою, яка була мені дорога, я все‑таки дійшов до того, що відчув себе майже зовсім самотнім. Те, чого мені бракувало, заважало мені втішатися тим, що я мав. У щасті і втіхах мені треба все або нічого. Читач побачить, чому я визнав цю подробицю необхідною. Тепер веду свою розповідь далі.
Я думав, що знайду скарби в рукописах, переданих мені графом де Сен‑П’єром. Розібравши їх, я впевнився, що там немає майже нічого, крім зібрання вже надрукованих творів його дядька, з помітками і правками його рукою, а також кількох його ще неопублікованих статейок. Прочитавши твори абата про мораль, я зміцнів на думці, що виникла у мене на підставі кількох його листів, переданих мені пані де Крекі: абат набагато розумніший, ніж я гадав. Але ближче знайомство з його політичними працями виявило його поверхові погляди, корисні, але нездійсненні проекти – через переконання автора, від якого він ніколи не міг відмовитися, що люди керуються радше своїм розумом, ніж пристрастями. Висока думка абата про сучасну науку змусила його прийняти помилковий принцип про вдосконалений розум, що став основою всіх пропонованих ним установлень і джерелом усіх його політичних софізмів. Ця рідкісна людина, гордість своєї доби й усього людства з того часу, як воно існує, мабуть, єдиний, хто не знав іншої пристрасті, крім розуму, проте тільки й робив, що переходив у всіх своїх системах від помилки до помилки, оскільки хотів зробити людей подібними до себе самого, замість того щоб сприймати їх такими, які вони є і якими залишаться. Він працював лише для якихось уявних істот, думаючи, що працює для своїх сучасників.
Зважаючи на все це, я дещо вагався, яку форму надати моїй праці? Залишити вигадки автора без спростування – означало не зробити нічого корисного; підійти до них з усією строгістю було б нечесно, тому що передача мені рукописів, на яку я погодився і про яку навіть просив, зобов’язувала мене з повагою ставитися до автора. Нарешті я ухвалив рішення, що здалося мені найпристойнішим, найрозумнішим і найдоцільнішим: викласти ідеї автора і свої власні окремо, а для цього стати на його точку зору, висвітлити її, розвинути і зробити все, щоб її можна було гідно оцінити.
Отже, моя праця повинна була складатися з двох цілком окремих частин: однієї, призначеної для викладу різних проектів автора в тому вигляді, як я тільки що сказав; і другої, яка мала з’явитися лише після того, як перша подіє, і де я хотів висловити свою думку про ці самі проекти, що, зізнаюся, могло б іноді накликати на них долю сонета Мізантропа. Цій праці мав передувати життєпис автора, для якого я зібрав досить матеріалу, і я тішив себе думкою, що не зіпсую його. Мені траплялося бачити абата де Сен‑П’єра у поважному віці, і моя шана до його пам’яті була мені запорукою, що граф не залишиться незадоволений моїм ставленням до його родича.
Я почав з «Вічного миру» – найбільшої за обсягом і найбільш опрацьованої частини цього збірника. Перш ніж поринути у свої роздуми, я мав мужність перечитати геть усе, що абат написав на цю прекрасну тему, причому я жодного разу не впав у відчай ні від його довгот, ні від повторень. Публіка знайома з цим витягом, тож мені нема чого про нього розводитись. Але моє міркування про нього не було надруковане, і не знаю, чи буде надруковане коли‑небудь у майбутньому, та написане воно було одночасно з витягом. Потім я перейшов до «Полісинодії», або збірника порад; ця книга була надрукована за регента на захист призначеної ним адміністрації і стала причиною вигнання абата де Сен‑П’єра з Французької академії за деякі натяки проти попереднього уряду, що розсердили герцогиню дю Мен і кардинала де Поліньяка. І цю працю я закінчив, як і попередню, зробивши витяги і виклавши свою думку про неї. Але на цьому я зупинився, не бажаючи продовжувати роботу, до якої мені не слід було й братися.
Міркування, що спонукало мене від неї відмовитись, напрошувалося само собою, і дивно, як воно не спало мені на думку раніше. Більша частина творів абата де Сен‑П’єра складалася з критичних зауважень на певні частини французького правління, причому деякі були такі сміливі, що було незрозуміло, як вони минулись для нього безкарно. Але в міністерських канцеляріях завжди дивилися на абата де Сен‑П’єра радше як на проповідника, ніж як на справжнього політичного діяча, і дозволяли йому говорити все, що йому захочеться, знаючи, що його ніхто не слухає. Якби мені вдалося змусити публіку прислухатися до нього, справа повернулася б інакше. Він був француз, я – ні; і, наважившись повторювати його думки, хоч і під його ім’ям, я давав привід поставити мені питання, досить різке, але справедливе: з якої речі я в це втручаюся? На щастя, не заходячи так далеко, я побачив, яку пастку собі готую, і вчасно зупинився.
Я усвідомлював, що, живучи серед людей, до того ж могутніших, ніж я, я жодним чином не міг би захистити себе від зла, яке вони хотіли б мені заподіяти. Тільки одне тут залежало від мене – робити так, щоб зло, яке вони мені учинять, виявлялося несправедливістю. Це правило, що спонукало мене відмовитися від творів абата де Сен‑П’єра, часто змушувало мене відмовлятися і від значно дорожчих мені задумів. Ці люди, завжди готові вбачати злочин в інакодумстві, були б дуже здивовані, якби дізналися, як я все життя старався, щоб ніхто не мав підстави сказати мені про мої лиха: «Ти їх цілком заслужив!»
Полишивши цю працю, я деякий час не знав, до чого мені взятися, і цей проміжок бездіяльності виявився для мене згубним, дозволивши моїм міркуванням звернутися на мене самого, за відсутністю іншого предмета, який би міг мене зацікавити. У мене більше не було планів на майбутнє, які могли б захопити мою уяву, у мене навіть не було можливості складати їх, бо моє сучасне становище здійснювало всі мої мрії. Нових бажань не виникало, а серце моє все ще залишалось порожнє. Цей стан був тим жорстокішим, що я не бачив нічого кращого. Я зосередив найніжнішу свою прихильність на одній жінці, яка подобалася мені й відповідала мені взаємністю. Я жив з нею, ні в чому себе не обмежуючи, і так, як мені хотілося. А проте таємна сердечна туга не покидала мене ні поряд з нею, ні на відстані. Володіючи нею, я відчував, що вона все ще не моя, і сама лише думка про те, що я для неї – не все, робила те, що вона була для мене майже нічим.
У мене були друзі обох статей, до яких я був прив’язаний почуттям найчистішої дружби і найглибшої поваги, я розраховував на цілковиту взаємність з їхнього боку, і мені навіть не спадало на думку засумніватися в їхній щирості. Тим часом ця дружба була для мене радше мукою, ніж радістю, через те, що вони наполегливо і навіть підкреслено суперечили всім моїм смакам, схильностям і моєму способу життя, тож бувало досить дати їм зрозуміти, що мене цікавить щось, що не має стосунку до них, як вони відразу ж об’єднувалися проти мене, щоб змусити мене від цього відмовитись. Цей наполегливий контроль усіх моїх вчинків, тим більше несправедливий, що я не тільки не заперечував проти їхніх вчинків, але навіть не розпитував про них, став мені до того обтяжливим, що я вже не міг без остраху розкривати їхні листи до мене, і зміст цих листів дуже часто виправдовував мої страхи. Я визнавав, що всі ці люди, які були молодші за мене і самі дуже потребували уроків, що ними сипали переді мною, не мали права поводитися зі мною, як з дитиною. «Любіть мене, як я люблю вас, – говорив я їм, – і не втручайтесь у мої справи, як я не втручаюсь у ваші, – ось усе, про що я вас прошу». Якщо одне з цих прохань і було виконане, то, в усякому разі, не друге.
У мене з’явилося окреме житло в чарівній місцевості, там я був сам собі пан і міг жити на свій лад, ні перед ким не звітуючи. Але це житло накладало на мене і деякі обов’язки, хоч і приємні, але неминучі. Вся моя свобода була уявною, я не діставав наказів, але зате поневолював свою волю. У мене не було жодного дня, коли, прокидаючись, я міг би сказати собі: я проведу цей день так, як мені захочеться. Мало того, я залежав від розпоряджень пані д’Епіне, але я залежав і від публіки та непроханих гостей, що було набагато нестерпніше. Внаслідок того, що я оселився недалеко від Парижа, до мене щодня приходили юрми нероб, які, не знаючи, що робити зі своїм часом, безсовісно відбирали у мене мій. Тієї хвилини, коли я найменше чекав цього, мене без жалю відривали від справи, і рідко мені траплялося скласти приємні плани на день так, щоб хтось не прийшов і не лишив од них каменя на камені.
Коротше кажучи, не знаходячи справжньої радості серед утіх, яких я найбільше бажав, я повертався думкою до ясних днів своєї юності і часом вигукував зітхаючи: «О, це зовсім не те, що було в Шарметі!»
Спогади про минулі періоди мого життя привели мене до роздумів про те, чого я досяг тепер. Я бачив себе вже на схилі віку жертвою болісної хвороби; можливо, вже недалекий і кінець мого земного шляху, а тим часом я ще не зазнав цілком майже жодної з тих утіх, яких прагло моє серце, не давав волі палким почуттям, які, я це знав, збереглися в ньому, не натішився п’янкою хтивістю, владну присутність якої відчував у своїй душі і яка, не маючи предмета обожнювання, залишалася пригніченою і могла знайти собі вихід тільки в зітханнях.
Як могло трапитися, що, маючи з природи чутливу душу, для якої жити – означало кохати, я досі не міг знайти собі справжнього, відданого мені друга, притому що відчував себе створеним для дружби? Як могло трапитися, що, обдарований такою палкою чуттєвістю і серцем, пронизаним коханням, я ні разу в житті не спалахнув пристрастю до когось? Я згорав од потреби кохати і, ніколи не маючи можливості задовольнити її повною мірою, бачив, як наближається моя старість, і думав, що помру, так і не встигши пожити.
Ці сумні, але зворушливі роздуми змушували мене замикатися в собі із жалем, не позбавленим приємності. Мені здавалося, що доля в боргу переді мною і чогось мені не додала. Навіщо було народжуватися з винятковими здібностями, якщо вони залишаться до кінця мого життя без застосування? Почуття своєї внутрішньої гідності, породжуючи усвідомлення цієї несправедливості, до деякої міри винагороджувало мене за неї; я плакав, і мені було втішно давати волю сльозам.
Я поринав у ці роздуми в найкращу пору року, у червні місяці, у тіні оновлених лісів, під солов’їний спів і дзюрчання струмків. Все занурювало мене в ту спокусливу млість, для якої я був народжений, але від якої повинен був назавжди звільнити мене суворий і різкий тон, засвоєний мною в період вирування почуттів. На своє лихо, я згадав обід у Тунському замку і свою зустріч з двома чарівними дівчатами – тієї самої пори року і в місцевості, схожій на ту, де я був тепер. Цей спогад, якому невинність надавала особливої краси, викликав інші, подібні до нього. Незабаром навколо мене зібралися всі милі образи моєї юності: мадемуазель Галлей, мадемуазель Ґрафенрід, мадемуазель де Брей, пані Базиль, пані де Ларнаж, мої гарненькі учениці і навіть моя чарівна Джульєтта, яку моє серце не змогло забути. Я побачив себе, оточеного цілим сералем гурій – моїми колишніми знайомими, гарячий потяг до яких не був для мене новим почуттям. Моя кров завирувала, посивіла моя голова пішла обертом – і ось наш статечний женевський громадянин, наш суворий Жан‑Жак мало не в сорок п’ять років раптом знову перетворився на навіженого пастушка. Сп’яніння, що охопило мене, раптове й божевільне, було таким тривалим і таким сильним, що для того, щоб мені вилікуватися від нього, знадобилася несподівана і жахлива навала різних лих, в які воно мене вкинуло.
Хоч яким сильним було це сп’яніння, воно не змусило мене забути про мої літа і становище. Я не тішив себе надією, що ще здатний викликати любов до себе і запалити в комусь іскру того пожираючого, але безплідного вогню, який, я відчував, із самого дитинства спалював моє серце. Я зовсім не сподівався на це і навіть не бажав цього. Я знав, що час кохання минув, розумів, які смішні бувають старі залицяльники, та й пізно мені було на схилі віку набиратися самовпевненості й відваги, якщо я не мав їх і в кращу пору життя. До того ж я, як людина миролюбна, побоявся домашніх бур і дуже сердечно кохав свою Терезу, щоб завдавати їй прикрощів, виявляючи палкіші почуття до інших, ніж до неї самої.
Як же я вчинив у цьому випадку? Безперечно, читач уже здогадався про це, якщо хоч трохи слідкував за мною досі. Неможливість зустріти кохання в реальному світі штовхнула мене у світ фантазій, і, не бачачи в життєвій дійсності нічого гідного своїх марень, я перенісся у світ ідеальний, який моя творча уява незабаром населила істотами, що відповідали потребі мого серця. Ніколи ще такий вихід не був більш до речі і не був пліднішим. У своїх безперервних захопленнях я впивався бурхливими потоками найчудовіших почуттів, що коли‑небудь наповнювали серце людини. Зовсім забувши про людський рід, я створив собі товариство з досконалих істот, божественних як своєю доброчесністю, так і красою, – друзів надійних, ніжних, вірних, яких ніколи в мене не було в цьому світі. Я так захопився бувати в емпіреях, серед чарівних творінь своєї уяви, що проводив так цілі години і цілі дні. Я втратив лік часові, забув про все на світі, і, похапцем поївши, прагнув якомога швидше втекти в свої милі гаї. Якщо в такі хвилини, коли я поспішав у зачарований світ, до мене приходили якісь жалюгідні смертні, щоб утримати мене на землі, я не міг ні приховати, ні стримати свою досаду і, не володіючи собою, зустрічав їх так різко, що можна було назвати це грубістю. Все це тільки посилило мою репутацію мізантропа, але якби люди вміли краще читати в моєму серці, то вони про мене думали б зовсім інакше.
У розпалі своєї найсильнішої екзальтації я раптом уподібнився паперовому змієві, котрого потягли за шворку, сама природа повернула мене з небес на землю за допомогою досить сильного нападу моєї хвороби. Я вдавався до зонда – єдиного засобу, що полегшував мої болі, і це поклало край моїй ангельській любові: крім того, що не можна бути закоханим, коли хворієш, моя уява, що розпалюється на вільному повітрі, під деревами, тужить і згасає в кімнаті під балками стелі. Я часто шкодував про те, що на світі не існує дріад, серед них я неминуче знайшов би предмет своєї прихильності.
Мої прикрощі посилювалися й іншими домашніми незгодами. Пані Ле Вассер, хоча й була зі мною люб’язна, робила все, аби відвернути від мене свою дочку. Я одержав листи від своїх колишніх сусідів, у яких повідомлялося, що мила старенька без мого відома зробила кілька боргів од Терезиного імені, а та знала, але нічого не сказала мені про це. Необхідність сплатити ці борги сердила мене значно менше, ніж таємниця, яку з них робили. Як могла жінка, від якої я нічого не приховував, щось приховувати від мене? Хіба можна щось приховувати від тих, кого кохаєш? Гольбахівський гурток, побачивши, що я не приїжджаю до Парижа, почав не на жарт побоюватися, що мені сподобається в селі і я так збожеволію, що залишуся там назавжди. І ось почалися підступи, за допомогою яких намагалися повернути мене в місто. Дідро, який не хотів виступати безпосередньо, намагався посварити зі мною Делейра, з котрим я його познайомив. Делейр, не розуміючи справжньої мети Дідро, передавав мені все, чого повчав його Дідро.
Здавалося, все сприяло тому, щоб вивести мене з моєї солодкої і безрозсудної мрійливості. Я ще не одужав від нападу своєї хвороби, як отримав примірник поеми «Про руйнування Лісабона», надісланий мені, як я гадав, самим автором. Це змусило мене написати йому і висловити свою думку про його поему. Я зробив це в листі, який багато часу по тому був надрукований без моєї згоди, про що буде сказано нижче.
Мене так дивувало, що цей бідолаха, обтяжений, так би мовити, добробутом і славою, проте постійно скаржиться на лиха людського життя і твердить, що на землі все погано, що я поставив собі змусити його схаменутись і довести йому, що все на світі чудово. Вольтер, який завжди вдавав, ніби вірить у Бога, насправді вірив тільки в диявола, бо його уявний бог – істота підступна, яка знаходить втіху в тому, щоб шкодити людям. Безглуздість цієї доктрини, що впадає в очі, особливо обурлива, коли людина обсипана всілякими життєвими благами, купається в розкошах, але прагне довести своїх ближніх до відчаю страшною і жорстокою картиною усяких можливих лих, яких він сам позбавлений. Маючи більше права, ніж він, перелічувати і зважувати нещастя людського життя, я сумлінно дослідив їх і показав йому, що ні за одне з цих нещасть не можна звинувачувати Провидіння і що джерелом їх є не стільки природа, скільки зловживання людини своїми здібностями. У цьому листі я звертався до нього з усією стриманістю, делікатністю, увагою і, можу навіть сказати, пошаною, які тільки можливі. Втім, знаючи виняткову чутливість самолюбності Вольтера, я відправив цього листа не особисто йому, а докторові Троншену, його лікарю і другу, уповноваживши його передати листа або знищити, залежно від того, що він знайде доречним. Троншен передав листа. Вольтер відповів мені кількома рядками, що, будучи хворим і доглядальницею в одній особі, він відкладає на якийсь час свою відповідь, і жодним словом не прохопився щодо порушеного питання. Троншен, пересилаючи мені його відповідь, долучив до неї свою записку, в якій висловив не надто багато поваги до того, чий лист передавав.
Я ніколи не публікував і нікому навіть не показував цих двох листів, тому що не люблю виставляти напоказ такого роду маленькі тріумфи, але їхні оригінали зберігаються в моїх зібраннях. Пізніше Вольтер надрукував цю обіцяну, але не надіслану мені відповідь. Це не що інше, як роман «Кандід», про який я нічого сказати не можу, бо не читав його.
Всі ці події повинні були б остаточно вилікувати мене від моїх фантастичних любовних мріянь, і, можливо, саме Небо послало мені цей засіб, щоб відвернути їхні згубні наслідки. Але моя нещаслива зірка виявилася сильнішою, і ледве я почав знову виходити з дому, як моє серце, голова і ноги попрямували звичним шляхом. Я кажу звичним  у певному розумінні, адже мої думки, дещо менш екзальтовані, цього разу залишилися на землі, але робили такий ретельний вибір з найпривабливішого в усьому, що це добірне товариство було не менш химерним, ніж те, яке я покинув.
Я уявив собі любов і дружбу, двох кумирів свого серця, втілених в найчудовіші образи. Я прикрасив їх всією чарівністю красної статі, яку завжди обожнював. Я малював собі двох подруг, а не друзів, бо хоча приклади перших рідше трапляються, зате вони привабливіші. Я наділив їх характерами схожими, але різними, зовнішністю не досконалою, а собі до вподоби, одухотвореною добротою і чутливістю. Одну я зробив брюнеткою, а другу – блондинкою, одну – жвавою, другу – тихою, одну – розсудливою, другу – легковажною, але легковажність її була така зворушлива, що, здавалося, доброчесність від цього тільки вигравала. Одній з них я дав коханого, якому інша була ніжною подругою і навіть чимось більшим, але ні суперництва, ні сварок, ні ревнощів я не допускав, адже мені важко уявляти сумні почуття, і я не хотів затьмарювати цю радісну картину нічим, що могло б спотворити природу. Закохавшись у двох своїх чарівних героїнь, я ототожнив себе з коханим і другом, але малював його в своїй уяві молодим і привабливим, наділивши його, крім того, всіма чеснотами й вадами, які усвідомлював у собі самому.
Щоб помістити своїх героїв у відповідну обстанову, я перебрав у пам’яті одне за одним усі найпривабливіші місця, які бачив під час своїх подорожей. Але ніде я не знаходив ні гаїв, достатньо свіжих, ані краєвидів, достатньо зворушливих, які відповідали б моїм бажанням. Можливо, мене задовольнили б долини Фессалії, коли б я бачив їх, але моя уява, стомившись вигадувати, прагнула знайти який‑небудь справді існуючий куточок, щоб він став точкою опертя й підтримав би в мені ілюзію реальності мешканців, яких я хотів там оселити. Я довго думав про Борромейські острови, де мене захоплювали чудові сади, але вирішив, що вони надто прикрашені і штучні для моїх персонажів. Водночас мені необхідне було озеро, і я нарешті зупинився на тому, навколо якого ніколи не переставало блукати моє серце. На березі цього озера я вибрав куточок, до якого вже здавна линув у мріях про щастя, що його не судилося мені спізнати. Рідні місця моєї бідолашної матусі все ще вабили мене до себе. Контрасти рельєфу, багатство й різноманітність краєвидів, пишнота й велич всеохоплюючого почуття, що хвилює серце, підносить душу, змусили мене зробити остаточний вибір, і я помістив своїх юних вихованок у Веве. Ось усе, що я вигадав спочатку, а решту було додано вже згодом.
Я довго обмежувався таким невизначеним планом, бо його було досить, щоб наповнити мою уяву приємними предметами, а моє серце – почуттями, якими воно любило себе живити. Ці образи, повертаючись знов і знов, набували все більшої чіткості і нарешті отримали в моїй голові закінчену форму. Ось тоді мені захотілося викласти деякі із створених мною положень на папері і, пригадавши все, що я пережив замолоду, дати таким чином свого роду вихід своїй жадобі кохання, яку я не зміг задовольнити і яка поглинала мене.
Спершу я накидав на папері кілька розрізнених листів, без будь‑якого зв’язку й послідовності, і коли вирішив їх об’єднати, це виявилося дуже важко. Неймовірно, але це правда: перші дві частини були написані майже цілком у такий спосіб – без продуманого плану і навіть без розрахунку на те, що у мене коли‑небудь виникне спокуса зробити з цього закінчений твір. Тому обидві ці частини, складені пізніше з матеріалів, що не призначалися для такої мети, переповнені багатослівними вставками, яких нема в інших частинах.
У розпалі моїх фантазій мене відвідала пані д’Удето. Цей візит її був першим, але й останнім, на жаль, як буде видно в подальшому.
Графиня д’Удето була дочкою покійного пана де Бельгарда, головного відкупника, сестрою пана д’Епіне, а також пана де Лаліва і де Ля Бріша, які обидва служили при дворі. Я говорив, що познайомився з нею, коли вона була ще дівчиною. Після її заміжжя я зустрічався з нею тільки на святкуваннях у Шевреті, у її невістки пані д’Епіне. Часто проводячи з нею по кілька днів то в Шевреті, то в Епіні, я не тільки завжди зустрічав з її боку дуже люб’язне поводження, але мені навіть здавалося, що вона ставиться до мене з прихильністю. Їй подобалося гуляти зі мною, ми обидвоє любили піші прогулянки, і розмова між нами не вичерпувалася. Проте я ніколи не бував у неї в Парижі, хоча вона багато разів запрошувала мене і навіть наполягала, щоб я приїхав. Її близькість з паном де Сен‑Ламбером, з яким у мене почала зав’язуватися дружба, пробуджувала в мені ще більшу цікавість до неї. Якраз для того, щоб переказати мені звістку про цього друга, що був тоді, здається, в Маоні, вона й відвідала мене в Ермітажі.
Цей візит був трохи схожий на початок роману. Вона заблукала в дорозі. Її кучер, звернувши з кружної дороги, хотів проїхати напростець від млина в Клерво до Ермітажу. У видолинку її карета заїхала в багно, пані д’Удето вирішила вийти з екіпажа і далі піти пішки. Її легкі черевички скоро промокли, вона потрапила в грязюку, її прислуга заледве витягла її звідти, і нарешті вона дісталася до Ермітажу в чоловічих чоботях, наповнюючи повітря своїм дзвінким сміхом. Побачивши її, я теж розсміявся. Їй необхідно було перевдягнутися, і Тереза поклопоталася про це, а я запросив її без церемоній розділити нашу сільську трапезу, і страви припали їй до смаку. Була вже пізня година; вона залишалася недовго, але побачення наше виявилося таким веселим і так їй сподобалося, що вона, мабуть, була не проти повторити його. Але здійснила вона цей намір лише через рік; та це запізнення, на жаль, не врятувало мене від загибелі.
Осінь моя минула за досить несподіваними заняттями: я сторожував фруктовий сад пана д’Епіне. У Ермітажі був ставок, звідки була проведена вода для парку в Шевреті, крім того, там був і сад, обнесений стінами й обставлений шпалерами та обсаджений іншими деревами, які давали панові д’Епіне більше плодів, ніж його город у Шевреті, хоча врожай і розкрадався на три чверті. Щоб не бути нахлібником, я взявся доглядати сад і наглядати за садівником. Все йшло добре до часу збору врожаю, але в міру того, як плоди дозрівали, вони почали зникати невідомо куди. Садівник запевняв мене, що їх поїдають садові соні. Я оголосив їм війну, винищив їх без ліку, але плоди так само зникали, як і раніше. Я подвоїв пильність і нарешті виявив, що головною садовою сонею є сам садівник. Він жив у Монморансі, приходив звідти ночами з жінкою та дітьми і забирав зібрані за день плоди, а потім не криючись продавав їх на ринку в Парижі, ніби це були плоди з його власного саду. Я обсипав благодіяннями цього негідника, Тереза одягала його дітей, я годував його батька‑жебрака, а він спокійнісінько й нахабно обкрадав нас, користуючись тим, що ніхто з нас трьох не виявив достатньо пильності, щоб покласти цьому край. Якось уночі він спустошив мій льох, тож на ранок я нічого там не знайшов.
Поки він крав тільки моє добро, я терпів, але, взявши на себе відповідальність за фруктовий сад, я змушений був викрити злодія. Пані д’Епіне попросила мене дати йому розрахунок, прогнати його геть і підшукати іншого, що я і зробив. Оскільки цей розбійник щоночі вештався навколо Ермітажу, озброєний товстою палицею із залізним наконечником, у супроводі інших таких самих мерзотників, я наказав його наступникові ночувати в Ермітажі, для спокою моїх доморядниць, які страх як боялись його. Але й це злодюг не відвадило, і я попросив у пані д’Епіне рушницю, яку тримав у кімнаті нового садівника, порадивши йому скористатися нею тільки в разі крайньої потреби, при спробі виламати двері чи пробратися в сад, і до того ж стріляти холостими зарядами – лише для того, щоб налякати злодіїв. Звичайно, то були не дуже великі застережні заходи, які могла вжити ради загальної безпеки хвора й самотня людина, збираючись провести зиму в лісі в товаристві двох боязких жінок. Та я купив ще й собаку, щоб він охороняв нас. У цей час мене відвідав Делейр, я розповів йому про пригоду, і ми разом посміялися з моїх бойових приготувань.
Повернувшись у Париж, він у свою чергу потішив своєю розповіддю Дідро, і таким чином гольбахівський гурток дізнався, що я любісінько вирішив перебути зиму в Ермітажі. Ця твердість, якої вони не чекали, збила їх з пантелику. Не знаючи, що придумати ще, щоб зробити моє самітництво нестерпним, вони відрядили, через Дідро, того самого Делейра; спершу він визнав мої застережні засоби цілком доречними, але тепер оголосив їх несумісними з моїми принципами і більш ніж безглуздими. У своїх листах він обсипав мене досить уїдливими насмішками, які ображали б мене, якби я мав інший настрій. Але я був тоді сповнений ласкавих і ніжних почуттів, тож не сприймав нічого іншого і лише посміювався, вбачаючи в його отруйних сарказмах безглузді жарти.
Пильністю і дбайливим наглядом мені вдалося так добре зберегти сад, що, незважаючи на дуже поганий урожай того року, збір виявився втричі більшим проти попередніх років. Щоправда, я зовсім не жалів себе, сторожуючи його, і навіть особисто супроводжував вози з фруктами, які відправляв до Шеврета й Епіна, сам носив корзини, а одного разу, пам’ятаю, ми з Терезою перетягнули таку важку корзину, що, знемагаючи під цією ношею, були змушені відпочивати кожні десять кроків, а коли донесли її до місця, то піт заливав очі.
Коли дощова осінь прирекла мене на самітництво, мені захотілося повернутися до своїх домашніх занять, та це виявилося неможливим. Усюди я бачив перед собою тільки двох чарівних подруг, їхнього друга, обставини і місцевість, де вони жили, і предмети, створені або прикрашені для них моєю уявою. Я ні хвилини не належав собі, видіння не покидало мене. Попри довгі, але марні зусилля відігнати від себе ці вигадки, вони врешті‑решт зовсім зачарували мене, і я почав уже думати тільки про те, щоб надати їм деякого ладу, послідовності та створити з цього щось подібне до роману.
Мене дуже турбували наслідки, адже я так привселюдно й відкрито викривав себе. Після тих строгих принципів, які я нещодавно так гучно проголосив, після всіх суворих правил, які так посилено проповідував, після стількох уїдливих випадів проти чуттєвих книжок, що дихають любов’ю і ніжністю, чи можна було уявити собі що‑небудь несподіваніше й обурливіше, ніж те, що я власноручно зараховую себе до авторів тих самих книжок, які так жорстоко плямував? Я усвідомлював свою непослідовність у всій її силі, обсипав себе докорами, червонів і обурювався на себе, але всього цього було недостатньо, щоб я схаменувся. Остаточно скорений, я змушений був піти на ризик і зважитися кинути виклик людським пересудам, залишаючи за собою можливість пізніше обговорити питання, показувати комусь свою працю чи ні, бо тоді я ще не припускав, що дійду до її публікації.
Зупинившись на цьому рішенні, я з головою поринув у свої мріяння і, крутячи їх так і сяк у своїй голові, склав собі свого роду план, виконання якого тепер відоме. То було, безперечно, найкращим результатом, до якого я міг дійти у своєму божевіллі. Любов до добра, що ніколи не покидала мого серця, спрямувала все у корисний бік, де змогла знайти собі застосування моральність. Мої хтиві образи втратили б усю свою чарівність, якби в них не було ніжного колориту невинності. Дівчина, що не встояла перед спокусою, викликає жалість, яка може бути вигідна для кохання і часто робить її не менш привабливою, але хто може стерпіти без обурення видовище сучасних звичаїв? І що може бути обурливіше, ніж гординя невірної дружини, яка, відкрито зневажаючи свій обов’язок, ще й вимагає від чоловіка вдячності за те, що вона робить йому ласку, не даючи себе заскочити на місці злочину? У природі немає досконалих істот, і їхні уроки не доходять до нас. Але якщо молода жінка з ніжним і чесним серцем ще дівчиною дозволяє любові отримати над собою перемогу, а в шлюбі знаходить у собі сили у свою чергу перемогти цю любов і знову стати доброчесною, то кожен, хто вважатиме такий образ непристойним і неповчальним, буде брехун і лицемір, не слухайте його.
Крім питання про моральність і подружню вірність, докорінним чином пов’язаного з усім суспільним устроєм, я потай думав розвинути й думку про суспільний мир та згоду, думку вищу і, можливо, значнішу саму по собі, принаймні для того часу. Буря, здійнята «Енциклопедією», не тільки не вщухла, а й була тоді саме в розпалі. Обидві партії, люто зчепившись, були схожі більше на скажених вовків, що прагнули розшматувати одне одного, ніж на християн і філософів, що хочуть взаємно освітити, переконати й повернути одне одного на шлях істини. Обом бракувало лише енергійних вождів, які мали б довіру, щоб боротьба між ними перетворилася на громадянську війну, і бозна до чого привела б громадянська війна на релігійному ґрунті, коли жорстока нетерпимість була, по суті, з обох боків однакова. Природжений ворог всякого партійного духу, я відверто висловлював тим і тим суворі істини, але вони не слухали мене. Тоді я вдався до іншого засобу, який здався мені чудовим у своїй простоті: я спробував пом’якшити їхню взаємну ненависть, зруйнувавши їхні забобони, і показати кожній партії заслуги і чесноти супротивника, гідні суспільної пошани і поваги з боку кожного смертного. Цей не дуже розсудливий проект, що припускав у людях добру волю, змусив мене припуститися помилки, за яку я дорікав абатові де Сен‑П’єру, і мав у підсумку лише той успіх, на який заслуговував: партії між собою не примирилися, зате спільними силами накинулись на мене. Але поки досвід не довів мені мого безумства, я вдавався до нього, смію сказати, з усім запалом, гідним мети, що надихала мене, і захоплено малював характери Вольмара і Юлії, сподіваючись обох зробити привабливими і, навіть більше, такими, що взаємно посилюють привабливість одне одного.
Склавши в загальних рисах свій план, я взявся опрацьовувати намічені раніше деталі. Результатом стали дві перші частини «Юлії», які я закінчив і переписав начисто протягом зими. Я працював з невимовною насолодою, використовуючи для цього найкращий папір із золотим обрізом, для просушування чорнила – блакитно‑срібний порошок, а зошити зшивав блакитною нонпареллю, нічого не визнаючи ні достатньо витонченим, ні достатньо милим для чарівних дівчат, через яких я втратив розум, як справжній Пігмаліон. Вечорами, сидячи біля каміна, я читав і перечитував ці дві частини своїм доморядницям. Дочка, не кажучи ні слова, ридала разом зі мною від розчулення, а мати, не знаходячи тут ніяких милих речей і нічого не розуміючи, залишалась байдужою і лише повторювала мені під час пауз: «Просто чудово, добродію, просто чудово».
Пані д’Епіне, турбуючись, що я живу взимку один серед лісу, у відлюдному місці, дуже часто присилала довідуватися про мене. Ніколи ще не отримував я від неї таких безперечних доказів дружби до мене, і ніколи моя дружба до неї не відповідала на них з такою палкістю. Зі свого боку я не можу не відзначити в числі цих доказів і те, що вона надіслала мені свій портрет і запитувала, як їй отримати мій, написаний Латуром і виставлений у Салоні. Так само я не маю права обійти мовчанням інший вияв її уваги; він видасться смішним, але враження, яке він справив на мене, додає ще одну рису до моєї вдачі. Якось морозного дня, відкриваючи один з надісланих нею пакетів (пані д’Епіне взялася виконати деякі мої доручення), я знайшов у ньому коротку нижню спідницю з англійської фланелі; пані д’Епіне писала, що носила її і хоче, щоб я зробив собі з неї жилет. Тон її записки був чарівний, повний ласки й наївності. Ця турбота, більш ніж дружня, здалася мені такою ніжною, немов пані д’Епіне зняла з себе одяг, щоб одягнути мене, і, розхвильований, я зі сльозами обсипав поцілунками і записку, і спідницю. Тереза вирішила, що я збожеволів. Цікаво, що з усіх знаків уваги, виявлених мені пані д’Епіне, жоден не зворушив мене так, як цей, і навіть після нашого розриву я не міг згадувати про нього без розчулення. Я довго беріг цю записку і зберігав би досі, якби її не спіткала доля всіх інших моїх листів того часу.
Хоча моя хвороба тієї зими мучила мене майже постійно, і я часто мусив удаватися до зондів, усе‑таки я провів цей час найприємніше і найспокійніше, відколи приїхав до Франції. Протягом чотирьох чи п’яти місяців, поки погана погода захищала мене від несподіваних відвідувачів, я більш, ніж коли‑небудь, насолоджувався рівним і простим незалежним життям у справжньому товаристві двох своїх доморядниць та в уявному товаристві своїх героїнь. З кожним днем я все більше й більше радів, що ухвалив таке розсудливе рішення, не злякавшись осуду своїх друзів, незадоволених тим, що я позбувся їхньої тиранії. А коли я дізнався про замах фанатика, коли пані д’Епіне і Делейр розповіли мені все у своїх листах про неспокій і заворушення, що охопили Париж, я дякував Небові за те, що воно позбавило мене видовища цих жахів і злочинів, які тільки живили б і загострювали жовчний настрій, що його завжди викликає в мені суспільний безлад, тоді як у своїй самотині, оточений тільки радісними і милими предметами, я віддавався лише приємним почуттям. Із задоволенням відзначаю ці останні мирні хвилини, послані мені долею. Весна, що настала після такої спокійної зими, ознаменувалася початком тих нещасть, які мені залишається описати, і серед яких мені вже не випадало подібних проміжків, коли б я міг вільно зітхнути.
Втім, я пригадую, що навіть у цей мирний проміжок і навіть у глушині моєї самотності гольбахівський гурток не давав мені цілковитого спокою. Дідро знову затіяв якісь чвари, і, якщо я не помиляюся, саме тієї зими з’явився його «Побічний син», про якого мені незабаром доведеться говорити. Через деякі причини, про які я скажу пізніше, у мене залишилося мало достовірних документів про цей період мого життя, а ті, що збереглися, дуже неточні відносно дат. Дідро, наприклад, ніколи не ставив чисел на своїх листах. Пані д’Епіне і пані д’Удето позначали тільки день тижня, Делейр здебільшого робив так само. Коли я захотів дати лад цим листам, мені довелося ставити навмання дати, за які я не можу ручатися. Тому я не маю можливості точно встановити початок цих неприємностей і вважаю за краще помістити в одній статті все, що пам’ятаю про них.
Настання весни посилило моє ніжне марення, і в своїх еротичних захопленнях я написав для останніх частин «Юлії» кілька листів, пройнятих піднесеним станом, у якому я їх писав. Назву серед інших листи про Елізіум і прогулянку озером, поміщені, якщо не помиляюся, в кінці четвертої частини. Кожен, хто, читаючи ці листи, не відчує, що серце його лагідніє і тане від того ж розчулення, яке мені їх продиктувало, повинен закрити книгу: він не створений для того, щоб міркувати про почуття.
Якраз у цей час пані д’Удето несподівано відвідала мене вдруге. За відсутності чоловіка, капітана жандармерії, і коханця, який теж служив, вона оселилася в Обоні, що в долині Монморансі, де винайняла для себе гарненький будиночок. Звідти вона і приїхала знову до мене в Ермітаж. Цього разу вона була верхи і в чоловічому костюмі. Хоч я не люблю подібних маскарадів, романтичний вигляд її полонив мене – і спалахнула любов. Оскільки вона була першою і єдиною в моєму житті, а її жахливі наслідки назавжди запали мені в пам’ять, хай буде мені дозволено торкнутися деяких подробиць.
Графині д’Удето було близько тридцяти років, і вона не була красунею. Обличчя її псували сліди віспи, шкіра була недостатньо ніжна, у неї були короткозорі очі, трохи опуклі, але разом з тим вона здавалася дуже молодою, а лице, живе і миле, дихало ласкою. Густе чорне волосся, кучеряве з природи, падало майже до колін. Вона була невисока на зріст, і в усіх її рухах була одночасно якась незграбність і витонченість. У її природному і дуже приємному розумі щасливо поєднувалися веселість, легковажність і наївність, мова її іскрилася чарівними дотепами, яких вона не вишукувала, – вони виривалися самі собою. Вона мала багато приємних талантів: грала на клавесині, добре танцювала, писала досить непогані вірші. Вдача у неї була ангельська, її основою була душевна м’якість, і вона сполучала в собі всі чесноти за винятком обережності й сили. А крім того, вона була така чесна і шляхетна у стосунках з людьми, що навіть ворогам її не було потреби від неї ховатися. Під ворогами я розумію тих жінок, що ненавиділи її, сама ж вона не вміла ненавидіти, і я думаю, що ця спільна для нас обох риса багато сприяла зародженню моєї пристрасті до неї. У хвилини найінтимніших розмов з нею я ніколи не чув, щоб вона погано відгукувалася про відсутніх, навіть про свою невістку. Вона не вміла ні приховувати того, що думає про інших, ні стримувати своїх почуттів, і я переконаний, що про свого коханця вона говорила навіть з чоловіком, як говорила про нього зі своїми друзями, знайомими і з ким завгодно. І нарешті, чистоту і щирість її прекрасної вдачі неспростовно доводить те, що, хоча вона була схильна до найвідчайдушнішої легковажності і до найсмішнішої необачності, і нерідко у неї бували витівки, дуже небезпечні для неї самої, ніколи вона не робила нічого образливого для хоч би кого.
Її дуже рано і проти її волі видали заміж за графа д’Удето, людину заможну, доблесного офіцера, але гравця і гультяя, зовсім не люб’язного, якого вона ніколи не кохала. У панові де Сен‑Ламбері вона знайшла всі достоїнства свого чоловіка, але в поєднанні з приємнішими якостями – розумом, чеснотами і талантами. Якщо у звичаях того часу щось і заслуговує на прощення, то це, звичайно, прихильність, виправдана постійністю, що дає свої плоди і скріплена взаємною повагою.
Вона приїжджала до мене, як мені здається, почасти з власної схильності, але ще більше ради того, щоб потішити Сен‑Ламбера. Він заохочував її до цього і справедливо вважав, що дружба, яка зароджувалася між нами, зробить це знайомство приємним для всіх трьох. Вона знала, що мені відомо про їхній зв’язок, і, оскільки вона могла вільно говорити зі мною про Сен‑Ламбера, їй подобалося моє товариство. Вона приїхала; я побачив її. Я був сп’янілий безпредметним коханням, це сп’яніння засліпило мене, і предметом кохання стала вона. У пані д’Удето я побачив свою Юлію, і хоча незабаром побачив у ній уже тільки її саму, але наділену всією довершеністю, якою я у мріях прикрасив кумира свого серця. До того ж вона почала говорити про Сен‑Ламбера мовою пристрасної коханки. Заразлива сила кохання! Слухаючи її, відчуваючи її близькість, я був охоплений солодким трепетом, якого ніколи не почував біля іншої. Вона говорила, і я був зворушений. Мені здавалося, що я цікавлюся тільки її почуттями, але я сам надихався ними, я жадібно припадав до отруєної чаші, відчуваючи поки що лише її насолоду. Нарешті, непомітно для мене і непомітно для неї самої, вона викликала в мені до себе всі почуття, які виявляла до свого коханця. На жаль! Надто пізно і дуже болісно було спалахувати пристрастю, такою ж бурхливою, як і нещасною, до жінки, серце якої було сповнене кохання до іншого!
Незважаючи на надзвичайні душевні хвилювання, які я переживав біля неї, я не відразу зрозумів, що зі мною відбулося. Аж коли вона поїхала, я, бажаючи повернути свої думки до Юлії, був уражений тим, що міг тепер думати тільки про пані д’Удето. Тут очі мої розплющились, і я застогнав від болю, зрозумівши своє нещастя, але я ще не передбачав його наслідків.
Я довго вагався, роздумуючи, як мені поводитися з нею, ніби справжнє кохання дозволяє розуму тверезо мислити. Я ще не встиг нічого вирішити, як вона приїхала знов і заскочила мене зненацька. Цього разу я вже знав, що зі мною. Сором, супутник нерозважливих справ, зробив мене безмовним і змусив тремтіти перед нею, я не зважився вимовити ні слова, не смів підвести на неї очей, мене охопило невимовне хвилювання, яке вона не могла не помітити. Я вирішив зізнатися їй у цьому і дати їй самій угадати причину мого стану, а це означало сказати їй усе досить ясно.
Якби я був молодий і привабливий, а пані д’Удето виявила б до мене слабкість, я не схвалив би такої її поведінки, та, оскільки нічого такого й не було, я можу лише захоплюватись нею. Вона повелася однаковою мірою великодушно і розсудливо. Вона не могла різко порвати зі мною, не пояснивши причини Сен‑Ламберові, котрий сам послав її до мене: це означало б поставити нашу дружбу під удар, а можливо, й викликати скандал, якого вона хотіла уникнути. Вона ставилася до мене уважливо і доброзичливо. Моє безумство викликало в ній жалість, і, не розпалюючи в мені марних сподівань, вона захотіла мене вилікувати. Їй дуже хотілося зберегти для свого коханця і для самої себе друга, якого вона високо цінувала, і ні про що не говорила вона з більшим задоволенням, як про інтимне й миле товариство, яке ми могли б створити утрьох, якби я став розсудливим. Вона не завжди обмежувалася такими дружніми вмовляннями і не скупилася при нагоді на різкіші докори, на які я цілком заслуговував.
Сам я скупився на них ще менше: залишившись сам, я схаменувся. Висловившись, я став спокійніший: легше зносити кохання після того, як та, кого кохаєш, дізнається про нього. Я з такою силою дорікав собі, що саме це повинно було б вилікувати мене, якби зцілення було можливе. До яких тільки вагомих доводів не вдавався я, щоб задушити свою пристрасть! Я думав про свою мораль, свої почуття, свої правила, сором, невірність і зраду, про зловживання дружньою довірою, про те, що смішно, зрештою, в моєму віці палати навіженою пристрастю до жінки, серце якої зайняте іншим і не може ні відповісти мені взаємністю, ні залишити якусь надію: така пристрасть не тільки не виграє від постійності, але з кожним днем ставатиме все нестерпнішою.
Хто повірить, що це останнє міркування, яке мало б переважити всі інші, навпаки, допомогло мені обійти їх. Чи варто, думав я, мучитися докорами сумління через безумство, згубне лише для мене самого? Хіба я такий молодий, щоб бути небезпечним для пані д’Удето? Чи не думаю я, що мої витончені манери, моя зовнішність і моє вбрання можуть спокусити її? Та кохай собі на здоров’я, бідолашний Жан‑Жаку, й будь спокійний: твої зітхання аж ніяк не нашкодять Сен‑Ламберу!
Читач знає, що я ніколи не був самовпевнений, навіть за молодих літ. Такий спосіб мислення відповідав моєму розумовому складу, він заохочував мою пристрасть, і цього було досить, щоб я віддався їй цілковито і навіть посміявся з недоречних своїх побоювань, викликаних, як здавалося мені, радше марнославством, ніж розсудливістю. Повчальний приклад для чесних душ: порок ніколи не нападає відкрито, а знаходить спосіб захопити зненацька, завжди прикриваючись яким‑небудь софізмом, а нерідко й доброчесністю.
Я відкинув докори сумління й віддався своєму почуттю без будь‑якої міри. І зауважте, будь ласка, як моя пристрасть ішла за моєю вдачею, щоб зрештою затягти мене у безодню. Спочатку вона прибрала смиренного вигляду, щоб заспокоїти мене, а потім, щоб додати мені сміливості, довела цю смиренність до підозрілості. Пані д’Удето, не припиняючи нагадувати мені про мій обов’язок і розсудливість, ніколи не заохочуючи мого безумства, у всьому іншому ставилася до мене з найбільшою добротою і розмовляла зі мною найніжнішим дружнім тоном. Присягаюся, з мене досить було б такої дружби, якби я повірив у її щирість, але вона мені здавалася надто палкою, щоб бути справжньою, і я чомусь забрав собі в голову, що моє кохання, таке недоречне в моїх літах і з моєю зовнішністю, принизило мене в очах пані д’Удето, і тепер ця молода вітрогонка хоче тільки посміятися з мене та моїх старих компліментів, що вона розповіла про все Сен‑Ламберу, а він, обурюючись на моє віроломство, став на її бік, і вони разом змовилися остаточно закрутити мені голову, а потім узяти на глум. Така дурниця, що змусила мене шаленіти в двадцять шість років, коли я зустрівся з пані де Ларнаж, якої зовсім не знав, була б мені, мабуть, простима і в сорок п’ять років у стосунках з пані д’Удето, якби мені не було відомо, що вона та її коханець – дуже порядні люди, щоб дозволити собі таку жорстоку розвагу.
Пані д’Удето відвідувала мене й далі, і я негайно віддавав їй візити. Вона любила ходити пішки, як і я, і ми робили тривалі прогулянки в чарівній місцевості. Щасливий своїм коханням і можливістю говорити про нього, я був би в найсолодшому стані, якби моя безглузда підозрілість не руйнувала всієї його чарівності. Вона спочатку не зрозуміла мого дурного ставлення до її привітності, але моє серце ніколи не вміло приховувати того, що в ньому відбувається, і вона недовго залишалася в невіданні щодо моїх підозр. Вона спробувала обернути це на жарт, але цей засіб не вдався, а лише розлютив мене. Її співчутлива ніжність виявилася невідпорною, її докори мене розчулили, у відповідь на мої несправедливі побоювання вона виявила таку турботливість, що я нею зловжив. Я зажадав од неї доказів, що вона не сміється з мене. Вона зрозуміла, що нема жодної можливості заспокоїти мене. Я зробився наполегливим, становище було дражливим. Дивно і, можливо, унікально в своєму роді, що жінка, змушена йти на поступки, так дешево відбулася. Вона не відмовила мені ні в чому, на що могла піти найніжніша дружба. Вона не поступилася мені нічим, що могло б порушити її вірність, а я мав приниження бачити, що полум’я, розбурхане в моїй крові її ласками, не зронило в її почутті жодної іскри.
Я десь мовив, що не треба давати найменшої волі почуттям, якщо хочеш у чомусь їм відмовити. Щоб зрозуміти, до якої міри це правило виявилося неправильним щодо пані д’Удето, і як вона була права, покладаючись на себе, треба знати до найменших подробиць наші тривалі і часті розмови наодинці, прослідкувати весь їхній запал протягом чотирьох місяців, що їх ми провели разом майже у безприкладній близькості, як друзі різної статі, дотримуючись відомих меж, яких ми жодного разу не переступили. О, як довго я зволікав, щоб зазнати справжнього кохання, зате як дорого заплатили мої почуття і моє серце за згаяний час! Які захоплення переживаєш біля люблячої істоти, якщо навіть нерозділене кохання викликає подібне!
Але я не правий, кажучи «нерозділене кохання»; моє кохання якоюсь мірою було розділеним, воно було однаковим з обох боків, хоча і не взаємним. Ми обидва були сп’янілі коханням: вона – до свого коханця, а я – до неї; наші зітхання, наші солодкі сльози зливалися. Ми були ніжними повірниками одне одного, і в наших почуттях було так багато спільного, що вони до певної міри перетинались. А проте серед цього небезпечного сп’яніння пані д’Удето ніколи не забулася ні на хвилину. А я запевняю, присягаюся, що коли, захоплений своїми почуттями, іноді й намагався похитнути її вірність, то ніколи не бажав цього по‑справжньому. Сама сила моєї пристрасті стримувала мої поривання. Необхідність жертви прославляла мою душу. Ореол всіх чеснот прикрашав у моїх очах кумира мого серця; осквернити його божественний образ означало б знищити його. Я міг би скоїти злочин, його сто разів було скоєно в моєму серці, але осквернити мою Софі! Та хіба це можливо? Ні‑ні; я сто разів говорив їй самій, що якби я був владний вгамувати свою пристрасть, якби вона з власної волі підкорилась мені, то, за винятком кількох коротких хвилин забуття, я відмовився б бути щасливим такою ціною. Я дуже кохав її, щоб бажати володіти нею.
Від Ермітажу до Обона близько льє відстані, під час моїх частих поїздок мені траплялося ночувати там. Одного вечора, повечерявши удвох, ми пішли до саду прогулятися. Згори на нас лилося дивовижне місячне сяйво.
У глибині саду розрослися великі кущі, за якими починався чудовий гай, прикрашений водограєм, влаштувати який придумав я, а вона втілила мою думку в реальність. Безсмертний пам’ятник невинності й насолоди! У цьому гаї, сидячи з нею на дерновій лавці, під квітучою акацією, я здобувся на слова, справді гідні виявити порухи мого серця. То було вперше й востаннє в моєму житті, але я був піднесений, якщо можна назвати піднесеним усе те миле і привабливе, що найніжніше і найпалкіше кохання може викликати в серці чоловіка. Скільки чарівних сліз пролив я, припавши до її колін! Скільки сліз змусив її пролити проти її волі! Нарешті в мимовільному захваті вона вигукнула: «Ні, не було ще жодної людини, люб’язнішої за вас, і ніхто не кохав так, як ви! Але ваш друг Сен‑Ламбер слухає вас, а моє серце не може покохати знову». Я замовк зітхаючи і поцілував її… Що за поцілунок! Але й тільки. Уже шість місяців вона жила сама, тобто далеко від чоловіка і від коханця, і протягом трьох місяців із шести ми бачилися майже щодня, і завжди між нами третім була любов. Ми повечеряли удвох, ми гуляли наодинці в гаї при місячному світлі, і, після найпалкішої і найніжнішої двогодинної розмови вона вийшла вночі з цього гаю і з обіймів свого друга такою ж незайманою, такою ж чистою тілом і душею, якою туди прийшла. Зважте, читачу, всі ці обставини, а я більше нічого не додам.
І хай читач не подумає, що й цього разу мої почуття залишалися так само спокійні, як поруч з Терези із матусею. Я вже сказав, що то було кохання – кохання в усій своїй силі і в усій своїй несамовитості. Не описуватиму хвилювань, здригань, тремтіння, судорожних поривів і завмирань серця, які я відчував постійно, про це можна судити вже з того враження, яке справляє на мене сам лише її образ. Я сказав, що від Ермітажу до Обона було далеко, я ходив туди через чарівні пагорби Андійї. Я йшов, мріючи про ту, яку зараз побачу, про її ласкаву зустріч, про поцілунок, що чекав мене. Цей єдиний, цей фатальний поцілунок заздалегідь розпалював мою кров до такої міри, що у мене паморочилося в голові, темніло в очах, мої тремтячі коліна відмовлялися підтримувати мене, і я мусив зупинитися, сідати, весь мій організм надзвичайно розладнувався, я був близький до непритомності. Усвідомлюючи небезпеку, я намагався в дорозі розважитися й думати про інше. Але не встигав я пройти і двадцяти кроків, як ті самі спогади, з тими ж наслідками, поверталися, щоб накинутися на мене, не даючи мені змоги звільнитися, і хоч як я старався, мені, здається, жодного разу не вдалося пройти весь цей шлях безкарно. Я приходив до Обона слабкий, виснажений, у знемозі, ледве тримаючись на ногах. Але досить було мені побачити її – і все знову було добре; я відчував біля неї тільки тягар невичерпної і, як завжди, марної сили.
На моєму шляху, неподалік Обона, була мальовнича тераса, названа горою Олімп, куди ми іноді ходили, кожен зі свого боку. Я був перший: мені завжди доводилося чекати її. Як дорого коштувало мені це очікування! Щоб розважитися, я пробував писати олівцем записки; я сміливо міг би писати їх своєю власною кров’ю; але жодної не міг дописати до кінця так, щоб її можна було прочитати. Коли пані д’Удето іноді знаходила їх в умовленому тайничку, вона могла тільки переконатися, в якому справді шаленому стані я писав їй.
Такий стан і, головне, його тривалість, три місяці безперервного збудження і стриманості, довели мене до такого виснаження, що я не міг одужати від нього протягом кількох років, і зрештою воно стало причиною грижі, яку я заберу з собою чи, радше, вона забере мене в могилу. Така історія єдиної любовної втіхи людини, дуже пристрасної і водночас дуже нерішучої, яку тільки створювала природа. Такі були останні щасливі дні, відлічені мені на землі, а тепер починається довгий ланцюг моїх майже безперервних нещасть.
Читач бачив, що протягом усього мого життя серце моє, прозоре, як кришталь, ні на хвилину не могло приховати скільки‑небудь яскравого почуття, що знаходило собі в ньому притулок. Тож поміркуйте, чи міг я довго таїти свою любов до пані д’Удето! Наша близькість впадала усім в очі, та ми й не робили з неї ніякої таємниці. Вона була не така, щоб потребувати цього. Пані д’Удето почувала до мене найніжнішу дружбу і нітрохи не дорікала собі за це, а я ставився до неї з найбільшою повагою, краще за всіх знаючи, яка вона гідна цього, вона була щира, неуважна, легкодумна, я – правдивий, незграбний, гордий, нетерплячий, запальний. Обманюючись безпечністю своєї невинності, ми компрометували себе значно більше, ніж якби ми були справді грішні. Ми обидвоє бували в Шевреті і часто зустрічалися там, іноді навіть призначаючи одне одному побачення. Там ми проводили час, як завжди: гуляли щодня удвох, розмовляли про предмети нашого кохання, про наші обов’язки, про нашого друга, про наші невинні плани, і все це під вікнами пані д’Епіне, звідки та невпинно спостерігала за нами, думаючи, що ми кидаємо їй виклик, і очі й серце її сповнювалися люттю й обуренням.
Всі жінки володіють мистецтвом приховувати свій гнів, особливо коли він сильний. Пані д’Епіне, запальна, але розсудлива, володіла цим мистецтвом досконало. Вона прикинулася, ніби нічого не помічає, нічого не підозрює і водночас стала до мене удвічі люб’язніша, привітніша, мало зі мною не кокетувала, проте з невісткою поводилася підкреслено грубо, виявляла презирство до неї і, здавалося, хотіла залучити до цього й мене. Легко зрозуміти, що це їй не вдалося, але для мене це було тортурами. Мучений суперечливими почуттями, я був зворушений її увагою і насилу стримував свій гнів, коли бачив, як вона нешанобливо ставиться до пані д’Удето. Ангельська доброта останньої змушувала її зносити все, не нарікаючи і навіть не сердячись. До того ж вона часто бувала така неуважна і завжди так малочутлива до подібних речей, що в більшості випадків нічого не помічала.
Я був поглинений своєю пристрастю, не бачив нічого, крім Софі (це було одне з імен пані д’Удето), і навіть не помітив того, що став посміховиськом усього будинку й гостей. Серед них опинився й барон Гольбах, який раніше ніколи не бував, як мені відомо, в Шевреті. Якби я був таким недовірливим, яким став згодом, у мене виникла б велика підозра, що пані д’Епіне навмисне влаштувала його приїзд, аби потішити його видовищем закоханого громадянина. Але тоді я був такий дурний, що не бачив того, що всім впадало в очі. Одначе й уся моя дурість не завадила мені помітити, що барон, як ніколи, має задоволений і веселий вигляд. Замість того щоб похмуро дивитися на мене своїм звичаєм, він пускав на мою адресу глузливі натяки й жарти, яких я зовсім не розумів. Я тільки мовчки витріщав очі, пані д’Епіне хапалася за боки від реготу, а я не міг збагнути, яка муха їх укусила. Оскільки вони ще обмежувалися жартами, найкраще було, якби я розумів, у чому річ, відповідати в тому ж дусі. Щоправда, крізь веселі баронові кпини в його очах просвічували іскорки злорадства, яке, можливо, стривожило б мене, якби тоді я бачив їх так само ясно, як пригадав згодом.
Якось, коли я пішов відвідати пані д’Удето в Обоні після однієї з її поїздок до Парижа, я застав її сумною і помітив, що вона плакала. Я змушений був стримати себе, оскільки з нею була пані де Бленвіль, сестра її чоловіка, але, улучивши момент, я відразу висловив їй свою стурбованість. «Ох, – відповіла вона зітхаючи, – я дуже боюся, як би ваше безумство не коштувало мені спокою всього мого життя. Сен‑Ламберові про все розповіли, і до того ж нас обмовили. Він не звинувачує мене, але незадоволений і, що найгірше, почасти приховує це від мене. На щастя, я ніколи не приховувала від нього наших стосунків, що зав’язалися за його підтримки. Мої листи до нього були повні вами, як і моє серце, я не сказала йому лише про ваше божевільне кохання, від якого сподівалася зцілити вас і за яке, як я здогадуюся, він тепер звинувачує мене, хоча й не говорить про це. Нас виказав хтось, мене обмовили, але не в тому річ! Або порвімо наші стосунки, або станьте таким, яким ви повинні бути. Я не хочу більше нічого приховувати від свого коханця».
Тут я вперше відчув сором, принизливе усвідомлення своєї провини перед молодою жінкою, чиї справедливі докори вислухав і чиїм наставником мав би бути. Цього обурення, мабуть, мені вистачило б, щоб подолати свою слабкість, але ніжне співчуття до жертви моєї безрозсудності знову розм’якшило моє серце. На жаль! Чи міг я в цю хвилину сповнитися твердості, коли серце обливалось сльозами? Та це розчулення незабаром перейшло в гнів проти мерзенних донощиків, які бачили тільки зло в почутті безрозсудному, але мимовільному, які не помічали і навіть не уявляли собі щирої чесності серця, що спокутувала його. Недовго залишалися ми в невіданні щодо того, чия рука завдала удару.
Ми обидва знали, що пані д’Епіне листується із Сен‑Ламбером. Це була не перша буря, накликана нею на голову пані д’Удето; вона робила тисячі спроб, щоб віддалити від неї Сен‑Ламбера, і успіх деяких з цих спроб змушував тремтіти і страшитися наслідків. До того ж Ґрімм, що супроводжував, здається, де Кастрі в армію, був, як і Сен‑Ламбер, у Вестфалії, і вони зрідка бачились. Ґрімм кілька разів намагався добитися прихильності пані д’Удето, але безуспішно. Дуже скривджений, він зовсім припинив зустрічатися з нею. Хай читач уявить собі, з якою холоднокровністю Ґрімм, відомий своєю скромністю, ставився до думки, що графиня віддає перевагу людині, значно старшій за нього, і про яку Ґрімм, відколи став відвідувати великих світу цього, завжди говорив протекційним тоном.
Мої підозри щодо пані д’Епіне змінилися впевненістю, коли я дізнався про те, що сталось у мене вдома. Коли я бував у Шевреті, Тереза часто приходила туди, приносячи пошту або роблячи мені деякі послуги, викликані моєю хворобою. Пані д’Епіне запитувала її, чи не листуємося ми з пані д’Удето. Тереза призналася в цьому, і пані д’Епіне почала вмовляти її передавати їй для прочитання листи пані д’Удето, запевняючи її, що вона знову запечатає їх так добре, що ніхто нічого не помітить. Тереза навіть вигляду не подала, що ця пропозиція обурює її, і нічого не сказала мені, а тільки почала краще ховати листи, які мені приносила, – дуже доречна обережність, бо пані д’Епіне наказала стежити за її приходом і, чекаючи її на дорозі, кілька разів доходила в своїй зухвалості до того, що сама шастала у неї за пазухою. Навіть більше, одного разу, напросившись до нас на обід разом з паном де Маржансі (вперше, відколи я оселився в Ермітажі), вона дочекалася, коли ми з Маржансі вийшли прогулятися, увійшла до мого кабінету разом з матір’ю і дочкою і стала наполегливо просити, щоб вони показали їй листи пані д’Удето. Якби мати знала, де я ховаю ці листи, вона б їх оддала, але, на щастя, знала про це тільки дочка, а вона запевняла, що я жодного не зберіг. Ясна річ, то була брехня, але повна чесності, відданості й великодушності, тоді як правда була б не чим іншим, як зрадою. Зрозумівши, що вмовити Терезу їй не вдасться, пані д’Епіне спробувала розпалити в ній ревнощі, дорікаючи їй за легковірність і сліпоту. «Як можете ви не бачити, що між ними злочинний зв’язок? – мовила вона їй. – Якщо, незважаючи на все, що впадає в очі, вам потрібні ще інші докази, то зробіть так, щоб отримати їх: ви говорите, що він рве листи пані д’Удето, як тільки прочитає їх, ну то зберіть акуратно клаптики і передайте їх мені, а я беруся їх склеїти». Ось які повчання давала моя приятелька близькій мені жінці.
У Терези вистачило такту досить довго мовчати про всі ці підступи, але, бачачи мою стурбованість, вона визнала себе зобов’язаною все мені розповісти, для того щоб я знав, з ким маю справу, і вжив заходів проти зрадницьких підступів, які мені готували. Моє обурення і лють годі було описати. Замість того щоб приховати свої почуття від пані д’Епіне і за її прикладом удатися до хитрощів, я дав волю своїй поривчастій вдачі і з властивою мені необачністю відкрито вибухнув гнівом. Про мою необережність можна судити з наступних листів, що переконливо показують спосіб дій обох сторін.

Записка пані д’Епіне: «Чому це я вас не бачу, любий друже? Я турбуюся про вас. Адже ви обіцяли мені якомога частіше приходити сюди з Ермітажу! Я на це покладалася, а тим часом ви не були вже цілий тиждень. Якби мені не сказали, що ви при доброму здоров’ї, я подумала б, що ви хворієте. Я чекала вас позавчора і вчора, а ви так і не прийшли. Боже! Що з вами? У вас немає ніяких справ і засмучень, інакше – тішу себе цією надією – ви негайно поділилися б ними зі мною. Отже, ви хворі? Заспокойте мене скоріше, прошу вас. Прощавайте, мій любий друже; і хай це прощання принесе мені від вас привіт».
Відповідь:  «Я ще нічого не можу сказати вам. Чекаю, коли буду краще обізнаний, і рано чи пізно це станеться. А поки будьте певні, що звинувачена невинність знайде полум’яного захисника, щоб змусити наклепників покаятися, хоч би хто вони були».
Друга записка, від неї ж: «Чи знаєте ви, що ваш лист мене налякав? Що ви хочете ним сказати? Я перечитала його разів двадцять п’ять. Запевняю вас, я нічого не розумію. Бачу тільки, що ви стривожені, стурбовані і чекаєте, коли це минеться, щоб розповісти мені все. Мій любий друже, хіба ми так домовлялися? Де ж наша дружба, наша довіра? І як я втратила їх? На мене чи через мене ви сердитеся? Хоч би як там було, приходьте сьогодні ж увечері, благаю вас; згадайте, що ви обіцяли мені ще тиждень тому нічого не таїти в серці і зараз же говорити мені все. Любий друже, я живу цією довірою… Ось, я ще раз перечитую вашого листа: і цього разу я не більше розумію, але він змушує мене тремтіти. Мені здається, ви страшенно схвильовані. Я хотіла б заспокоїти вас, але, не знаючи причини вашого хвилювання, не знаю, що вам сказати, крім того, що я буду так само нещасна, як ви, поки не побачу вас. Якщо ви не прийдете сьогодні увечері о шостій годині, я завтра їду в Ермітаж, хоч яка була б погода і хоч як би я себе почувала, бо не можу більше витерплювати своєї тривоги. Прощавайте, мій добрий, любий друже. Про всяк випадок наважуюся вам сказати, не знаючи, потребуєте ви цього чи ні, щоб ви поберегли себе і стримували тривогу, що зростає наодинці. Муха перетворюється на слона, я часто в цьому переконувалась».
Відповідь: «Я не можу ні провідати вас, ані прийняти вас у себе, поки триває моя тривога. Довіри, про яку ви пишете, вже не існує, і вам буде нелегко її повернути. Я тепер бачу у вашій наполегливості тільки бажання мати для себе користь, яка відповідала б вашим намірам, і серце моє, завжди готове вилитися у відкрите серце іншого, закривається перед хитрістю і лукавством. Упізнаю звичайну вашу спритність у тому, що ви вважаєте мою записку незрозумілою. Невже ви маєте мене за такого простака, щоб я міг повірити, що ви її не зрозуміли? Ні, але я зумію перемогти ваші хитрощі щиросердям. Я висловлюся ще чіткіше, щоб ви ще ясніше зрозуміли мене.
Двоє коханих, близькі одне з одним і гідні взаємного кохання, дорогі мені. Я готовий до того, що ви не зрозумієте, про кого мовиться, поки я їх вам не назву. Я припускаю, що їх намагалися розлучити, і мене вибрали за знаряддя, щоб викликати ревнощі в одному з них. Вибір не надто вдалий, але він видався зручним для злості; і в цій злості я підозрюю вас. Сподіваюся, що тепер вам усе стає зрозумілішим.
Отже, та жінка, яку я високо шаную, з моєї ласки начебто має ницість ділити своє серце і саму себе між двома коханцями, а я, виявляється, один з цих негідників? Якби я знав, що ви хоча б на мить могли так подумати про цю жінку і про мене, я зненавидів би вас до самої смерті. Але я звинувачую вас не в тому, що ви це думали, а в тому, що ви це сказали. Не розумію тільки, кому з трьох ви хотіли в цьому випадку нашкодити, але якщо ви дорожите спокоєм, то стережіться, як би вам це не вдалося, на ваше лихо. Я не приховував ні від вас, ні від неї, як погано я думаю про деякі зв’язки; але я хочу, щоб вони закінчилися так само чесно, як чесною була їхня причина, і щоб незаконне кохання перетворилося у вічну дружбу. Невже я, нікому не зробивши зла, потерплю, щоб його заподіяли моїм друзям? Ні, я ніколи не пробачив би вам цього, я став би вашим непримиренним ворогом. Я тільки зберіг би ваші таємниці, тому що ніколи не буду підлою людиною.
Не думаю, що мої вагання триватимуть довго. Скоро я дізнаюся, чи помилився я. Тоді, можливо, мені доведеться виправити багато помилок, і нічого в житті я не зроблю з таким легким серцем. Але чи знаєте ви, як я виправлю свої помилки протягом короткого часу, який мені залишається провести з вами? Я зроблю те, чого не зробить ніхто, окрім мене, – відверто скажу вам усе, що про вас думають у світі, і які вади в своїй репутації вам доведеться усунути. Незважаючи на гаданих друзів, що вас оточують, після мого від’їзду ви можете попрощатися з правдою: ніхто більше не скаже вам її».
Третя записка, теж від неї: «Я не зрозуміла вашого вранішнього листа: я вам так і сказала, тому що це правда. Вечірній лист я розумію. Не бійтеся, що я коли‑небудь на нього відповім: я постараюся якнайшвидше забути його і, хоча мені вас шкода, але я не можу позбутися гіркоти, якою він наповнює мою душу. Як?! Я вдавалася до хитрощів, до лукавства з вами? Ви звинувачуєте мене у найбільшій ницості? Прощавайте, я шкодую, що ви… Прощавайте, я сама не знаю, що говорю… Прощавайте; постараюся якнайшвидше пробачити вас. Приходьте, коли забажаєте, і будете прийняті краще, ніж на те заслуговують ваші підозри. Тільки позбавте себе турбот про мою репутацію. Мені абсолютно однаково, що про мене говорять. Моя поведінка добра, і мені цього досить. Між іншим, я зовсім не знала, що сталося з двома особами, такими ж дорогими мені, як і вам».

Останній лист вивів мене з великого утруднення, але вкинув у інше, нітрохи не менше. Хоча всі ці листи і відповіді приходили протягом одного дня з надзвичайною швидкістю, але цього проміжку було досить, щоб мої напади люті стихли, і я усвідомив усю жахливу необережність своїх вчинків. Пані д’Удето настійно прохала мене зберігати спокій, надавши їй самій знайти вихід з цього становища, і уникати, особливо у цю хвилину, будь‑яких розривів і розголосу, а я замість цього, закидавши найвідвертішими і найжахливішими образами пані д’Епіне, остаточно розлютив серце жінки, і без того дуже схильної до ненависті.
Я, звісно, повинен був чекати з її боку лише такої гордої, зарозумілої і презирливої відповіді, після якої мені залишалося тільки покинути її будинок або визнати себе наймерзеннішим негідником. На щастя, її спритність перевищила мою запальність, і її відповідь дала мені змогу не вдаватися до таких крайнощів. Але доводилося або виїхати, або негайно йти до неї – іншого вибору не було. Я зважився на останнє, дуже вагаючись, як тримати себе під час неминучої розмови. Як залагодити справу, не компрометуючи ні пані д’Удето, ні Терези? Горе тій, яку я назвав би! Жорстока і досвідчена інтриганка вічно переслідувала б її нещадною помстою. Аби відвернути це нещастя, я навмисне у своїх листах говорив лише про підозри, щоб мати змогу не наводити доказів. Правда, це робило мою нестриманість ще непробачнішою, оскільки самі тільки підозри не давали мені права поводитися з жінкою – і особливо з другом – так, як я поводився з пані д’Епіне.
Але тут починається велике і благородне завдання, яке я гідно виконав, – спокутувати мої помилки і слабкості, прийнявши на себе відповідальність за тяжчі гріхи, на які я не здатний і яких ніколи не коїв. Мені не довелося відбивати напад, якого я побоювався, і я відбувся лише страхом. Щойно я прийшов, пані д’Епіне кинулася мені на шию і залилася слізьми. Такий несподіваний прийом, та ще з боку давнього друга, надзвичайно мене схвилював, і я теж розплакався. Я сказав їй кілька слів, що не мали особливого значення, вона теж сказала кілька слів, у яких його було ще менше, і все на цьому скінчилося. Подали вечерю, ми пішли до столу; я вирішив, що розмову відкладено, але вона обов’язково відбудеться після вечері, а тому вигляд у мене був жалюгідний. Я буваю такий пригнічений найменшою тривогою, що не можу приховати її від найменш проникливих поглядів. Мій збентежений вигляд мав би додати сміливості пані д’Епіне, але вона не наважилась ризикувати, і розмови не було й після вечері. Її не було й наступного дня, ми провели його віч‑на‑віч, але говорили мало і лише про речі відсторонені; лише іноді я чемними фразами намагався показати, що хоча ще нічого не можу повідомити щодо своїх підозр, але запевняю її з цілковитою правдивістю, що, коли вони виявляться безпідставними, все моє життя буде присвячено тому, щоб затерти таку несправедливість. Пані д’Епіне не виявила найменшого бажання дізнатися, які ці підозри і чому вони у мене виникли. Усе наше примирення звелося до обіймів при першій зустрічі. Оскільки скривдженою була тільки вона, принаймні за формою, я подумав, що не мені шукати пояснень, якщо вона не шукає їх, і я пішов, як прийшов. Після цього ми підтримували колишні стосунки, і незабаром я майже зовсім забув про цю сварку, наївно гадаючи, що вона теж забула про неї, бо вона нічим не виказувала, що пам’ятає її.
Але, як читач скоро побачить, ця прикрість, накликана на мене моєю слабкістю, була не єдиною: у мене були й інші, не менш чутливі, у яких я зовсім не був винен, і єдиною причиною їх було бажання вирвати мене з моєї самотності, не даючи мені там спокою. Ці прикрощі виходили від Дідро і гольбахівського гуртка. З часу мого поселення в Ермітажі Дідро не припиняв діставати мене то сам, то через Делейра, і незабаром я зрозумів із жартів Делейра щодо моїх прогулянок у гаях, з яким задоволенням вони перевдягнули відлюдника в закоханого пастушка. Але в моїх сутичках з Дідро мова йшла не про це, вони мали важливіші причини. Після публікації «Побічного сина» він надіслав мені примірник цієї книжки, і я прочитав її з тією цікавістю і увагою, з якими читаєш твори друга. Читаючи свого роду поему в діалогах, яку він помістив у кінці книжки, я був здивований і навіть трохи засмучений, побачивши серед багатьох нечемних, але цілком стриманих випадів проти відлюдників і таку уїдливу і різку фразу, висловлену без будь‑яких обмовок: «Тільки злий любить самотність».
Ця думка двозначна і, як мені здається, її можна тлумачити і так, і сяк. З одного боку, її суть цілком правильна, а з другого – вона фальшива; адже неможливо, щоб людина, яка любить самотність і хоче бути самотньою, могла й бажала б кому‑небудь шкодити, а отже, її не можна вважати злою. Думка ця сама по собі вимагала пояснення, тим паче з боку автора, у якого, тоді як він її опублікував, був друг, що жив самотиною. Мені здалося образливим і нечесним, що, публікуючи свою книжку, він забув про свого самотнього друга, а якщо й не забув, то не потурбувався зробити справедливу обмовку і почесний виняток на користь не лише цього друга, а й багатьох інших поважних мудреців, які в усі часи шукали тиші і спокою в самотності. І ось уперше, відколи існує світ, письменник одним розчерком пера зробив їх усіх, не розбираючись, лиходіями.
Я ніжно любив Дідро, щиро поважав його і вірив, що він має до мене ті самі почуття. Але я нудився серцем від невтомної впертості, з якою він завжди суперечив моїм смакам, моєму способу життя і взагалі всьому, що стосувалося тільки мене самого. Мене обурювало, що, будучи молодшим за мене, він за всяку ціну бажає керувати мною, як дитиною, мені спротивилася легкість, з якою він давав обіцянки, і недбалість, з якою він потім до них ставився, мені набридла його манера не приходити на домовлені зустрічі і без кінця переносити їх; мені прикро було марно чекати його по три‑чотири рази на місяць, у дні, які він сам призначив, а потім сідати обідати наодинці, після того, як я ходив до нього назустріч у Сен‑Дені і чекав його весь день. Я відчував, що серце моє переповнене цими численними образами. Але остання здалася мені найсерйознішою і вразила мене до самого серця. Я написав йому, виливаючи свої нарікання, але з такою м’якістю й ніжністю, що весь папір оросив своїми сльозами, а лист вийшов таким зворушливим, що і його змусив би просльозитися. І що ж він відповів мені? Ось його лист дослівно: «Дуже радий, що мій твір вам сподобався і зворушив вас. Ви не поділяєте моєї думки про відлюдників. Хваліть їх скільки завгодно, але ви залишитеся єдиним відлюдником, про кого я думатиму добре; та й то багато міг би сказати щодо цього, але боюся прогнівити вас. Жінка вісімдесяти чотирьох років! І таке інше. Мені передали одну фразу з листа сина пані д’Епіне, яка має вас дуже засмутити, якщо я вас добре знаю».
Треба пояснити останні рядки цього листа.
На початку мого перебування в Ермітажі здавалося, що пані Ле Вассер там не подобається, і вона вважає наше житло надто відлюдним. Коли її розмови на цю тему дійшли до мене, я запропонував відправити її назад у Париж, якщо їй там більше подобається, обіцяючи, що я платитиму за її помешкання і піклуватимуся про неї так само, як і тоді, коли б вона жила зі мною. Вона відкинула мою пропозицію, заявила, що їй подобається в Ермітажі, що сільське повітря їй корисне; і було видно, що це правда, тому що вона там, можна сказати, помолоділа й почувала себе набагато краще, ніж у Парижі. Її дочка навіть запевняла мене, що вона була б дуже незадоволена, якби ми покинули Ермітаж, який і справді був чудовим куточком, до того ж вона дуже любить поратися в саду і на городі, які ми віддали в її розпорядження, а коли вона й сказала, що їй тут не подобається, то лише тому, що їй веліли так говорити, щоб спробувати змусити мене повернутися до Парижа.
Коли ця спроба не вдалася, вони почали добиватися свого, впливаючи на моє сумління і ставлячи мені за злочин, що я тримаю стару жінку в селі, далеко від лікарської допомоги, якої вона потребує в її літах. Вони й не подумали, що і вона, і багато інших старих людей, яким прекрасне повітря цього краю подовжує життя, можуть отримати таку допомогу в Монморансі, за два кроки від нас. Неначе старі люди живуть тільки в Парижі, а в інших місцях вони жити не можуть! Пані Ле Вассер, яка їла багато і з крайньою ненажерливістю, була схильна до розлиття жовчі і сильних розладів шлунка, що тривали у неї по кілька днів і замінювали їй ліки. У Парижі вона не вживала ніяких заходів і дозволяла діяти природі. Так само вона робила і в Ермітажі, добре знаючи, що це найкращий засіб. Все одно: якщо в селі немає ні лікарів, ні аптекарів, залишати її там – означало, виявляється, бажати її смерті, хоча вона почувала себе тут чудово. Дідро мав би визначити, до якого віку можна тримати старих людей поза Парижем, не наражаючись на звинувачення в смертовбивстві.
Ось одне з жахливих звинувачень, на підставі яких він не бажав виключити мене зі свого вироку, ніби тільки злі живуть на самоті, і ось що означав його патетичний вигук «Жінка вісімдесяти чотирьох років!», до якого він додав: «І таке інше».
Думаю, що не міг краще відповісти на цей докір, як пославшись на слова самої пані Ле Вассер. Я попросив її щиросердо висловити свою думку в листі до пані д’Епіне і, щоб вона почувала себе вільніше, обіцяв не читати її листа і сам показав їй свого, який мав намір переписати й передати пані д’Епіне у відповідь на другий лист Дідро, ще різкішого, але якого вона завадила мені відправити:

«Пані Ле Вассер напише вам, мій добрий друже. Я просив її щиро висловити вам свою думку. Щоб дати їй цілковиту волю, я сказав, що не хочу читати її листа, і прошу вас нічого не говорити мені про його зміст.
Я не відправлю своєї відповіді Дідро, якщо ви проти цього, але я почуваю себе глибоко ображеним, і визнати, що я неправий, було б з мого боку ницістю і брехнею, яких я собі не дозволю. Євангелія наказує тому, хто дістав ляпаса, підставити другу щоку, але не змушує просити вибачення. Чи пам’ятаєте ви ту людину в комедії, яка кричить, завдаючи ударів палицею? Це роль філософа.
Не втішайте себе думкою, що він не приїде за такої поганої погоди. Гнів дасть йому час і сили, в яких відмовляє дружба, і вперше в житті він приїде тоді, коли обіцяв. Він усе зробить, щоб приїхати і повторити на словах образи, висловлені мені в листі до мене. Я знесу їх терпляче. Він повернеться у Париж і захворіє там, а я, звичайно, буду жахливою людиною. Нічого не вдієш! Треба терпіти.
Але чи не дивує вас мудрість цієї людини, яка хотіла забрати мене в Сен‑Дені, пообідати там, відвезти мене назад у фіакрі, а через тиждень, не маючи коштів, прийти в Ермітаж не інакше, як пішки? Кажучи його мовою, не можна вважати абсолютно виключеною можливість, що ці слова щирі, але в такому разі в його фінансах за тиждень відбулися значні зміни.
Співчуваю вашому горю з приводу хвороби вашої матері, але ви бачите, що ваше горе не може зрівнятися з моїм. Менше страждаєш, коли бачиш тих, кого любиш, хворими, ніж несправедливими і жорстокими.
Прощавайте, мій добрий друже. Востаннє говорю з вами про цю прикру справу. Ви мені радите їхати до Парижа з такою холоднокровністю, яка дуже порадувала б мене іншим часом».

За порадою пані д’Епіне я написав Дідро про те, як учинив щодо пані Ле Вассер. І коли пані Ле Вассер, як можна було здогадатися, зволіла залишитися в Ермітажі, де вона почувала себе чудово, завжди мала з ким поспілкуватися й приємно проводила час, Дідро, вже не знаючи, чим мені ще дорікнути, поставив мені за провину цю мою обережність, як і раніше, звинувачуючи мене в тому, що пані Ле Вассер живе в Ермітажі, хоча вона сама цього захотіла й від неї самої залежало повернутися до Парижа і жити там моїм коштом так само, як вона живе поруч зі мною.
Ось яке пояснення першого докору в листі Дідро. Пояснення другого докору міститься в другому його листі: «Вчений (це було жартівливе прізвисько, що його Ґрімм дав синові пані д’Епіне), повинен був написати вам, що на міському валу двадцять наших помирають від голоду і холоду, чекаючи льярда, який ви їм зазвичай давали… Це зразок нашого милого базікання… і якщо ви чули решту, вона потішила б вас не менше».
А ось моя відповідь на цей страшний аргумент, яким Дідро, мабуть, вельми гордився:

«Я, здається, вже відповів Ученому, тобто синові головного відкупника, що не жалію жебраків, яких він бачив на валу і які чекають від мене льярда; що він, очевидячки, щедро їх винагородив; що я призначив його своїм заступником; що паризьким біднякам не доведеться скаржитися на таку заміну, що такої вдалої заміни я не знайду для бідняків Монморансі, які значно більше її потребують. Тут є добрий і поважний старий, який працював усе своє життя, а тепер нездатний до праці й помирає на схилі літ з голоду. Моя совість відчуває більше задоволення від того, що я кожного понеділка даю йому два су, ніж від милостині голодранцям на валу, навіть якби я роздав їм сто льярдів. Які ви потішні, панове філософи, коли дивитеся на городян, як на єдиних людей, щодо яких маєте обов’язки. Тим часом тільки в селі навчаєшся любити людство і служити йому; у містах вчишся тільки зневажати його».

Такі були дивні міркування, на підставі яких розумна людина мала дурість серйозно ставити мені за провину моє добровільне усамітнення і мала намір довести мені на моєму власному прикладі, що не можна жити далеко від столиці, не будучи при цьому поганою людиною. Мені незрозуміло тепер, як міг я відповідати йому і сердитися, замість того щоб просто розсміятися йому в лице. Тим часом думки пані д’Епіне і крики гольбахівського гуртка так схиляли людей на його користь, що більшість вважала мене винним у цій справі, і навіть сама пані д’Удето, велика прихильниця Дідро, просила мене поїхати до нього в Париж і зробити всі можливі кроки до замирення, яке було цілком щирим з мого боку, але виявилося дуже нетривалим. Вона вдалася до аргументу, перед яким моє серце не змогло встояти, а саме, що нині Дідро нещасний. Крім бурі, що вибухнула проти «Енциклопедії», йому довелося тоді витерпіти ще й жахливі нападки з приводу своєї п’єси. Незважаючи на коротке вступне пояснення, його звинуватили в тому, що він цілком украв його у Гольдоні. Дідро, ще чутливіший до критики, ніж Вольтер, був цим страшенно пригнічений. Пані де Графіньї пустила навіть злий поголос, ніби я порвав з ним саме через це. Мені здавалося, що справедливість і великодушність вимагають, аби я публічно довів протилежне, і я не тільки провів два дні з Дідро, а й жив у нього. Відколи я оселився в Ермітажі, це була моя друга подорож до Парижа. Першу я зробив, поспішаючи на допомогу бідолашному Гофкуру, коли в нього стався апокаліптичний удар, від якого він ніколи цілком не одужав; під час хвороби я не відходив од його ліжка, аж поки минула небезпека.
Дідро прийняв мене добре. Легко забувати образи, потрапивши в дружні обійми! Хіба можуть після цього залишатися в серці гіркі спогади? Ми недовго з’ясовували стосунки. Взаємні звинувачення не потребують пояснень. Залишається лиш одне – вміти забути їх. Тут не було жодних підпільних інтриг, принаймні я про них не знав, не те що з пані д’Епіне. Він показав мені план «Батька родини». «Ось найкращий захист “Побічного сина”, – сказав я йому. – Зберігайте мовчанку, ретельно опрацюйте цю п’єсу, а потім киньте її в лице своїм ворогам замість усякої відповіді». Він так і зробив, і вийшло чудово. Місяців за шість до цієї зустрічі я послав йому дві перші частини «Юлії», щоб дізнатися його думку. Він ще не читав їх. Ми разом прочитали один зошит. Він сказав, що все це фейлетон, за його висловом, тобто багатослівно і надто кучеряво. Я й сам це добре відчував, але то була гарячкова маячня, я так і не зміг її виправити. Інші частини написані інакше. Особливо четверта і шоста, вони – зразки майстерного висловлення.
Другого дня після мого приїзду Дідро конче хотів повести мене вечеряти до Гольбаха. Не варто було цього робити, бо я навіть хотів розірвати угоду щодо рукопису з хімії, щоб не почувати себе зобов’язаним цій людині. Дідро нічого не хотів слухати. Він присягався, що Гольбах любить мене всім серцем; що треба пробачити йому тон, який він приймає з усіма і від якого особливо потерпають його друзі. Він доводив мені, що відмовлятися від доходу за цей рукопис, після того як я його прийняв два роки тому, було б незаслуженою образою для Гольбаха, і цю відмову можна було б навіть витлумачити як прихований докір за те, що угода довго не могла реалізуватися. «Я бачу Гольбаха щодня, – додав він, – я краще за вас знаю його настрій. Якби ви мали підстави бути ним незадоволеним, невже ви думаєте, що ваш друг був би здатний порадити вам піти на ницість?» Коротше кажучи, із звичайною своєю поступливістю я дав себе вмовити, і ми пішли вечеряти до барона. Він прийняв мене, як завжди, але його дружина була зі мною холодна, майже нечемна. Я не впізнавав тепер милої Кароліни, яка виявляла до мене велику прихильність до свого заміжжя. Але мені вже давно здавалося, що, з того часу, як Ґрімм почав відвідувати дім д’Енів, до мене там почали ставитися не так приязно, як раніше.
Коли я був у Парижі, туди приїхав з армії Сен‑Ламбер. Я нічого про це не знав і побачив його тільки після свого повернення в село, – спершу в Шевреті, а потім в Ермітажі, куди він прийшов разом з пані д’Удето, щоб запросити нас на обід. Можна собі уявити, з яким задоволенням я прийняв їх! Але ще більше я радів, бачачи їхню добру згоду. Радіючи, що не порушив їхнього щастя, я сам був щасливий від цього, і можу присягнутися, що в період моєї божевільної пристрасті, і навіть у той момент, коли я міг відняти у нього пані д’Удето, я не захотів би цього зробити. Вона була така чарівна, люблячи Сен‑Ламбера, що я не міг уявити собі, щоб вона була такою ж, люблячи мене. Не бажаючи порушувати їхнього союзу, я справді домагався в своєму маренні тільки того, щоб вона дозволила мені кохати себе. Зрештою, якою б сильною пристрастю я до неї не палав, я визнавав, що бути повіреним її кохання для мене не менш солодко, ніж бути її коханцем, і жодної хвилини я не дивився на її коханця як на свого суперника, а завжди як на свого друга. Можуть сказати, що це було не кохання. Хай і так – це було більше, ніж кохання.
Сен‑Ламбер поводився, як людина порядна і розсудлива. Оскільки я один був винен, я один був і покараний, та й то поблажливо. Він обійшовся зі мною суворо, але дружньо, я побачив, що втратив частину його поваги, але не дружби. Я втішився, знаючи, що дружбу мені було б важче відновити, ніж повагу, і що він надто розумний, щоб прийняти мимовільну і швидкоплинну слабкість за порочну вдачу. Якщо й була моя провина в тому, що сталося, то вона була невелика. Хіба я шукав знайомства з його коханкою? Чи не сам він прислав її до мене? Чи не вона захотіла зі мною познайомитися? Чи міг я не прийняти її? Що я міг зробити? Вони самі були причиною прикрощів, а мені довелося постраждати за це. На моєму місці він учинив би так само, як я, а може, й гірше. Адже, врешті‑решт, хоч якою вірною і гідною поваги була пані д’Удето, вона все‑таки залишалася жінкою; він був відсутній, бачилися ми часто, спокуса була велика, і їй було б дуже важко захищатися весь час з однаковим успіхом проти людини практичнішої. У такому становищі нелегко було і для неї, і для мене поставити певні межі, яких ми жодного разу не дозволили собі переступити.
Хоча глибоко в душі я і виправдовував себе, зовні все говорило так переконливо проти мене, що я не міг побороти сором і при Сен‑Ламбері мав винуватий вигляд, а він частенько зловживав цим, щоб мене принизити. Один штрих може пояснити наші взаємини. По обіді я читав йому лист, написаний торік Вольтеру, про який Сен‑Ламбер чув. Під час читання він заснув, і я, колись такий гордий, а тепер такий дурень, не наважився ні на мить перервати читання і читав далі під його хропіння. Такі були мої приниження, і така була його помста; але, як людина великодушна, він виявляв її, лише коли ми були утрьох.
Коли він знову поїхав, я переконався, що пані д’Удето дуже змінила своє ставлення до мене. Я був такий здивований, неначе не міг цього чекати; я був уражений цією зміною більше, ніж належало, і болісно страждав. Здавалося, що все, від чого я сподівався свого зцілення, тільки глибше встромляло мені в серце стрілу, і я лише переламав її, але не вирвав.
Я вирішив пересилити себе і нічого не пошкодувати, щоб перетворити свою божевільну пристрасть на чисту і міцну дружбу. Я складав для цього найпрекрасніші плани, але для їх виконання мені необхідне було сприяння пані д’Удето. Коли я заговорив з нею про це, вона слухала мене неуважно і збентежено. Я відчув, що моє товариство перестало їй подобатись, і ясно зрозумів, що сталося щось таке, про що вона не хоче мені сказати і чого я так ніколи й не дізнався. Ця зміна, пояснення якій я не зміг добитися, надірвала мені серце. Вона попросила мене, щоб я повернув їй усі її листи, я повернув їх усі до єдиного, але вона на хвильку в цьому засумнівалася, чим дуже мене образила. Її сумнів став ще одним несподіваним ударом для мого серця, яке вона мала б добре знати. Пані д’Удето віддала мені справедливість, але не відразу. Я здогадався, що, переглянувши переданий мною пакет, вона усвідомила свою помилку, я навіть помітив, що вона дорікає собі за неї, і це мене трохи втішило. Вона не могла взяти назад свої листи, не повернувши мої. Вона сказала, що спалила їх; я в свою чергу дозволив собі засумніватися в цьому і, признаюся, сумніваюся досі. Ні, таких листів не кидають у вогонь. Листи Юлії визнавали палкими. Боже мій, що ж сказали б про ці! Ні, ні, ніколи у жінки, яка могла викликати таку пристрасть, не стане духу знищити її докази. Але я не боюся, що вона зловживе ними: я не вважаю її здатною на це, і, крім того, я вжив своїх заходів. Дурний, але сильний страх бути висміяним змусив мене вести це листування в такому тоні, що вона не зважилася б показувати мої листи іншим. У своєму сп’янінні я довів свою фамільярність до того, що говорив пані д’Удето ти . Але яке це було ти ! Воно не могло образити її. Втім, кілька разів вона протестувала проти цього, але безуспішно: її протести тільки посилювали мою тривогу; до того ж я вже не міг відступити. Якщо ці листи ще існують і якщо їх коли‑небудь прочитають, то дізнаються, як я кохав.
Біль, завданий охолодженням до мене пані д’Удето, і впевненість у тому, що я його не заслужив, підштовхнули мене до дивного рішення поскаржитися на це самому Сен‑Ламберу. Я написав йому листа і, чекаючи на відповідь, удався до розваг, яких мені слід було б шукати раніше. У Шевреті почали влаштовувати святкування, для яких я написав музику. Пані д’Удето любила музику, і бажання вразити її своїм талантом надихнуло мене. Моє натхнення підігрівала й інша причина: прагнення показати, що автор «Сільського чаклуна» знає музику; я давно помічав, що хтось таємно бере це під сумнів, принаймні щодо мистецтва композиції. Мій дебют у Парижі, випробування, через які я неодноразово пройшов як у пана Дюпена, так і в пана де Ля Попліньера, вся музика, написана мною протягом чотирнадцяти років серед найзнаменитіших артистів і в них на очах, нарешті, мої опери «Ніжні музи» і сам «Чаклун», а також мотет, що я написав його для мадемуазель Фель і який вона виконала на духовному концерті, мої міркування про це прекрасне мистецтво з найбільшими його майстрами – все, здавалося, мало б перешкоджати чи розвіювати подібний сумнів. Проте він існував навіть у Шевреті, і я бачив, що й пан д’Епіне його поділяє.
Не подаючи знаку, що помічаю це, я взявся написати для нього мотет з нагоди освячення каплиці в Шевреті і попросив його дати мені слова на його вибір. Він доручив Лінану, вихователю свого сина, написати слова. Лінан написав слова, що відповідали події, і через тиждень після того, як мені їх передали, мотет був готовий. Цього разу моїм Аполлоном була досада, і ніколи ще така змістовна музика не виходила з‑під мого пера. Її краса всіх вразила. Я писав для повного оркестру. Пан д’Епіне зібрав кращих оркестрантів. Мотет мав такий успіх, що згодом його виконували в духовному концерті і, незважаючи на таємні підступи і невдале виконання, він двічі викликав аплодисменти. На іменини пана д’Епіне я запропонував поставити свого роду п’єсу – напівдраму, напівпантоміму. Пані д’Епіне написала текст, а я музику. Приїхав Ґрімм і почув про мої успіхи в гармонії. За годину про них уже не було мови, але ніхто вже, наскільки мені відомо, не сумнівався в тому, що я знаюсь на композиції.
Як тільки Ґрімм приїхав у Шеврет, де мені й так не дуже подобалось, він остаточно зробив моє перебування там нестерпним, узявши такий тон, якого я ні в кого не зустрічав і навіть не міг собі уявити. Напередодні його приїзду мене переселили із займаної мною почесної кімнати, суміжної з кімнатою пані д’Епіне: її приготували для Ґрімма, а мені дали іншу, віддаленішу. «От як нові гості виживають старих», – сміючись, сказав я пані д’Епіне. Вона, здається, зніяковіла. Того ж вечора я добре зрозумів причину цього, дізнавшись, що між її кімнатою і тією, що я звільнив, є потайні двері, які вона вважала зайвим мені показувати. Її зв’язок з Ґріммом не був таємним ні для кого – ні в її будинку, ні в товаристві, ні навіть для її чоловіка. Але пані д’Епіне не тільки не признавалася в цьому мені, вона цей зв’язок рішуче заперечувала, хоча я був повіреним її таємниць, що мали для неї значно більше значення, і вона була за них цілком спокійна. Я зрозумів, що така стриманість виходила від Ґрімма: знаючи всі мої таємниці, він не хотів, щоб я був посвячений хоч в одну з його власних.
Незважаючи на моє колишнє почуття дружби, не зовсім ще згасле, і на його справжні достоїнства, моя прихильність до нього не могла не зникнути, бо він сам постарався її знищити. Він ледве зволив відповісти на мій уклін, жодного разу не заговорив зі мною і швидко відучив мене самого заговорювати з ним, бо не відповідав мені ні слова. Він усюди входив першим, завжди займав перше місце, не звертаючи на мене ані найменшої уваги. Хай би й так, але він перебрав міру: це підтверджує приклад, один з тисячі.
Якось увечері пані д’Епіне, почуваючи себе не зовсім здоровою, розпорядилася, щоб їй принесли вечерю в її кімнату, і піднялася до себе нагору повечеряти біля каміна. Вона запропонувала мені піти з нею, що я і зробив. Услід за нами прийшов Ґрімм. Маленький столик був уже накритий, на ньому стояли тільки два прибори. Подають вечерю; пані д’Епіне сідає з одного боку біля каміна, Ґрімм бере крісло, влаштовується з іншого боку, підсуває столик, розгортає серветку і починає їсти, не кажучи мені ні слова. Пані д’Епіне червоніє і, щоб спонукати його затерти свою грубість, пропонує мені своє місце. Ґрімм нічого не говорить, навіть не дивиться на мене. Не маючи можливості підійти до каміна, я ходжу по кімнаті, чекаючи, коли мені принесуть прибор. Ґрімм залишив мене вечеряти на краю столу, далеко від вогнища, не виявивши мені навіть найменшої уваги, мені, хворому, старшому роками, давньому другові будинку, куди я ж і ввів його, і де він як фаворит господині мав би всіляко віддавати мені увагу. Все його поводження зі мною було подібне до цього. Він поводився зі мною не просто як з людиною, що стоїть нижче за нього, а як з цілковитим нікчемою. Я насилу впізнавав у ньому колишнього жалюгідного вчителя у будинку принца Саксен‑Ґотського, який мав за честь, коли я звертав на нього погляд. Ще важче було мені примирити його глибоке мовчання і образливу пихатість з уявною прихильністю до мене, якою він хвалився перед усіма, хто справді був моїм другом.
Правда, він згадував про неї тільки для того, щоб побідкатись про мій нещасливий талан, хоча я ніколи на нього не скаржився, поспівчувати моїй сумній долі, хоча я був цілком задоволений нею, і пожалкувати про те, що я навідріз відмовляюся від благодіянь, які він нібито хотів мені виявляти. Ось з яким лукавством примушував він захоплюватися своєю зворушливою великодушністю і засуджувати невдячного мізантропа, непомітно привчаючи всіх до думки, що між таким покровителем, як він, і такою жалюгідною істотою, як я, можуть існувати тільки взаємини добродійника, з одного боку, і зобов’язаного – з другого, навіть не припускаючи можливості рівноправної дружби. Але я марно намагався зрозуміти, чим можу бути зобов’язаним своєму новому благодійнику. Я позичав йому гроші, а він мені ніколи їх не позичав; я доглядав його під час його хвороби, а він майже зовсім не відвідував мене, коли я бував хворий; я познайомив його з усіма своїми друзями, а він не познайомив мене з жодним зі своїх друзів; я всіляко вихваляв його у світі, а він… якщо коли‑небудь і хвалив мене, то не публічно і зовсім на інший лад. Жодного разу він не зробив мені і навіть не запропонував ніякої послуги. Як же він раптом виявився моїм меценатом? Як став я зобов’язаний йому? Це виходило за межі мого розуміння, і я цього не розумію дотепер.
Правду кажучи, він був більш чи менш зарозумілий з усіма, але ні з ким не бував такий грубий, як зі мною. Пам’ятаю, як одного разу Сен‑Ламбер трохи не шпурнув у Ґрімма тарілкою, коли той за столом намагався викрити його на брехні, зухвало сказавши: «Це неправда». До свого різкого з природи тону він додав ще самовдоволення вискочки і став просто смішний у своїй зухвалості. Спілкуючись із вельможами, він перейняв перебільшено пихаті манери найбезрозсудніших з них. Свого лакея він кликав не інакше як «Гей!», ніби не знав, хто з безлічі його слуг перебуває при його вельможній особі. Даючи доручення слузі, він кидав гроші на підлогу, замість того щоб дати в руки. Нарешті, зовсім забувши, що слуга теж людина, він почав ставитися до нього з таким обурливим презирством, з такою черствою зневагою, що цей бідолашний хлопець, дуже добродушний, якого дала йому пані д’Епіне, відмовився від місця тільки тому, що не міг більше терпіти подібного поводження: то був Ля Флер цього нового Ґлор’є.
Такий фатуватий, як і пихатий, з великими каламутними очима і розгвинченою постаттю, Ґрімм мав претензію подобатися жінкам. Після його історії з мадемуазель Фель багато жінок і справді мали його за людину, здатну до піднесених почуттів. Він увійшов у моду, і це прищепило йому смак до суто жіночої охайності, він почав чепуритися, надавав великого значення своїм туалетам, усі знали, що він білить лице; я спершу не вірив цьому, але потім повірив – не тільки тому, що колір обличчя у нього став кращий і що я сам бачив слоїки з білилами на його туалетному столику, а й тому, що, увійшовши одного ранку до нього в спальню, я застав його за чищенням нігтів спеціальною щіточкою, і він з гордістю продовжував це заняття при мені. Я вирішив, що людина, здатна проводити щоранку по дві години за чищенням нігтів, може також присвячувати кілька хвилин на те, щоб заповнити білилами пори своєї шкіри. Старий Гофкур, не надто дотепний, проте досить влучно прозвав його Білим Тираном.
Усе це були тільки смішні дрібниці, але зовсім чужі моїй вдачі. Вони остаточно відвернули мене від нього. Мені важко було повірити, що людина, у якої аж так закрутилася голова, могла зберегти добре серце. Він нічим так не хвалився, як душевною тонкістю і гарячими почуттями. Але як це примирити з вадами, властивими дрібним душам? Хіба можуть сильні і постійні поривання чутливого серця залишати людині стільки часу для дрібних турбот про свою маленьку персону? О Боже! Хто почуває в своєму серці цей божественний вогонь, той прагне дати йому волю, відкрити свою душу; він готовий носити його на обличчі своєму і ніколи не шукатиме прикрашання в білилах і рум’янах.
Я згадав суть його моральних принципів, що їх передала мені пані д’Епіне, і засвоєних нею. Ця суть полягала в одному: що єдиний обов’язок людини – в усьому йти за схильностями свого серця. Це моральне правило, коли я дізнався про нього, змусило мене дуже замислитися, хоча в той час я прийняв його за дотепний жарт. Але незабаром я побачив, що цей принцип справді керує його поведінкою, а згодом відчув це, на жаль, на самому собі. Це і є та внутрішня доктрина, про яку мені стільки говорив Дідро, хоча ніколи не пояснював її.
Я згадав, як кілька років тому мене часто попереджали, що ця людина фальшива, що вона тільки прикидається чутливою і, головне, що вона не любить мене. Згадав я й кілька анекдотів, розказаних мені з цього приводу паном де Франкеєм і пані де Шенонсо, які не поважали Ґрімма і, мабуть, добре його знали, адже пані де Шенонсо була дочкою пані де Рошешуар, близької приятельки покійного графа де Фрієза, а пан де Франкей, дуже дружний тоді з віконтом де Поліньяком, довго жив у Пале‑Роялі якраз у той час, коли Ґрімм став туди вхожий. Весь Париж знав про відчай Ґрімма після смерті графа де Фрієза. Треба було підтримати репутацію, яку він створив собі після суворості мадемуазель де Фель; я краще, ніж хто б то не був, розгадав би обман, якби я був тоді менш засліплений… Довелося відвезти страждальника до готелю де Кастрі, де він гідно грав свою роль, вдаючись до невтішної скорботи. Там він щоранку йшов у сад, щоб уволю поплакати, і прикладав до очей мокру від сліз хусточку, поки його можна було бачити з вікон готелю. Але люди, про яких він і не думав, бачили, як на повороті алеї він одразу ж клав хусточку в кишеню і діставав книжку. Це спостереження, кілька разів повторене, скоро поширилося Парижем і майже негайно ж було забуте. Я сам про нього забув; випадок, що стосувався мене особисто, нагадав мені про нього. Тяжкохворий, я лежав у ліжку на вулиці Гренель; Ґрімм був у селі і одного ранку прибіг до мене захекавшись і сказав, що він щойно приїхав. За кілька хвилин я дізнався, що він приїхав напередодні, і того ж вечора його бачили в театрі.
Ґрімм попадався так тисячу разів, але мене найбільше вразила одна обставина, яку я, на свій подив, досі не помічав. Я познайомив Ґрімма з усіма без винятку своїми друзями; всі вони стали його друзями. Я був такий нерозлучний з ним, що не хотів мати жодного знайомого будинку, де б він не бував. Тільки пані де Крекі відмовилася прийняти його, і відтоді я майже перестав її відвідувати. Ґрімм, зі свого боку, завів інші знайомства – самостійно або за допомогою графа де Фрієза. З усіх його друзів жоден ніколи не став моїм другом; він жодного разу не запропонував хоч би познайомити мене з ними, а з тих, кого я іноді зустрічав у нього, ніколи жоден не виявив до мене ані найменшої доброзичливості, ні граф де Фрієз, у котрого Ґрімм жив і з котрим мені, отже, було б дуже приємно зав’язати знайомство; ні граф де Шомбер, його родич, з яким Ґрімм був ще дружніший.
Більше того, мої власні друзі, що стали завдяки мені і його друзями, ніжно прихильні до мене до знайомства з ним, помітно змінилися до мене після цього знайомства. Він ніколи не поділився зі мною жодним зі своїх друзів, я поділився з ним усіма своїми, і він, врешті‑решт, усіх їх відняв у мене. Якщо такі наслідки його дружби, то якими ж мають бути наслідки його ненависті?
Навіть Дідро спочатку не раз попереджав мене, що Ґрімм, якому я так довіряв, мені зовсім не друг. Згодом він заговорив інакше, коли сам перестав бути моїм другом.
Розпоряджаючись долею своїх дітей, я не потребував чийогось сприяння. Я сказав про це своїм друзям, єдино для того, щоб вони про це знали і не вважали мене кращим, ніж я був насправді. Таких друзів було троє: Дідро, Ґрімм і пані д’Епіне. Лише Дюкло, людині, найбільш гідній моєї довіри, я не сказав нічого. Проте він дізнався про це. Від кого? Не знаю. Малоймовірно, щоб таємницю порушила пані д’Епіне, яка знала, що я зможу жорстоко помститися їй, пішовши за її прикладом, якби був на це здатний. Залишалися Ґрімм і Дідро, у той час вельми тісно пов’язані між собою, особливо в своїх діях проти мене; і більш ніж ймовірно, що вони спільно скоїли цей злочин. Я готовий побитися об заставу, що Дюкло, єдиний з близьких мені людей, зберіг мою таємницю, хоча дізнався про неї не від мене і, отже, мав право говорити про це. Ґрімм і Дідро, надумавши відняти у мене моїх доморядниць, пробували втягнути в свою змову і його, але він з презирством відхилив їхні наміри. Лише згодом дізнався я від нього все, що сталося між ними з цього приводу. Але вже тоді я достатньо дізнався від Терези і розумів, що в усьому цьому є якась прихована мета і що мною хочуть розпоряджатися, якщо не наперекір моїм бажанням, то, в усякому разі, без мого відома, або ж хочуть перетворити цих двох жінок на знаряддя якоїсь таємної інтриги. Все це ніяк не назвеш прямодушністю. Неучасть Дюкло неспростовно доводить це. Хай хто хоче, вірить, що це була дружба.
Уявна дружба двох цих людей була для мене однаково згубною як у моєму будинку, так і поза ним. Їхні довгі і часті розмови з пані Ле Вассер протягом кількох років значно змінили ставлення цієї жінки до мене і, звичайно, не на мою користь. Про що вони говорили наодинці? Чому огортали все це глибокою таємничістю? Невже розмови з цією старою були такі приємні, щоб їй виявляли таку честь, і такі важливі, щоб тримати їх у такій таємниці? Протягом трьох чи чотирьох років, поки тривали ці бесіди, вони здавалися мені смішними; роздумуючи про них тепер, я починав дивуватися. Це здивування перетворилося б на тривогу, якби я тоді знав, що ця жінка готує мені.
Незважаючи на уявне піклування про мене, яким тоді вихвалявся Ґрімм і яке важко було примирити з його поводженням зі мною, я не бачив з його боку абсолютно нічого, що йшло б мені на користь, і його вдаване співчуття радше було схоже на приниження. Він навіть позбавляв мене, наскільки це було в його владі, заробітку, який давало мені вибране мною ремесло, називаючи мене поганим переписувачем. Визнаю, що тут він говорив правду, але не йому було говорити її. Ґрімм довів, що це не жарт, взявши собі іншого переписувача і відібравши у мене всю роботу, яку тільки міг відібрати. Можна було подумати, що його метою було змусити мене залежати від нього і від його впливу і вичерпати засоби мого заробітку, щоб довести мене до такої залежності.
Узявши все це до уваги, розум мій нарешті переміг мою прихильність до Ґрімма, яка все ще не відмерла. Я розважив, що характер у нього, в кращому разі, підозрілий, а його дружба нещира. Вирішивши більше з ним не бачитися, я попередив про це пані д’Епіне й обґрунтував своє рішення кількома незаперечними фактами, але тепер вже не пам’ятаю, якими саме.
Вона жваво протестувала проти цього рішення, не знаючи, втім, чим заперечити проти моїх доводів. Вона ще не встигла з ним змовитися, але наступного дня, замість того щоб усно порозумітися зі мною, вручила мені дуже вправно написаного листа, що його вони склали разом, у якому, не вдаючись ні в які фактичні подробиці, вона виправдовувала Ґрімма, посилаючись на його некомпанійський характер; а мені ставлячи у провину, що я запідозрив свого друга у зраді, і переконувала помиритися з ним. Цей лист змусив мене вагатися. Після цього у нас відбулася розмова, до якої вона виявилася краще підготовленою, ніж першого разу, і я остаточно здався: я дійшов думки, що, можливо, помилився і що в такому разі я серйозно завинив перед другом і тепер мушу це виправити. Коротше кажучи, як це вже було у мене з Ґріммом і з бароном Гольбахом, я і цього разу, почасти добровільно, почасти через слабкість, сам зробив усі кроки, яких мав право вимагати від іншого: пішов до Ґрімма, як новий Жорж Данден, просити у нього вибачення за образи, які він мені завдав. Я зробив це, скоряючись хибному переконанню, що змушувало мене тисячу разів у житті принижуватися перед моїми вдаваними друзями – через переконання, що немає такої ненависті, яку не можна було б обеззброїти лагідністю і добротою, тоді як, навпаки, ненависть злих людей тільки посилюється, коли для неї немає ніяких підстав, а свідомість власної несправедливості для них – зайвий привід звинувачувати того, хто є її жертвою. Я переконався в цьому на своєму власному життєвому досвіді, зустрівши в особі Ґрімма і в особі Троншена разюче підтвердження цього правила: обидва стали непримиренними моїми ворогами з примхи, задля втіхи, задля фантазії; ні той, ні той не можуть приписати мені яку‑небудь провину, а тим часом лють їхня зростала з кожним днем, як у тигрів, адже їм так легко її вдовольнити.
Я розраховував., що, присоромлений моєю поблажливістю, моєю готовністю примиритися, Ґрімм зустріне мене з розпростертими обіймами, дружньо і ніжно. Але він зустрів мене, немов римський імператор, і ніколи ще мені не доводилося бачити подібної пихи. Я абсолютно не був підготовлений до такого прийому. Збентежений невластивою мені роллю, я декількома словами з боязким виглядом пояснив мету своїх відвідин, а він, перш ніж прихильно пробачити мені, дуже велично виголосив багатослівну, заздалегідь приготовану промову, що містила довгий перелік його рідкісних чеснот, особливо щодо дружби. Він посилено підкреслював одну обставину, яка спочатку дуже мене вразила, а саме, що він завжди зберігав своїх друзів.
Поки він говорив, я думав, що для мене було б дуже сумно виявитися єдиним винятком з цього правила. Ґрімм так часто і з такою афектацією повертався до цього пункту, що навів мене на думку, що, якби він ішов у цьому тільки за потягом свого серця, він менше б захоплювався цим правилом, а що він просто зробив собі з нього корисний засіб для досягнення успіху в житті. Досі я й сам був у тому ж становищі і я завжди зберігав своїх друзів; з раннього дитинства я не втратив жодного з них, якщо тільки їх не забирала у мене смерть, але я ніколи не замислювався над цим; я не приписував собі такого правила. Але якщо це була якість, властива нам обом, чому ж він вихвалявся нею переді мною як перевагою, якщо тільки заздалегідь не хотів відібрати її у мене? Потім він постарався принизити мене доказами того, що наші спільні друзі вибирають його, а не мене. Я знав про цю перевагу так само добре, як і він; питання було в тому, яким чином він домігся її: за допомогою заслуг чи спритності, сам підносячись чи прагнучи принизити мене? Нарешті, коли він на свій розсуд установив між собою і мною належну відстань, щоб надати особливу цінність тій ласці, яку він збирався мені виявити, він сподобив мене поцілунку миру, злегка обійнявши мене, подібно до того, як королі обіймають новопосвячених лицарів. Я немов з неба впав, я був приголомшений, не знав, що сказати, не знаходив слів. Уся ця сцена була схожа на догану, яку вихователь робить своєму учневі, ласкаво позбавляючи його шмагання різками. Згадуючи про це, я завжди думаю, які обманливі думки, що ґрунтуються на зовнішніх ознаках, яким зазвичай надається таке значення, і як часто винуваті демонструють сміливість і гордість, а невинні почувають сором і збентеження.
Ми помирилися, а це завжди дає полегкість моєму серцю, яке будь‑якою сваркою кидається в смертельну тугу. Неважко уявити собі, що таке примирення не змінило його манер, а тільки позбавило мене права на них скаржитися. Тому я ухвалив рішення все терпіти і більше нічого не говорити.
Стільки прикрощів, що сипалися одна за одною, вкинули мене в стан пригніченості, що не давав мені сил опанувати себе. Від Сен‑Ламбера не було відповіді, пані д’Удето нехтувала мною, я ні з ким не наважувався поговорити щиро і починав побоюватися, що, створивши з дружби кумира свого серця, все життя тільки й приносив жертви химерам! Досвід показав, що з усіх моїх друзів лише двоє людей зберегли колишню повагу і довіру: Дюкло, якого після від’їзду до Ермітажу я втратив з очей, і Сен‑Ламбер. Мені здавалося, що я можу загладити свою провину перед останнім, лише виливши йому свою душу, нічого не приховуючи, і я вирішив зізнатися йому в усьому, за винятком того, що могло б компрометувати його коханку. Безперечно, що таке рішення було ще однією хитрістю моєї пристрасті, щоб утримати мене неподалік її предмета, але правда й те, що я був готовий беззастережно кинутися в обійми її коханця, цілком віддатися в його руки і довести свою щирість з ним до останніх можливих меж.
Я вже збирався написати йому другий лист, будучи упевнений, що цього разу він відповість мені, як раптом дізнався сумну причину його мовчання. Він не зміг до кінця знести труднощів цієї воєнної кампанії. Пані д’Епіне повідомила мене, що його розбив параліч, а пані д’Удето, яка сама захворіла від горя і була не в змозі негайно ж написати мені, через два‑три дні сповістила мене з Парижа, що він велів перевезти себе до Екс‑ля‑Шапеля, щоб лікуватися там ваннами. Звичайно, що це сумне повідомлення засмутило мене не так, як її, але думаю, що викликана ним туга була не менш болісною, ніж її скорбота і сльози. Сумні думки про важке становище Сен‑Ламбера, побоювання, що, можливо, і душевні тривоги були тому причиною, мучили мене більше, ніж усі давніші лиха, і я з гіркотою відчув, що мені бракує сил, необхідних для того, щоб знести стільки знегод. На щастя, цей великодушний друг ненадовго залишав мене в такому пригніченому стані. Незважаючи на свою хворобу, він не забув мене, і незабаром я дізнався від нього самого, що неправильно суджу про його почуття до мене і стан його здоров’я. Але час перейти до великого перевороту в моїй долі, до тієї катастрофи, що розбила моє життя на дві такі різні частини, і розповісти, яка незначна причина призвела до таких жахливих наслідків.
Одного разу, коли я найменше про це думав, по мене прислала пані д’Епіне. Увійшовши до неї, я помітив у її погляді і в усій її манері триматися якусь розгубленість, яка тим більше вразила мене, що була їй зовсім невластива, – ніхто в світі не вмів краще, ніж вона, володіти виразом свого обличчя і своїми почуттями. «Мій друже, – мовила вона, – я їду до Женеви. У мене болять груди і здоров’я таке розладнане, що я змушена все кинути і їхати, щоб побачити Троншена й порадитися з ним». Таке несподіване рішення, та ще ухвалене напередодні зимових холодів, тим більше мене здивувало, що за тридцять шість годин до цього, коли я з нею розлучався, про нього не було й мови. Я запитав її, кого вона бере з собою. Вона відповіла, що хоче взяти свого сина і пана де Лінана, а потім додала, ніби випадково: «А ви, мій ведмедю, не поїдете зі мною?» Сприйнявши її слова як жарт, оскільки вона знала, що цієї пори року я ледве наважувався покидати свою кімнату, я відповів їй у тон, пожартувавши щодо великої користі супроводження одного хворого іншим. Вона й сама, мабуть, зробила цю пропозицію несерйозно, і про це мови більше не було. Ми говорили тільки про приготування до її від’їзду, якими вона займалася дуже енергійно, оскільки вирішила їхати за два тижні.
Не треба було великої проникливості, щоб зрозуміти, що ця подорож мала таємну причину, яку від мене приховали. А втім, ця таємниця була відома всьому дому, окрім мене, і наступного ж дня мені відкрила її Тереза, яка довідалася про неї від дворецького Тесьє, а той у свою чергу від покоївки. Хоч я і не зобов’язаний перед пані д’Епіне берегти цю таємницю, оскільки дізнався про це не від неї, проте вона так тісно пов’язана з іншими її таємницями, які вона мені звіряла, що я змовчу про неї. Але ці таємниці, які ніколи не виходили і не вийдуть ні з моїх вуст, ані з‑під мого пера, знало дуже багато людей, і, звичайно ж, усе оточення пані д’Епіне.
Дізнавшись про справжню причину цієї подорожі, я відчув приховане втручання ворожої руки у спробі зробити мене супутником пані д’Епіне, але вона так мало наполягала на цьому, що я вирішив не сприймати цю спробу серйозно і лише посміювався, уявляючи собі ту роль, яку зіграв би, якби мав дурість погодитися. Втім, вона лише виграла від моєї відмови, оскільки домоглася того, що чоловік узявся сам супроводжувати її.
Через декілька днів я отримав од Дідро записку, яку наводжу тут цілком. Ця записка, недбало складена навпіл, тож кожен міг її легко прочитати, була адресована на моє ім’я в дім пані д’Епіне і передана де Лінану, гувернерові її сина й повіреному матері.
«Я, мабуть, створений для того, щоб любити вас і завдавати вам прикрощів. Дізнався, що пані д’Епіне їде до Женеви, але не чую, що ви її супроводжуєте. Друже мій, якщо ви задоволені пані д’Епіне, треба їхати з нею, а якщо незадоволені, тим паче треба їхати. Вас обтяжує, що ви так багато чим їй зобов’язані? Ось нагода хоча б частково віддячити їй і полегшити собі совість. Чи знайдете ви ще такий випадок засвідчити їй свою вдячність? Вона їде в країну, де буде для всіх чужа. Вона хвора, вона потребуватиме того, щоб її розважали і втішали. Насувається зима, друже мій! Ви посилаєтеся на стан вашого здоров’я, і, можливо, це серйозніше, ніж я думав. Але хіба вам гірше тепер, ніж було місяць тому чи буде на початку весни? Чи буде вам через три місяці легше знести дорогу, ніж тепер? Що стосується мене, то признаюся вам, що якби я не міг зносити подорожі в кареті, я взяв би ціпок і пішов за нею пішки. І потім, хіба ви не побоюєтеся, що вашу поведінку неправильно зрозуміють? Вас запідозрять у невдячності або в інших таємних спонуках. Я добре знаю, що, хоч як би ви вчинили, за вас завжди говоритиме голос вашої власної совісті, але чи досить самого цього голосу і чи дозволено нехтувати аж так думкою інших людей? Втім, друже мій, я пишу вам усе це тільки для того, щоб виконати свій обов’язок перед вами і перед самим собою. Якщо моя записка вам не сподобається, киньте її у вогонь і забудьте, начеб я її й не писав. Вклоняюся вам, люблю і обіймаю».
Я був приголомшений, я тремтів од гніву, читаючи цього листа, і ледве зміг дочитати його до кінця. Та це не завадило мені помітити, з якою спритністю Дідро удавано взяв у ньому м’якший, ласкавіший і чемніший тон, ніж у попередніх своїх листах, у яких називав мене щонайбільше «любий», не удостоюючи називати мене другом. Я легко зрозумів, звідки потрапила до мене ця записка, про це досить прозоро говорили напис угорі, її форма і зміст, усе було шито білими нитками, адже зазвичай ми листувалися звичайною поштою, і це був перший і єдиний випадок, коли він скористався таким способом доставляння.
Коли дещо вгамувався перший вибух обурення, я взявся за перо, швидко накидав йому відповідь, яку зараз же відніс з Ермітажу, де у той час був, до Шеврета, щоб показати її пані д’Епіне, котрій, у своєму сліпому гніві, захотів особисто прочитати її, як і записку Дідро.

«Ласкавий друже, ви не можете знати, як я зобов’язаний пані д’Епіне, як мене зв’язують мої зобов’язання, чи справді вона потребує моїх послуг під час подорожі, чи бажає вона, щоб я її супроводжував, чи можливо це для мене, і які причини можуть змусити мене утриматися від поїздки. Я не відмовляюся обговорити з вами всі ці питання, але погодьтеся, наказувати мені так наполегливо, як я повинен чинити, не ознайомившись із обставинами, – це велика необачність, мій любий філософе. Але найгірше, здається, те, що ваша думка виходить не від вас. Не кажучи про те, що я зовсім не схильний допускати, щоб од вашого імені мною керували сторонні, я бачу в цьому рикошеті прийоми, що абсолютно не відповідають вашій прямоті, і добре буде для вас і для мене, якщо ви утримаєтеся від них у майбутньому.
Ви боїтеся, що мою поведінку неправильно зрозуміють. але я не вірю, що таке серце, як ваше, наважиться подумати про мене погано. Інші, можливо, говорили б про мене краще, якби я був більше схожий на них. Боронь мене, Боже, від їхнього схвалення! Хай злі шпигують за мною і витлумачують мої вчинки: Руссо їх не боїться, а Дідро не буде їх слухати.
Ви хочете, щоб я кинув у вогонь вашу записку, якщо вона мені не сподобається, і щоб про неї більше не було мови. Невже, по‑вашому, мені так легко забути те, що виходить од вас? Любий мій, засмучуючи мене, ви так само дешево цінуєте мої сльози, як і моє життя і моє здоров’я, закликаючи мене берегти його. Якби ви могли поставитися до цього інакше, ваша дружба стала б для мене лише приємнішою і було б менше причин жаліти мене».

Увійшовши до кімнати пані д’Епіне, я застав у неї Ґрімма і був цьому дуже радий. Я голосно і виразно прочитав їм обидва листи, з відвагою, на яку сам не вважав себе здатним, і додав у кінці від себе кілька слів у тому ж дусі. Їх, здається, приголомшила і вразила така несподівана сміливість, несподівана з боку людини, зазвичай боязкої. Вони не промовили ні слова, я побачив, як ця гордовита людина опустила очі додолу, не витримавши мого пронизливого погляду. Але в ту ж хвилину в глибині свого серця він присягнувся знищити мене, і я переконаний, що вони змовилися про це, перш ніж розлучитися.
Незабаром після цього я отримав нарешті через пані д’Удето відповідь Сен‑Ламбера, написану ще з Вольфенбюттеля, через декілька днів після нещастя, що трапилося з ним, – у відповідь на мій лист, що дуже затримався в дорозі. Ця відповідь, повна доказів поваги і дружби, дала мені втіху, якої я в той час так потребував, і додала мені сили і мужності заслужити їх. З цієї миті я був вірний своєму обов’язку. Але немає сумніву, що, якби Сен‑Ламбер виявився менш розумною, менш великодушною і менш порядною людиною, я загинув би безповоротно.
Погода псувалася, дачники почали повертатися в місто. Пані д’Удето назвала мені день, коли вона розраховувала приїхати попрощатися з долиною, і призначила мені побачення в Обоні. Випадково вийшло так, що цього ж дня пані д’Епіне від’їжджала із Шеврета до Парижа, щоб закінчити приготування до своєї подорожі. На щастя, вона виїхала вранці, і в мене ще був час, розлучившись з нею, піти пообідати до її невістки. У кишені в мене лежав лист Сен‑Ламбера, дорогою я кілька разів перечитав його. Цей лист став мені захистом від власної слабкості. Я дав собі слово і дотримав обіцянки бачити віднині в пані д’Удето тільки друга і коханку мого друга. Я провів наодинці з нею чотири чи п’ять годин у чудовому спокої, незрівнянно приємнішому, ніж той лихоманковий жар, який я відчував біля неї раніше. Дуже добре знаючи, що серце моє не змінилося, вона була зворушена моїми зусиллями володіти собою і стала ще більше поважати мене за це, а я мав утіху переконатися, що її прихильність до мене не зовсім згасла. Вона повідомила мене про швидке повернення Сен‑Ламбера, який хоча й одужав після свого удару, проте був не в змозі зносити труднощі війни і вирішив залишити службу, щоб спокійно доживати віку біля неї. Ми будували чарівні плани про те, як житимемо втрьох у нашому тісному гуртку, і сподівалися, що плани ці здійсняться, оскільки за основу їм були всі почуття, які тільки здатні поєднувати ніжні і щирі серця, і що в нас трьох було досить талантів і знань, щоб ми задовольняли одне одного і не потребувати стороннього втручання. На жаль! Розраховуючи на таке солодке життя, я і гадки не мав про те, що мене чекає.
Потім ми заговорили про мої теперішні стосунки з пані д’Епіне. Я показав їй записку Дідро і свою відповідь, детально розповів про все, що відбулося у зв’язку з цим, і оголосив про своє рішення покинути Ермітаж. Вона гаряче заперечувала проти цього, удавшись до таких доказів, які були всесильні над моїм серцем. Вона зізналася, як їй дуже хотілося б, щоб я погодився поїхати до Женеви, адже моєю відмовою неодмінно скористаються і постараються скомпрометувати її. Втім, вона не наполягала на цьому, знаючи причини моєї відмови не гірше за мене самого, але благала мене будь‑що уникати розголосу і по змозі прикрити свою відмову досить правдоподібними причинами, які могли б розвіяти несправедливі підозри, ніби вона якось причетна до цього. Я відповів їй, що вона покладає на мене нелегке завдання, але що я готовий спокутувати свою провину перед нею навіть ціною своєї репутації і згоден оберігати її добре ім’я всіма способами, які тільки прийнятні для моєї честі. Невдовзі ми побачимо, як виконав я це зобов’язання.
Можу присягнутися, що моя нещасна пристрасть не тільки не втратила своєї сили, але я ніколи не кохав свою Софі так палко і ніжно, ніж того дня. Проте таке велике було враження від листа Сен‑Ламбера, таке сильне усвідомлення обов’язку і страх віроломства, що мої почуття залишалися цілком спокійними в її присутності, і в мене навіть не було спокуси поцілувати їй руку. Прощаючись, вона поцілувала мене при своїх слугах. Цей поцілунок, такий несхожий на ті, які мені іноді вдавалося зривати у неї в тіні під деревами, сповістив мене, що я знову навчився володіти собою. Я майже певен, що, якби моє серце мало змогу і час зміцніти у спокої, мені вистачило б і трьох місяців, щоб остаточно зцілитися.
На цьому кінчаються мої особисті стосунки з пані д’Удето… Про наші стосунки кожен може судити за зовнішніми ознаками, відповідно до схильності свого власного серця, але в цих стосунках пристрасть до цієї чарівної жінки, пристрасть, мабуть, найсильніша, яку коли‑небудь відчував чоловік, перед лицем Неба і перед нами завжди буде звеличена надзвичайними і тяжкими жертвами, принесеними нами обома обов’язку, честі, коханню і дружбі. Ми надто високо стояли в очах одне одного, щоб легко могли себе принизити. Тільки людина, негідна поваги, може зважитися втратити це високе, і сама сила почуттів, яка могла зробити нас провинними, якраз і завадила цьому.
Так трапилося, що після тривалої дружби з однією з цих жінок і такого палкого кохання до іншої я з обома розпрощався одного і того ж дня. Першу я не бачив більше ніколи в житті, а з другою зустрівся тільки двічі за обставин, про які я розповім далі.
Після їхнього від’їзду я опинився у великій скруті: як мені виконати стільки зобов’язань, невідкладних і суперечливих, що стали наслідками моєї необачності? Якби я був у своєму звичайному стані, то, відмовившись від пропозиції їхати до Женеви, цілком заспокоївся б, і на тому все скінчилося б. Але я роздув це в історію, яку вже не можна було так залишити, і я не міг уникнути подальших пояснень інакше, як покинувши Ермітаж. Проте я обіцяв пані д’Удето не робити цього, принаймні тепер. Крім того, вона зажадала, щоб я якось виправдав перед своїми вдаваними друзями відмову від цієї поїздки, щоб її не приписали її впливу. Тим часом я не міг пояснити справжньої причини, не образивши пані д’Епіне, якій я, звичайно, мав бути вдячний за все, що вона зробила для мене. Зваживши все як слід, я опинився перед тяжким, але неминучим вибором – зрадити пані д’Епіне, пані д’Удето або самого себе. І я вибрав останнє. Я зважився на це сміливо, твердо, без вивертів і з такою великодушністю, що вона безперечно могла змити провину, яка довела мене до такої крайності. Мої вороги, мабуть, чекали цієї жертви, що занапастила мою репутацію, і зуміли отримати з неї вигоду: в результаті їхніх зусиль я позбувся поваги в суспільстві, але вона повернула мені мою власну повагу і втішила мене в моїх знегодах. Як читач побачить далі, я не востаннє приносив подібні жертви, і не востаннє ними скористалися для того, щоб мучити мене.
Ґрімм, здавалося, був єдиним, хто не брав ніякої участі в усій цій історії, і я вирішив звернутися до нього. Я написав йому довгого листа, в якому пояснив безглуздість намагань поставити мені за обов’язок поїздку до Женеви, згадавши, що моя присутність була б даремна і навіть обтяжлива для пані д’Епіне, а для мене самого це спричинило б багато незручностей. У цьому листі я не встояв перед спокусою і дав йому зрозуміти, що добре обізнаний про деякі обставини і вважаю дуже дивним, що саме мені нав’язують цю поїздку, тоді як сам він ухиляється від неї, і про нього навіть не згадують. Я не мав можливості відкрито навести причини своєї відмови і змушений був молоти дурниці, тож цей лист міг в очах публіки накликати на мене осуд; хоча насправді він був зразком стриманості і скромності щодо людей, які, подібно до Ґрімма, були посвячені у справу, про яку я мовчав, і цілком виправдовували мою поведінку. Я навіть не побоявся додати зайву обставину проти самого себе, приписавши докори Дідро іншим своїм друзям і натякнувши, що так само думає і пані д’Удето; це була правда, але я змовчав, що, переконана моїми доводами, вона змінила свою думку. Я не міг краще зняти з неї підозру у змові зі мною, як зробивши вигляд, що в цьому разі незадоволений нею.
Лист закінчувався доказом довіри, який зворушив би будь‑кого іншого: закликаючи Ґрімма зважити мої докази і висловити потім свою думку; при цьому я погоджувався піти за його порадою, хоч якою б вона була; і я справді мав намір так учинити, навіть коли б він наполягав на моєму від’їзді. Якщо пан д’Епіне супроводжував свою дружину в цій поїздці, моя роль ставала абсолютно іншою, адже спочатку хотіли дати її мені, а про нього заговорили лише після моєї відмови.
Відповідь Ґрімма змусила себе чекати і була дуже дивною. Наводжу її тут:

«Від’їзд пані д’Епіне відкладено; її син захворів, і доводиться чекати на його одужання. Я поміркую над вашим листом. Сидіть спокійно у себе в Ермітажі. Я вам потім повідомлю свою думку. Оскільки пані д’Епіне поїде лише через кілька днів, поспішати немає потреби. А тим часом, якщо вважаєте своєчасним, можете запропонувати їй свої послуги, хоча це не здається мені важливим. Знаючи ваше становище так само добре, як ви самі, вона, без сумніву, відповість на цю пропозицію, як належить. Здається, ви виграєте лише те, що дістанете можливість сказати тим, хто наполягає на вашій поїздці, що ви пропонували свої послуги, але їх не прийняли. Втім, я не розумію, чому ви думаєте, що наш філософ – виразник суспільної думки? Якщо він хоче, щоб ви їхали, чому ви думаєте, що й усі ваші друзі цього хочуть? Напишіть пані д’Епіне, – її відповідь може стати запереченням цим друзям, якщо ви так зацікавлені в тому, щоб заперечити їм. Прощавайте. Уклін пані Ле Вассер і Кримінальному Судді».

Я був здивований, приголомшений цим листом. Охоплений тривогою, я намагався зрозуміти, що він може означати, – і не знаходив йому розгадки. Замість того щоб просто відповісти на мого листа, він обіцяє мені «поміркувати», наче я запропонував йому розв’язати непросту задачку, чи наче йому було важливо позбавити мене будь‑якої можливості дізнатися його думку аж до тієї хвилини, коли він сам забажає мені її оголосити! Що ж означають усі ці обережності, відкладання, таємничість? Хіба так відповідають на довіру? Хіба такі прямодушність і добросовісність? Я марно намагався знайти пристойне пояснення такому вчинку, я не знаходив його. Хоч якими були б його наміри, якщо вони були спрямовані проти мене, йому неважко було досягти мети, а я нічим не міг йому перешкодити. Приголублений у будинку принца, прийнятий у світі, задаючи тон у нашому товаристві, де він був оракулом, він міг, з властивою йому спритністю, легко пускатися на будь‑які інтриги, а мені, самотньому в своєму Ермітажі, далеко від усіх, без підтримки, без зв’язку з будь‑ким, нічого не залишалося, як тільки сумирно чекати. Я обмежився тим, що написав пані д’Епіне найчемнішого листа з висловленнями співчуття з приводу хвороби її сина, але уникнув пастки і не запропонував їй себе в супутники.
Після нескінченного очікування в жорстокій невідомості, в якій тримала мене ця жорстока людина, я нарешті дізнався днів через вісім‑десять, що пані д’Епіне поїхала, і одержав од Ґрімма другий лист. Він складався тільки з семи чи восьми рядків, але я їх навіть не дочитав… Це був розрив, але оголений у таких у висловах, продиктувати які могла тільки пекельна злість. Він так намагався образити мене якомога болючіше, що всі ці вислови ненависті були просто дурними. Він забороняв мені з’являтися в його присутності, немов забороняв в’їзд до своєї держави. Якби цей лист я міг прочитати холоднокровно, він змусив би мене розсміятися. Не зробивши з нього копії і навіть не дочитавши до кінця, я зараз же відіслав його назад Ґрімму, додавши записку такого змісту:

«Я довго не піддавався вмотивованому недовір’ю, але нарешті розгадав вас, хоч і надто пізно.
Отже, це лист, над яким ви зволили поміркувати на дозвіллі? Повертаю його вам: він не для мене. Мого листа можете показувати кому завгодно і можете відверто ненавидіти мене, це буде з вашого боку однією брехнею менше».

Дозволяючи йому показувати мій попередній лист кому завгодно, я мав на увазі деяку частину його власного листа, з якої можна судити про надзвичайну спритність, з якою він повів цю справу.
Я вже сказав, що для людей непосвячених багато що в моєму листі говорило проти мене. Ґрімм з радістю це помітив, але як скористатися з цієї переваги, не компрометуючи себе? Показавши цей лист, він накликав би докір у зловживанні довірою друга.
Щоб вийти з цього скрутного становища, Ґрімм вирішив порвати зі мною якнайобразливіше і підкреслити в своєму листі, що він робить мені ласку, не показуючи мого. Він був твердо впевнений, що під впливом гніву й обурення я відхилю його вдавану делікатність і дозволю йому показувати мій лист усім: саме цього він і хотів, і все вийшло так, як він підготував. Він розповсюдив мій лист по всьому Парижу зі своїми коментарями, що не мали, проте, такого успіху, як він сподівався. Визнавали, що вирваний ним дозвіл показувати мій лист не звільняв його від осуду за те, що він легко зловив мене на слові, щоб шкодити мені. Всі запитували, які у мене були особисті рахунки з Ґріммом, щоб викликати таку пристрасну ненависть. Нарешті, визнавали, що навіть якби моя провина щодо Ґрімма була така, що він змушений був порвати зі мною, то дружба, навіть згасла, все ж таки має свої права, і йому слід було поважати їх. Але, на жаль, Париж легковажний, скороминущі думки швидко забуваються, відсутнім невдахою нехтують, а удачливий хитрун імпонує своєю присутністю, гра інтриги і злості триває, поновлюється, і незабаром її безнастанна дія стирає з пам’яті все, що їм передувало.
Ось яким чином, після такого довгого обману, ця людина нарешті скинула переді мною свою маску, переконана, що довела справу до такого стану, коли маска їй уже не потрібна. Позбувшись побоювання бути несправедливим до цього негідника, я віддав його власній совісті і більше про нього не думав. Через тиждень після цього листа я отримав від пані д’Епіне відповідь на мій попередній лист, написаний у Женеві. З тону, який вона взяла зі мною вперше в житті, я зрозумів, що вони обидва з Ґріммом, розраховуючи на успіх ужитих ними заходів, діють заразом і, вважаючи мене за людину безповоротно загиблу, нічим не ризикуючи, віддаються задоволенню остаточно знищити мене.
Моє становище справді було жахливим. Я бачив, що від мене відвернулися всі мої друзі, хоча й не знав, як і чому це трапилося. Дідро, який вихвалявся, що він один не покинув мене, і ось уже три місяці обіцяв відвідати мене, не приходив. Тим часом настала зима, а з нею почалися напади моїх звичайних хвороб. Мій організм, хоч і міцний, не міг знести боротьби стількох протилежних пристрастей. Я був такий виснажений, що не мав ані сил, ані мужності нічому протистояти. Якби, всупереч моїм зобов’язанням, всупереч наполегливим доводам Дідро і пані д’Удето, я зважився в цей час покинути Ермітаж, я не знав би, ні куди мені йти, ні як вибратися. Я залишався нерухомим, отупілим, не маючи сил ні думати, ні діяти. На саму думку про те, щоб зробити крок, написати листа, сказати декілька слів, я починав тремтіти. А проте залишити без заперечення лист пані д’Епіне означало визнати, що я заслуговую на таке поводження, яким вона разом з своїм другом мучила мене. Я вирішив висловити їй свої почуття і наміри, жодної хвилини не сумніваючись, що з людяності, з великодушності, з благопристойності, з добрих почуттів, які в ній були разом з поганими, вона поспішить погодитися зі мною. Ось мій лист:

«Ермітаж, 23 листопада 1757 р.
Якби від горя вмирали, то мене вже не було б серед живих. Але врешті‑решт я зважився. Наша дружба згасла, добродійко, але, хоча її вже не існує, вона зберігає свої права, і я вмію їх поважати. Я не забув вашої доброти до мене, і ви цілком можете розраховувати на мою вдячність до тієї, кого я не можу вже любити. Будь‑яке інше пояснення було б зайвим: за мене говорить моя совість, вас я віддаю вашій.
Я хотів покинути Ермітаж і повинен був це зробити. Але говорять, що мені слід залишатися тут до весни. Коли мої друзі цього хочуть, я залишуся до весни, якщо ви згодні».

Написавши й відправивши цього листа, я почав думати тільки про те, щоб заспокоїтися в Ермітажі, піклуючись про своє здоров’я, намагаючись набратися сил і вжити заходів, щоб поїхати звідси навесні без галасу і без очевидного розриву. Але, як читач зараз побачить, це не входило до планів пана Ґрімма і пані д’Епіне.
Через кілька днів Дідро нарешті ощасливив мене своїм візитом, стільки разів обіцяним і досі не зробленим. Він прийшов дуже на часі: адже він був моїм найдавнішим другом, а тепер – майже єдиним, хто в мене ще залишився. Можна уявити собі, з якою радістю я побачив його за таких обставин. Серце моє було переповнене, я вилив його перед ним. Я відкрив йому очі на багато фактів, які від нього приховували, перекручували або на які тільки натякали. Я розповів йому все, що сталося, що мав право розповісти. Я не намагався приховати від нього те, що він дуже добре знав і сам, що кохання, таке ж нещасне, як і нерозважливе, стало причиною моєї загибелі, але я не признався, що це було відомо пані д’Удето, чи принаймні що я звірився їй. Я розповів йому про негідні витівки пані д’Епіне, яка прагнула заволодіти цілком невинними листами її невістки до мене. Мені хотілося, щоб він дізнався про ці подробиці з уст тих самих осіб, яких вона намагалася підкуповувати. Тереза розповіла все, як було, але чи міг я припустити, що, коли черга дійшла до її матері, та заявить, що вона нічого про це не знає! Такі були її слова, і вона ніколи від них не відмовлялася. Чотири дні тому вона мені сама повторила всю розповідь, і ось у присутності мого друга говорить мені в очі, що це брехня. Такий вчинок здався мені вирішальним, я усвідомив нарешті, як було необачно з мого боку так довго тримати цю жінку біля себе. Я не вибухнув на її адресу докорами, я ледве удостоїв її кількох презирливих слів. Я розумів свої зобов’язання перед її дочкою, непохитна прямота якої так разюче відрізнялася від негідної підлості її матері. Але з цієї хвилини я ухвалив тверде рішення розлучитися з цією старою і чекав лише нагоди його здійснити.
Нагода трапилася раніше, ніж я сподівався. 10 грудня я отримав від пані д’Епіне відповідь на свій попередній лист. Ось його зміст:

«Женева, 1 грудня 1757 р. 
Протягом кількох років я всіляко виявляла вам знаки уваги і дружби, і тепер мені залишається тільки шкодувати про вас. Ви дуже нещасні. Хотілося б, щоб ваша совість була так само спокійна, як моя. Це, можливо, буде необхідно для спокою вашого життя. Оскільки ви хотіли поїхати з Ермітажу і повинні були це зробити, мене дивує, як ваші друзі могли зупинити вас. Що стосується мене, я не раджуся з друзями про те, що велить мені мій обов’язок, а про ваш мені більше нічого вам сказати».

Така несподівана, з такою різкістю висловлена відставка не залишала мені ні хвилини для вагань. Треба було збиратися негайно, незалежно від погоди, стану мого здоров’я, навіть якщо мені доведеться ночувати в лісі на снігу, яким уже вкрилася тоді земля, і хоч би що говорила і робила пані д’Удето. Я дуже хотів догодити їй у всьому, проте не доходячи до низькості.
Ще ніколи в житті не опинявся я в такій жахливій скруті. Але рішення було ухвалено. Я присягнувся, що за будь‑яких обставин через тиждень виїду з Ермітажу. Я почав виносити речі, сповнений рішучості покинути їх хоч у вільному полі, аби тільки за тиждень віддати ключі від будинку. Мені особливо хотілося, щоб усе було скінчено раніше, ніж напишуть про це до Женеви і отримають відповідь. Ніколи ще я не почував у собі такої мужності, всі мої сили повернулися до мене. Почуття честі й обурення повернули мені їх, чого пані д’Епіне, безперечно, не чекала. На допомогу мені прийшов щасливий випадок. Пан Мата, податковий збирач принца Конде, почув про моє скрутне становище. Він запропонував мені оселитися в будиночку в його саду на Мон‑Луї, в Монморансі. Я з вдячністю поквапився прийняти його пропозицію. Ми швидко домовилися про ціну, я розпорядився прикупити деякі меблі до тих, що вже були у нас із Терезою. З великими труднощами і за чималі гроші моє добро було перевезено. Незважаючи на мороз і сніг, ми переселилися за два дні, і 15 грудня я віддав ключі від Ермітажу, сплативши за утримання садівника, але не маючи можливості сплатити за житло.
Що стосується пані Ле Вассер, то я оголосив їй, що нам треба розлучитися. Її дочка намагалася мене вмовити, але я залишився непохитний. Я відправив її до Парижа з поштовою каретою, з усіма її пожитками і меблями, які були спільні у неї з дочкою. Я дав їй трохи грошей і зобов’язався сплачувати за її житло у її дітей чи в іншому місці, піклуватися про її життя, наскільки це буде для мене можливо, і ніколи не залишати її без шматка хліба, поки він буде у мене самого. Нарешті, на другий день після мого приїзду на Мон‑Луї, я написав пані д’Епіне лист такого змісту:

«Монморансі, 17 грудня 1757 р. 
Нічого не може бути простіше і невідкладніше, добродійко, як виїхати з вашого будинку, якщо вам невгодно, щоб я там залишався. Оскільки ви не згодні на те, щоб я прожив в Ермітажі до весни, я виїхав звідти 15 грудня. Мені було призначено долею як оселитися в ньому, так і покинути його мимоволі. Дякую вам за час, проведений там з вашого бажання, і дякував би ще більше, якби він обійшовся мені не так дорого. Ви маєте рацію, вважаючи мене нещасним; ніхто не знає краще за вас, як це правильно. Якщо вважати нещастям помилку у виборі своїх друзів, то ще жорстокіше нещастя – прокинутися від такої солодкої омани».

Ось правдива розповідь про моє перебування в Ермітажі і про причини, що змусили мене виїхати звідти. Я не міг його скоротити; важливо було викласти все з якнайбільшою точністю, оскільки цей період мого життя мав на подальше такий вплив, який триватиме аж до останнього його дня.

Книга десята
1758–1759

Надзвичайна енергія, викликана в мені тимчасовим збудженням, що дозволило мені виїхати з Ермітажу, покинула мене, як тільки я опинився за його межами. Ледве я влаштувався на новому місці, як сильні і часті напади моєї хвороби ускладнилися новими стражданнями – мене з якогось часу мучила грижа, причому я не знав, що зі мною. Скоро я став жертвою жорстоких нападів. Лікар Тьєррі, мій давній друг, приїхав навідати мене і пояснив мені, в чому річ. В оточенні зондів, свічок, бандажів та інших атрибутів старечих недуг я гостро відчув, що не можна безкарно носити в собі юне серце, коли тіло вже втратило свою молодість. Весна не відновила моїх сил, і весь 1758 рік я провів у знеможеному стані, який наводив мене на думку, що кінець мій уже близько. Я чекав його наближення майже з нетерпінням. Розчарувавшись у дружбі, звільнившись від усього, що змушувало мене любити життя, я не бачив у нім більше нічого, що могло б зробити його для мене приємним. Попереду на мене чекали тільки хвороби і страждання, що заважали тішитися існуванням. Я мріяв про ту мить, коли я стану вільним і навіки врятуюся від своїх ворогів. Але повернімося до нитки моєї розповіді.
Схоже, що мій переїзд до Монморансі спантеличив пані д’Епіне. Вона цього, мабуть, не чекала. Поганий стан мого здоров’я, сувора пора року, моє цілковите забуття, в якому я опинився, – усе вселяло їй і Ґрімму впевненість, що, вивівши мене з себе, вони змусять мене просити пощади і принижено добиватися, щоб мені дозволили не залишити притулку, який почуття честі веліло мені покинути. Я переїхав так раптово, що в них не було часу перешкодити мені, і їм залишалося одне з двох: або поквитатися зі мною і остаточно мене добити, або спробувати мене повернути. Ґрімм вибрав перше; але мені здається, що пані д’Епіне схилялася до другого. Про це я суджу з її відповіді на мій останній лист, у якому вона помітно пом’якшила тон, узятий нею в попередніх листах, і, здавалося, робила перші кроки до примирення. Вона змусила мене чекати відповіді цілий місяць, і таке запізнення теж говорить про те, що їй важко було надати йому пристойної форми і придумати необхідне пояснення. Вона не могла йти далі, не компрометуючи себе, але після колишніх її листів і мого несподіваного від’їзду можна тільки дивуватися, як ретельно вона уникає в цьому листі хоч якогось образливого слова. Наводжу її відповідь цілком, щоб читач міг сам судити про це:

«Женева, 17 січня 1758 р. 
Тільки вчора, шановний пане, я одержала вашого листа від 17 грудня. Мені прислали його в скриньці, повній різних речей, а вона весь цей час була в дорозі. Я відповім тільки на приписку; сам лист мені не зовсім зрозумілий. Якби у нас була можливість поговорити, я сказала б, що все це – наслідок непорозуміння. Повертаюся до приписки. Як ви, напевно, пам’ятаєте, милостивий пане, ми домовилися, що платню садівник Ермітажу отримуватиме від вас, для того щоб він більше відчував свою залежність від вас і щоб позбавити вас смішних і непристойних сцен, подібних до тих, які влаштовував його попередник. На доказ цього платню садівника за перші місяці було вам передано, а за декілька днів до свого від’їзду я домовилася з вами, що поверну і сплачене вами наперед. Я знаю, що спочатку ви відмовлялися, але ж я сама просила вас зробити цю виплату, отже, я повинна повернути борг, як ми і домовилися. Кагуе повідомив мене, що ви не захотіли взяти ці гроші; тут, вочевидь, якесь непорозуміння. Я віддала розпорядження, щоб їх знову віднесли вам; їй‑богу, я не бачу причини, чому ви, попри нашу домовленість, бажаєте оплачувати мого садівника, та ще й за той час, коли ви вже не жили в Ермітажі. Сподіваюся, милостивий пане, що, згадавши все те, про що я маю честь вам писати, ви не відмовитеся прийняти гроші, люб’язно заплачені вами за мене».

Після всього, що сталося, я втратив довіру до пані д’Епіне і вирішив не відновлювати з нею стосунків. Я не відповів на її лист, і наше листування на цьому скінчилося. Вона зрозуміла, що я ухвалив рішення, вона ухвалила своє. Остаточно перейшовши на бік Ґрімма і гольбахівського гуртка, вона долучилася до їхніх зусиль, щоб цілком знищити мене. Поки вони працювали над цим у Парижі, вона діяла в Женеві. Ґрімм, що згодом поїхав до неї, довершив те, що вона почала. Троншен, якого вони легко переманили на свій бік, з великим успіхом сприяв їм і став одним з найлютіших моїх переслідувачів, хоча, як і Ґрімм, ніколи не мав ані найменшого приводу на мене скаржитися. Всі троє в цілковитій згоді почали таємно сіяти в Женеві насіння, яке проросло чотири роки по тому.
Важче довелося їм у Парижі, де мене краще знали і де серця менш схильні до ненависті, отже, їм доводилося важче. Щоб завдати влучнішого удару, вони стали поширювати чутки, що це я їх покинув. Після цього, прикидаючись, як і раніше, моїми друзями, вони почали вправно поширювати підступні звинувачення, надаючи їм вигляду скарг на несправедливість друга. Глухі звинувачення у зраді і невдячності поширювалися з великою обережністю, а тому справляли більше враження. Я знав, що вони приписують мені жахливі провини, але я ніколи не міг дізнатися, в чому вони полягали. Усе, в чому мене звинувачували, як я зміг дізнатися з чуток, що доходили до мене, зводилося до таких чотирьох головних злочинів: 1) моє усамітнення в селі; 2) моє кохання до пані д’Удето; 3) відмова супроводжувати пані д’Епіне до Женеви; 4) від’їзд з Ермітажу. Якщо додавалися й інші мої провини, то мої супротивники вжили таких надійних заходів, що я так ніколи і не зміг дізнатися, в чому вони полягали.
Гадаю, саме з цього часу й почала встановлюватися система моїх переслідувань, яку мої гонителі застосовували з успіхом таким величезним, що це може здатися дивом кожному, хто не знає, з якою легкістю береться на віру все, що сприяє людській злості. Постараюся декількома словами пояснити, до чого зводиться ця темна і таємнича система, наскільки мій погляд міг прозирнути в неї.
Маючи вже знамените ім’я, відоме в усій Європі, я зберіг простоту своїх колишніх звичок. Моя смертельна огида до всього, що називається змовою, клікою, інтригою, зберегла мені свободу і незалежність, і я не знав інших ланцюгів, окрім сердечних прихильностей. Самотній, усюди чужий, без підтримки, без родини, керуючись тільки своїми принципами і обов’язками, я сміливо йшов прямим шляхом, ні перед ким не запобігаючи, нікого не милуючи на догоду істині і справедливості. Більше того, вже два роки живучи на самоті, не листуючись ні з ким про злободенні події, не підтримуючи ділових відносин, не отримуючи ніяких новин і нічим не цікавлячись, я жив за чотири льє від Парижа, так віддалившись від цієї столиці своєю байдужістю, ніби жив за сімома морями на острові Тініан.
Ґрімм, Дідро, Гольбах, навпаки, жили у вирі вищого світу і відвідували майже всі його сфери. Їх слухали люди освічені, літератори, суддівські чини, жінки. Вже з цього видно, які переваги були на боці цих трьох людей порівняно з моїм становищем. Щоправда, Дідро і Гольбах були не з тих – принаймні я так думаю, – хто здатен плести чорні інтриги: першому бракувало для цього злості, другому – спритності, але саме завдяки цьому партія тільки тісніше згуртувалася. Ґрімм сам складав план, відкриваючи двом іншим тільки те, що їм треба було знати, щоб сприяти його виконанню. Він мав на них такий вплив, що легко цього добивався, а результати відповідали його дивовижній винахідливості.
Ця винахідливість підказала йому, яку перевагу становить його позиція в порівнянні з моєю, тому він замислив, не компрометуючи себе, зіпсувати мою репутацію і створити мені абсолютно протилежну, оточуючи мене при цьому глухою стіною, яку мені неможливо було пробити, щоб кинути світло на його підступи й зірвати з нього маску.
Це було нелегко, оскільки доводилося маскувати несправедливість в очах тих, хто мав їй сприяти. Доводилося обманювати чесних людей; треба було всіх усунути від мене, не залишивши мені жодного друга – ні малого, ні великого. Та що я кажу! Треба було влаштувати так, щоб жодного слова істини не дійшло до мене. Якби хоч одна великодушна людина прийшла і сказала мені: «Ви розігруєте добродійного, а тим часом ось що говорять про вас і ось на підставі чого про вас судять. Що ви на це скажете?» – істина восторжествувала б, і Ґрімм був би знищений. Він це знав, але він знав свою душу і оцінював людей відповідно. Мені боляче за честь людства, що він розрахував так правильно.
Ґрімм блукав наосліп, а тому просуватися до своєї мети мав поволі, щоб не спіткнутися. Ось уже дванадцять років він виконує свій план, а найважче ще попереду: треба обманути все суспільство. Ще є очі, що стежать за ним пильніше, ніж він думає. Він цього побоюється і ще не сміє виставити свої підступи перед людські очі. Але він знайшов легкий спосіб залучити сюди владу, і ця влада вирішує мою долю. За її підтримки він посувається вперед з меншим ризиком. Оскільки представники влади не відзначаються прямотою, а ще менше схильні до щирості, то Ґрімму нічого побоюватися втручання когось із порядних людей. Перш за все йому потрібно, щоб я був оточений непроникним мороком, і щоб його підступи завжди були приховані від мене, бо він знає, що, з яким би лукавством він не снував свою змову, вона ніколи не витримає мого погляду. Хитра спритність цього наклепника полягає в тому, що він робить вигляд, ніби жаліє мене, і надає своєму віроломству видимості великодушності.
Я вловив перші наслідки цієї системи з глухих звинувачень з боку гольбахівського гуртка, хоча й не міг ні зрозуміти, ні навіть здогадатися, в чому ці звинувачення полягають. Делейр повідомляв мене в своїх листах, що мені приписують якісь злодійства; те ж саме, але більш таємничо, говорив мені Дідро. Але коли я вимагав пояснень від них обох, усе зводилося до тих чотирьох пунктів, які я згадував вище. Я відчував поступове охолодження в листах пані д’Удето. Я не міг приписати це впливові Сен‑Ламбера, який писав мені й далі так само дружньо і навіть відвідав мене після свого повернення. Не міг я приписати причину цього і собі, тому що ми розлучилися з нею дуже доброзичливо, і з того часу тільки мій від’їзд з Ермітажу міг бути їй неприємний, але вона сама зрозуміла його необхідність. І ось, не розуміючи причини охолодження, яке вона заперечувала, але яке я добре відчував, я почав побоюватися всього. Я знав, що пані д’Удето дуже обережна зі своєю невісткою і з Ґріммом через їхній зв’язок із Сен‑Ламбером, і боявся їхніх інтриг. Через це хвилювання знову відкрилися мої рани, і мої листи стали такими бурхливими, що вона припинила зі мною листування. Мені увижалися тисячі жахів, але що відбувалося насправді, я не міг побачити виразно. Таке становище нестерпне для людини з палкою уявою. Якби я був геть самотній і нічого не знав, я був би спокійніший, але моє серце ще зберігало прихильності, що давали моїм ворогам тисячу переваг переді мною, а слабкі промінчики світла, що пробивалися в мій притулок, дозволяли мені бачити лише всю чорноту таємниць, які від мене приховували.
Певен, що не витримав би цих дуже жорстоких мук, нестерпних для мого відкритого і прямого характеру, бо я не вмію приховувати свої почуття і боюся тих, які приховані від мене; але тут, на щастя, трапилося щось цікаве для мого серця, що відвернуло мене від того, чим я був поглинений проти волі, і це подіяло на мене цілющим чином. Відвідавши мене останній раз в Ермітажі, Дідро говорив мені про статтю «Женева», яку д’Аламбер написав для «Енциклопедії». Він розповів мені, що ця стаття, узгоджена з деякими високопоставленими женевцями, мала на меті влаштування в Женеві театру, що заходів уже вжито, і театр не забариться відкритися. Оскільки Дідро все це, схоже, подобалось і він не сумнівався в успіху, а в мене з ним було дуже багато інших спірних питань, крім цієї статті, я нічого не сказав йому. Але мене обурило запровадження цієї спокуси у мене на батьківщині, і я з нетерпінням чекав виходу в світ тома «Енциклопедії» з цією статтею, щоб вирішити, чи не можна дати на неї якої‑небудь відповіді, яка відвернула б цей жахливий удар. Я отримав цей том після того, як оселився на Мон‑Луї, і побачив, що стаття написана дуже вправно, майстерно і гідна її автора. Це, проте, не змусило мене відмовитися від наміру відповісти на неї. Незважаючи на свій пригнічений стан, незважаючи на свої лиха і хвороби, сувору зиму і незручності мого нового житла, яке я ще не встиг як слід облаштувати, я взявся до роботи з такою старанністю, яка переборола все.
У жорстокі лютневі морози і в стані, описаному вище, я щодня проводив дві години вранці і стільки ж по обіді у відкритій з усіх боків вежі, що стояла в кінці саду, де я оселився. Ця вежа замикала собою алею, що спускалась уступами до кручі над ставком і долиною Монморансі, на протилежному кінці якої височів простий, але солідний замок Сен‑Ґрасьєн, притулок доброчесного Катіна. Саме в цій, наскрізь промерзлій у той час вежі, не захищеній од вітру і снігу, без вогню, окрім того, що горів у моєму серці, я написав за три тижні свій «Лист до д’Аламбера про театральні вистави». Саме тут (бо «Юлія» була готова тільки наполовину) пережив я перше задоволення, працюючи над своїм твором. Досі музою мені була обурена доброчесність, а тепер її змінили ніжність і душевна лагідність. Несправедливості, свідком яких я був, обурювали мене; але коли несправедливість обрушилася на мене самого, мене це вкинуло у смуток, і цей смуток виходив з дуже люблячого, дуже ніжного серця, що обманулося в тих, кого вважало собі подібними, і змушеного замкнутися в самому собі. Переповнений усім, що зі мною трапилося, ще не заспокоївшись від стількох потрясінь, я змішував свої страждання з тими думками, які народжувалися в мені, коли я міркував над новим предметом, і це позначилося в моєму творі. Сам того не помічаючи, я описав у ньому своє тодішнє становище; змалював Ґрімма, пані д’Епіне, пані д’Удето, Сен‑Ламбера, самого себе. Скільки солодких сліз пролив я, працюючи! На жаль, у цій праці дуже відчувається, що моє фатальне кохання, від якого я прагнув вилікуватися, не покинуло мого серця. До всього цього домішувалася якась жалість до себе: я думав, що вмираю, і прощався з публікою. Зовсім не боячись смерті, я дивився на її наближення з радістю. але мені було шкода покидати собі подібних, перш ніж вони дізнаються, чого я вартий, перш ніж зрозуміють, як любили б вони мене, якби знали мене краще. Ось таємні причини того особливого тону, яким цей твір так різко відрізняється від попереднього.
Я виправив «Лист до д’Аламбера», переписав його начисто і вже збирався віддати до друку, як раптом, після довгого мовчання, одержав лист від пані д’Удето, який завдав мені нових прикрощів, найбільших з пережитих раніше. У цьому листі вона повідомляла мене, що моя пристрасть до неї стала відомою всьому Парижу, що я розповідав про неї людям, які розголосили її, що ці чутки, дійшовши до її коханця, мало не коштували їй життя, але, врешті, він визнав за нею справедливість, і вони помирились, але що вона змушена заради нього, ради себе самої і своєї репутації порвати зі мною будь‑які зносини. Втім, вона запевняла мене, що вони обоє ніколи не перестануть цікавитися мною, захищатимуть мене перед публікою і що вона час від часу розпитуватиме про мене.
«І ти, Дідро! – вигукнув я. – Негідний друже мій!..» Але я все ще не міг зважитися засудити його остаточно. Адже моя слабкість була відома й іншим людям, і вони могли розповісти про неї. Я хотів узяти під сумнів… але незабаром це вже стало неможливим. Якийсь час по тому Сен‑Ламбер зробив вчинок, гідний його великодушності. Досить добре знаючи мене, він розумів, у якому я стані, коли одні друзі мене зрадили, а інші покинули. Він приїхав навідати мене. Першого разу він не міг приділити мені багато часу, тож приїхав знову. На жаль, я не чекав його, і мене не було вдома. Він застав Терезу, і їхня розмова тривала дві години. Вони повідомили одне одному чимало фактів, які було дуже важливо знати і йому, і мені. Через нього я з подивом дізнався, що ніхто в світі не сумнівається, ніби пані д’Епіне жила зі мною, як вона живе тепер з Ґріммом, і Сен‑Ламбер подивувався у свою чергу, дізнавшись, наскільки ця чутка не відповідає дійсності. На превелике невдоволення цієї пані, ті самі чутки ходили і про самого Сен‑Ламбера, і всі роз’яснення, отримані мною в результаті цієї розмови, остаточно знищили в мені будь‑який жаль про те, що я безповоротно порвав з нею. Щодо пані д’Удето він повідомив Терезі такі подробиці, яких не знала ні вона, ні навіть сама пані д’Удето, а знав їх тільки я і довірив одному Дідро на правах дружби, і він обрав саме Сен‑Ламбера, щоб вибовкати йому всі мої таємниці. Ця остання обставина змусила мене остаточно зважитися і порвати з Дідро; але я довго обдумував, як це зробити, – я помітив, що таємні сварки оберталися проти мене, дозволяючи моїм найлютішим ворогам і далі носити маску дружби.
Правила пристойності, установлені з цього приводу в світі, здаються мені породженням духу брехні і зради. Здаватися другом людини, коли ви перестали ним бути, – значить зберігати за собою можливість шкодити їй, вводячи в оману чесних людей. Я згадав, як знаменитий Монтеск’є, посварившися з отцем Турнеміном, привселюдно оголосив про це, кажучи всім і кожному: «Не слухайте ні мене, ні отця Турнеміна, коли ми говоримо один про одного, бо ми перестали бути друзями». Такий вчинок зустрів жваве схвалення, всі хвалили його відвертість і великодушність. Я вирішив наслідувати цей приклад. Але як мені з моєї глушини оголосити про розрив, не викликавши скандалу? Для цього я вирішив уставити в свою працю у вигляді примітки уривок з «Книги премудрості Ісуса, сина Сирахового», в якому оголошувалося про такий розрив і навіть про привід до нього досить ясний для посвячених, і який нічого не говорив решті. А головне – я прагнув згадувати про друга, від якого відмовляюся, з повагою, яку належить віддавати навіть згаслій дружбі. Усе це можна бачити в моїй праці.
Все на цьому світі залежить від щастя, а для нещасної людини навіть кожен чесний вчинок стає злочином. Той самий крок, яким захоплювалися в Монтеск’є, на мене накликав тільки осуд і докори. Як тільки книгу мою було надруковано, і я отримав її примірники, я надіслав один з них Сен‑Ламберу, який ще напередодні написав мені від свого імені і від імені пані д’Удето дружню записку. А ось що він написав мені, повертаючи мені цей примірник:

«Обон, 10 жовтня 1758 р. 
Запевняю вас, шановний пане, що я не можу прийняти вашого подарунка. У тому місці вашої передмови, де з приводу Дідро ви цитуєте уривок з «Еклезіяста» (він помиляється, це з «Книги премудрості Ісуса, сина Сирахового»), книга випала у мене з рук. Після наших розмов цього літа ви переконали мене в тому, що Дідро невинний у нескромності, яку ви йому приписуєте. Можливо, він у чомусь і винен перед вами, я цього не знаю, але добре усвідомлюю, що це не дає вам права завдавати йому публічної образи. Вам відомо, яких переслідувань він зазнає, а ви долучаєте голос колишнього друга до криків заздрісників. Не можу приховати від вас, милостивий пане, як мене обурює цей жахливий вчинок. Я не зв’язаний дружбою з Дідро, але я шаную його і глибоко відчуваю, яких прикрощів ви завдаєте людині, якій, принаймні в розмовах зі мною, ви дорікали лише в деякій слабкості, шановний пане, наші принципи дуже розходяться, і ми ніколи не зрозуміємо одне одного. Забудьте про моє існування, напевно, це вам буде неважко. Я ніколи не робив людям ані великого добра, ані великого зла, про які варто було б довго пам’ятати. Зі свого боку обіцяю вам, шановний пане, забути вашу особу і пам’ятати тільки ваш талант».

Я почув себе таким засмученим, як і обуреним цим листом і на хвилі горя, відшукавши нарешті свою гордість, відповів Сен‑Ламберу такою запискою:

«Монморансі, 11 жовтня 1758 р. 
Шановний пане, я зробив вам честь, що, читаючи вашого листа, здивувався йому і мав дурість хвилюватися через нього; але визнав його негідним відповіді.
Я більше не хочу переписувати на замовлення пані д’Удето. Якщо вона не має наміру залишити у себе те, що вона вже отримала, то може відіслати мені, а я поверну їй гроші. Якщо вона залишить рукописи у себе, хай усе‑таки пришле за рештою паперів і за грошима. Я прошу її також повернути мені оголошення, яке в неї зберігається. Прощавайте, шановний пане».

Мужність у нещасті дратує боягузів, але подобається людям великодушним. Ця записка, очевидно, змусила Сен‑Ламбера схаменутися і пошкодувати про те, що він зробив. Але, у свою чергу надто гордий, щоб признатися в цьому відверто, він ухопився за можливість пом’якшити завданого ним удару, а може, сам цю можливість і підготував. За два тижні я одержав від пана д’Епіне такого листа:

«Вельмишановний пане! Я отримав книгу, яку ви були такі ласкаві прислати мені, і читаю її з великим задоволенням. Я завжди відчував задоволення, читаючи всі твори, що вийшли з‑під вашого пера. Я подякував би вам особисто, якби справи дозволили мені пожити деякий час по сусідству з вами. Але цьогоріч я зовсім недовго жив у Шевреті. Пан і пані Дюпен збираються приїхати туди обідати наступної неділі. Я розраховую, що будуть також добродії Сен‑Ламбер і де Франкей та пані д’Удето. Ви мене дуже б потішили, якби також погодилися взяти участь у цій поїздці. Усі мої гості бажають вас бачити і, як і я, будуть вельми раді провести з вами частину дня. Залишаюся з глибокою повагою…» і таке інше.

Цей лист змусив моє серце швидко‑швидко закалатати. Після того, як я цілий рік був притчею во язицех у Парижі, думка показатися на очі пані д’Удето кидала мене у дрож, і я ледве знаходив у собі мужність витримати таке випробування. Та оскільки вона і Сен‑Ламбер цього хотіли, оскільки пан д’Епіне говорив од імені всіх запрошених і не називав серед них жодного, кого я не був би радий бачити, я вирішив, що, врешті‑решт, нічим себе не скомпрометую, якщо поїду туди, куди мене запрошують, так би мовити, всі. Отже, я обіцяв бути. У неділю була погана погода. Пан д’Епіне прислав по мене свою карету, і я поїхав.
Моя поява викликала сенсацію. Мене ніколи не зустрічали так ласкаво. Здавалося, вся компанія добре розуміла, як я потребую підбадьорення. Тільки серця французів здатні на таку делікатність. Одначе я застав там більше гостей, ніж сподівався: серед інших – графа д’Удето, котрого я зовсім не знав, і його сестру пані де Бленвіль, про відсутність якої не пошкодував би. Торік вона кілька разів приїжджала в Обон, і її невістка під час своїх прогулянок зі мною нерідко довго змушувала її нудьгувати в очікуванні нашого повернення. Ця пані затаїла проти мене злість і за цим обідом потішила її досхочу. Неважко здогадатися, що присутність графа д’Удето і Сен‑Ламбера ставила мене в смішне становище, і що людина, яка бентежилася навіть під час звичайнісіньких розмов, нічим не могла похвалитися й цього разу. Ніколи я так не страждав, ніколи не мав такого жалюгідного вигляду, ніколи не діставав таких несподіваних уколів. Нарешті, коли всі встали з‑за столу, я відійшов од цієї мегери; тут я із задоволенням побачив, що Сен‑Ламбер і пані д’Удето підходять до мене, і по обіді ми досить довго розмовляли утрьох – по правді кажучи, про предмети байдужі, але з тією ж невимушеністю, як і до моєї провини. Така увага не загубилася в моєму серці, і якби Сен‑Ламбер міг читати в ньому, він, напевно, залишився б задоволений. Можу присягнутися, що хоча, приїхавши до Шеврета і побачивши пані д’Удето, я мало не знепритомнів од сильного серцебиття, повертаючись, я майже не думав про неї: я був захоплений тільки Сен‑Ламбером.
Незважаючи на уїдливі сарказми пані де Бленвіль, цей обід дав мені велику втіху, і я був дуже радий, що не відмовився від нього. Я переконався, що інтриги Ґрімма і гольбахівського гуртка не відштовхнули від мене моїх колишніх знайомих. Ще приємніше було мені бачити, що почуття до мене пані д’Удето і Сен‑Ламбера змінилося менше, ніж я гадав; і, нарешті, я зрозумів, що коли він тримає її на віддалі від мене, то причина цьому – більше ревнощі, ніж погана думка про мене. Це втішило і заспокоїло мене.
Упевнившись у тому, що я не викликаю презирства у тих, кого поважаю, я бадьоріше і успішніше почав працювати над власним серцем. Якщо мені й не вдалося остаточно вбити в ньому злочинну і нещасну пристрасть, то принаймні я тримав її в таких межах, що з того часу не зробив жодної помилки. Переписування для пані д’Удето, яке вона запропонувала мені відновити, а також мої твори, які я й далі надсилав їй у міру їх виходу, – все це давало мені змогу час від часу отримувати від неї деякі посилки й листи, байдужі, але люб’язні. Вона навіть зробила більше, як читач побачить згодом. Поведінка нас трьох, коли наша дружба припинилася, може бути зразком того, як розлучаються порядні люди, коли визнають, що їм не слід більше бачитись.
Цей обід мав для мене й інші вигідні наслідки: про нього заговорили в Парижі, і він змусив замовкнути чутки, що їх усюди поширювали мої вороги, ніби я був у смертельній ворожнечі з усіма, хто там був, а надто з паном д’Епіне. Покидаючи Ермітаж, я дуже люб’язно подякував йому в листі, він мені відповів не менш люб’язно; і ці милі речі не припинилися ні з ним, ні з паном де Лалівом, його братом, який навіть приїхав до мене в Монморансі і прислав мені свої гравюри. За винятком двох невісток пані д’Удето, у мене ні з ким з її рідних ніколи не було ніяких неприємностей.
Мій «Лист до д’Аламбера» мав великий успіх. Так було з усіма моїми творами, але цього разу успіх був пов’язаний із сприятливішими для мене наслідками: він навчив публіку не довіряти інсинуаціям гольбахівського гуртка. Коли я поїхав до Ермітажу, ці добродії з властивою їм зарозумілістю пророкували, що я не витримаю там і трьох місяців. Побачивши, що я витримав двадцять місяців і, змушений виїхати з Ермітажу, все‑таки залишився в селі, вони почали стверджувати, що я це зробив, тільки щоб наполягти на своєму, і що я до смерті нудьгую в цьому притулку, але, мучений гординею, вважаю за краще впасти там жертвою власної впертості, ніж відмовитися від нього і повернутися до Парижа. «Лист до д’Аламбера» був пройнятий душевною лагідністю, в якій відчувалася щирість. Якби в моєму притулку мене мучила нудьга, це позначилося б і на статті. Так і було з усім, що я написав у Парижі, але, відколи я почав жити в селі, мій тон змінився. Для тих, хто вміє спостерігати, це мало вирішальне значення. Всі переконалися, що я повернувся в рідну стихію.
А тим часом цей твір, попри всю його лагідність, завдяки моїй дурості і моїм постійним невдачам, створив мені нового ворога серед літераторів. У пана де Попліньєра я познайомився з Мармонтелем, і знайомство це продовжилось у барона. Мармонтель був тоді редактором «Французького Меркурія». Оскільки з почуття гордості я ніколи не посилав своїх творів журналістам, а йому хотів послати, але не як журналісту і не для того, щоб він заговорив про нього в «Меркурії», то я написав на його примірнику, що посилаю його не редакторові «Меркурія», а панові Мармонтелю. Я гадав цим полестити йому, а він побачив у моєму вчинку страшенну образу і став моїм непримиренним ворогом. На цей лист від відповів увічливо, але з жовчю, яку неважко було помітити, і з того часу не проминав нагоди шкодити мені в суспільстві або погано відзиватися про мене в своїх творах. Так важко не зачепити надзвичайно чутливу самолюбність письменників, а коли робиш їм ласку, треба уникати найменшої двозначності.
Заспокоївшись у всьому, я скористався досягнутим мною дозвіллям і незалежністю, щоб знову взятися до перерваної праці. Тієї зими я закінчив «Юлію» і надіслав її Рею, який наступного року надрукував її. Проте цю працю було ще раз перервано – мене відвернули дрібні, але досить неприємні події. Я дізнався, що в Опері готується нова постановка «Сільського чаклуна». Обурений зухвалим поводженням цих людей з моєю власністю, я відшукав доповідну записку, яку свого часу надіслав панові д’Аржансону, але яка залишилася без відповіді, я зробив у ній виправлення і передав через пана Селона, женевського резидента, разом з листом, який він погодився доправити графові де Сен‑Флорантену, що змінив д’Аржансона в керівництві Оперою. Де Сен‑Флорантен обіцяв дати відповідь, але не зробив цього. Дюкло, якому я написав про мій протест, поговорив з «маленькими скрипалями», і ті погодилися повернути мені не мою оперу, а право безкоштовного входу, яким я вже не міг користуватися. Побачивши, що мені годі знайти справедливість, я відступився. Дирекція Опери, не відповідаючи на мої доводи і навіть не слухаючи їх, розпоряджалася й далі «Сільським чаклуном», як своєю власністю, і мала з нього прибуток, незважаючи на те, що він, безперечно, належить тільки мені.
Відколи я скинув із себе ярмо своїх тиранів, я провадив досить приємне і мирне життя. Позбувшись чарівності дуже палких прихильностей, я звільнився і від тягаря їхніх ланцюгів. Відвернувшись від друзів‑покровителів, які бажали будь‑що розпоряджатися моєю долею і поневолити мене своїми непроханими і вдаваними ласками, я вирішив надалі триматися простих доброзичливих стосунків, які, не обмежуючи свободи, роблять життя приємним, бо їх необхідною умовою є рівність. У мене було скільки завгодно таких знайомих, і я міг втішатися радощами спілкування з людьми, не мучаючись залежністю від них. Я відчув, що такий спосіб життя підходить моєму вікові якнайкраще, щоб я міг скінчити свої дні в тиші і спокої, далеко від бур, сварок і чвар, що ледве не поглинули мене.
Коли я жив в Ермітажі і потім, після свого переселення до Монморансі, я завів по сусідству кілька приємних знайомств, які ні до чого мене не зобов’язували. Перш за все назву молодого Луазо де Молеона, котрий дебютував тоді в адвокатурі, не знаючи ще, яке посяде в ній місце. На відміну від нього, я щодо цього не сумнівався і пророкував йому блискучу кар’єру, яку він справді робить тепер на очах у всіх. Я говорив йому, що коли він буде строгий у виборі процесів і виступатиме лише захисником правди і доброчесності, його талант, окрилений цими піднесеними почуттями, зрівняється з генієм найбільших ораторів. Він пішов за моєю порадою і відчув її дію. Його захист пана де Порта гідний Демосфена. Щороку він проводив канікули в Сен‑Брі, за чверть льє від Ермітажу, у родовому маєтку Молеонів, що належав його матері і де колись жив великий Боссюе. Ще кілька подібних господарів у маєтку, і дворянству нелегко буде підтримувати сімейні традиції.
У тому ж Сен‑Брі у мене був знайомий книгопродавець Герен, людина дуже розумна, освічена, люб’язна і для свого становища видатна. Він і познайомив мене зі своїм другом і кореспондентом Жаном Неольмом, амстердамським видавцем, який надрукував згодом мого «Еміля».
Ще ближче до мене жив пан Мальтор, гролейський кюре, народжений радше для того, щоб бути державним діячем і міністром, ніж сільським священиком, або ж керувати принаймні єпархією, якби тільки посади роздавалися відповідно до талантів. Він був раніше секретарем графа дю Люка і дуже добре знав Жан‑Батиста Руссо. Почуваючи однаковою мірою повагу до пам’яті цього знаменитого вигнанця й огиду до негідника Сорена, що занапастив його, він знав про обох чимало цікавих історій, які Сегі ще не опублікував – вони залишалися в рукопису. Мальтор запевняв мене, що граф дю Люк не тільки не сердився за це, але довіку зберіг до нього почуття найніжнішої дружби. Пан Мальтор, якому, після смерті його покровителя, пан Ветіміль дав це досить непогане місце, свого часу виконав багато важливих доручень і, попри старість, зберіг про нього ясну пам’ять і міркував цілком розумно. Розмова з ним, така ж повчальна, як і цікава, зовсім не була схожа на розмови із сільським священиком. Манери світської людини поєдналися в ньому зі знаннями кабінетного вченого. З усіх моїх постійних сусідів його товариство було мені найбільш приємним, і розлука з ним викликала у мене найбільший жаль.
У Монморансі у мене бували ораторіанці і, між іншим, отець Бертьє, викладач фізики, до якого, незважаючи на деякий наліт педантизму, я прихилився за його добродушність. Мені, проте, важко було зрозуміти, як поєднується в ньому щира простота з бажанням усюди втертися – до вельмож, до жінок, до святош, до філософів. Він виявляв при цьому виняткову спритність і вмів усім догодити. Його товариство було мені дуже приємним. Я всім розповідав про нього, і, мабуть, мої розповіді доходили до нього. Одного разу, посміхаючись, він подякував мені за те, що я вважаю його добродушною людиною. У його посмішці я помітив щось сардонічне, що абсолютно змінило його зовнішність у моїх очах, і з того часу цю посмішку я часто згадував. Я не можу знайти для неї кращого порівняння, ніж посмішку Панурга, коли він купує баранів у Дендено.
Наше знайомство почалося незабаром після мого переїзду до Ермітажу, куди він дуже часто приходив до мене. Я вже влаштувався в Монморансі, коли Бертьє повернувся назад у Париж. Там він часто відвідував пані Ле Вассер. Одного разу, коли я найменше цього очікував, він написав мені від імені цієї жінки, що Ґрімм пропонує взяти її на своє утримання, і вона просить мого дозволу прийняти цю пропозицію. Я дізнався з цього листа, що йдеться про пенсію в триста ліврів, і що пані Ле Вассер належить оселитися в Дейє, між Шевретом і Монморансі. Не можу передати враження, яке на мене справила ця новина. Вона б мене менше здивувала, якби Ґрімм мав десять тисяч ліврів доходу або якісь зрозуміліші стосунки з цією жінкою, і якби мені не ставили за злочин те, що я перевіз її в село, куди він сам надумався тепер переселити її, неначе вона з того часу помолодшала. Я зрозумів, що мила старенька питає у мене дозволу, без якого вона у разі моєї відмови могла б чудово обійтися, лише тому, що боїться втратити і те, що я призначив їй зі свого боку. Хоча така благодійність здалася мені дивною, проте у той час вона не вразила мене так, як згодом. Але якби навіть я знав тоді все, що зрозумів потім, я все одно дав би свою згоду, я повинен був це зробити, оскільки не міг протиставити пропозиції Ґрімма щось вагоміше. Відтоді отець Бертьє змусив мене потроху змінити думку про його добродушність, яку я так безглуздо приписав йому і яка його так потішила.
Цей самий отець Бертьє був знайомий з двома особами, які чомусь шукали знайомства зі мною, хоча в наших смаках, безперечно, було мало спільного. Це були якісь дивні суб’єкти, люди, чиє походження і навіть справжні імена, думаю, були невідомі. Вони були янсеністами і видавали себе за перебраних священиків, можливо, тому, що вони дуже смішно носили рапіри, з якими ніколи не розлучались. У їхніх манерах, в кожному жесті була надзвичайна таємничість, що робила їх схожими на ватажків якоїсь партії, і я нітрохи не сумнівався, що вони випускають духовну газету. Одного з них – високого, добродушного, вкрадливого – звали Ферро; другого – низенького, кремезного, глузливого, педантичного – Мінар. Вони видавали себе за двоюрідних братів. Жили вони в Парижі, разом з д’Аламбером у його годувальниці, пані Руссо, а в Монморансі винайняли на літо маленьку квартирку. Вони господарювали самі, без прислуги і без посильного. Кожен по черзі протягом тижня ходив по харчі, готував обід і прибирав кімнати. Втім, жили вони непогано; ми іноді обідали один у одного. Не знаю, чому вони зацікавилися мною, а я цікавився ними тільки тому, що вони грали в шахи, і, щоб зіграти маленьку партію, я витримував чотири години нудьги. Через те що вони скрізь сунули свого носа і намагались у все втручатися, Тереза прозвала їх кумоньками , і це прізвисько збереглося за ними і в Монморансі.
Такі були головні мої сільські знайомі, з‑поміж яких треба ще згадати і мого господаря, дуже добру людину, пана Мата. Якби я захотів жити в Парижі з приємністю, у мене було і там досить знайомих поза літературним середовищем, де тільки одного Дюкло я міг вважати своїм другом, оскільки Делейр був ще надто молодий, і до того ж я не міг забути, як легко він грав при мені роль рупора філософської кліки, хоч він і цілком відійшов од цих людей, надивившись на їхні інтриги проти мене.
Перш за все у мене був давній і поважний друг пан Роген – друг добрих давніх часів, який любив мене не як відомого письменника, а як людину, і тому я цю дружбу зберіг назавжди. Були у мене також добрий Леніпс, мій співвітчизник, і його дочка, пані Ламбер, яка тоді була ще серед живих. Був у мене один молодий женевець на ім’я Куанде, добрий хлопець, уважливий, послужливий, старанний, але неосвічений, легковажний і дуже самовдоволений. Він завітав до мене на самому початку мого перебування в Ермітажі, сам себе відрекомендував і невдовзі майже оселився у мене проти моєї волі. Він непогано малював, був знайомий з художниками. Він виявився мені корисний під час виготовлення малюнків до «Юлії», оскільки взяв на себе клопіт щодо малюнків та гравюр і добре впорався з цим дорученням.
У мене був будинок пана Дюпена, вже не такий блискучий, як у молоді роки пані Дюпен, але він усе ще залишався одним з кращих будинків у Парижі завдяки гідним господарям і товариству, що збиралося там. Оскільки я нікому не віддавав перевагу перед ними і відійшов од них лише для того, щоб жити вільним, вони не переставали ставитися до мене дружелюбно, і я був певен, що пані Дюпен будь‑коли добре мене прийме. Я міг навіть вважати її однією зі своїх сільських сусідок, з того часу як вони влаштувалися в Кліші, куди я їздив іноді на день чи два і де бував би частіше, якби пані Дюпен і пані Шенонсо краще ладнали між собою. Але необхідність ділити свій час і увагу між двома жінками, що не симпатизують одна одній, робила моє перебування в Кліші надто обтяжливим. З пані де Шенонсо мене пов’язувала дружба рівніша й ближча, мені було зручніше бачитися з нею в Дейє, майже поряд зі мною, де вона винайняла маленький будинок, а нерідко вона й сама відвідувала мене.
У мене була ще пані де Крекі; вона вдарилася в крайнє благочестя і перестала відвідувати д’Аламберів, Мармонтелів і більшість літераторів, за винятком, здається, абата Трюбле, – тодішня манера святош, яка невдовзі їй набридла. Вона дорожила мною, і я не втратив її прихильності і листувався з нею й далі. Вона прислала мені на Різдво подарунок – пулярок з Мана і збиралася відвідати мене влітку, але її планам завадив приїзд пані де Люксембурґ. Пані де Крекі я відводжу особливе, почесне місце в моїх спогадах.
Була ще одна людина, яку мені слід було б згадати першою після Рогена, – це мій колишній побратим і друг де Карріо, що колись обіймав посаду секретаря іспанського посольства у Венеції, а потім служив у Швеції, де був уповноваженим у справах від іспанського двору і, нарешті, призначений першим секретарем посольства в Парижі. Він геть несподівано з’явився у мене в Монморансі, коли я найменше його чекав. Груди його були прикрашені якимсь іспанським орденом, назву якого я забув, у вигляді гарного хреста з коштовних каменів. Йому довелося в своїх документах додати одну літеру до прізвища, і тепер він називався кавалером де Карріоном. Він нітрохи не змінився – таке ж прекрасне серце і розум, з кожним днем усе привабливіший. Я зав’язав би з ним колишню тісну дружбу, якби Куанде, своїм звичаєм, ставши між нами, не скористався з моєї віддаленості, щоб замість мене і від мого імені втертися в його довіру та, нібито бажаючи зробити мені послугу, витіснив мене.
Завівши мову про де Карріона, я згадав і про другого свого сільського сусіда, про якого тим паче не маю права промовчати, що змушений признатися у провині щодо нього, яку годі пробачити. То був поважний пан Ле Блон, який зробив мені послугу у Венеції. Він приїхав у Францію з усією родиною і оселився в сільському будинку неподалік від Монморансі. Як тільки я дізнався, що він мій сусід, я сердечно зрадів і вирішив зробити йому візит не так з обов’язку, як за покликом серця. Наступного ж дня я пішов до нього. Але дорогою я зустрів знайомих, що прямували до мене, тож мусив повернутися. Через два дні я знову пішов до нього, але виявилося, що він з усією родиною поїхав обідати до Парижа. За третім разом він був у себе вдома, але я почув жіночі голоси, побачив біля під’їзду карету і злякався. Мені хотілося, принаймні першого разу, побачити його без сторонніх і поговорити з ним про наших колишніх знайомих. Словом, я так довго відкладав свої відвідини, що мені врешті стало соромно виконати свій обов’язок з таким запізненням. Я до нього так і не дійшов. Така неувага могла лише викликати справедливе обурення пана Ле Блона і надати моїм лінощам вигляду невдячності. А тим часом я почував за собою так мало вини, що не полінувався б зробити панові Ле Блону щось приємне, навіть якби він про це не знав. Але моя безтурботність, недбалість і невчасне виконання своїх дрібних обов’язків заподіяли мені більше шкоди, ніж справжні пороки. Мої гірші провини полягали в упущеннях. Я рідко робив те, чого не треба було робити, але, на жаль, ще рідше робив те, що треба було.
Оскільки я повернувся до своїх венеціанських знайомств, то мушу згадати ще одне, що належить до того ж часу і яке я, на противагу іншим, припинив зовсім недавно. Я говорю про пана де Жонвіля, котрий після свого повернення з Генуї й далі виявляв мені велику дружбу. Він дуже любив бувати в мене і розмовляти зі мною про італійські справи і навіженства пана де Монтеґю, про якого він, зі свого боку, знав чимало подробиць завдяки своїм широким зв’язкам у канцелярії закордонних справ. Я мав також задоволення зустрічатися в нього зі своїм колишнім товаришем Дюпоном, який обіймав посаду у себе в провінції і приїжджав іноді у справах до Парижа. Пан де Жонвіль поступово став так часто запрошувати мене до себе, що це стало навіть незручно для мене. Хоча ми жили досить далеко один від одного, у нас бували бурхливі з’ясування стосунків, якщо я цілий тиждень не приходив до нього обідати. Вирушаючи до свого маєтку, він щоразу наполягав, щоб я поїхав з ним; але, провівши там одного разу тиждень, що здався мені дуже довгим, я не хотів туди більше повертатися. Де Жонвіль був, безперечно, порядною і вихованою людиною, багато в чому навіть приємною, але недалекою; він був гарний, майже як Нарцис, і досить нудний. У нього був оригінальний і, можливо, єдиний у світі збірник, яким він розважався сам і яким розважав своїх гостей, хоча їх це тішило менше, ніж господаря. То було дуже повне зібрання всіх придворних і паризьких водевілів більш ніж за п’ятдесят років, з безліччю анекдотів, яких ніде більше не можна було знайти. Ось мемуари для історії Франції, яких не знайдеш ані в жодної іншої нації!
Якось, у розпалі наших найкращих стосунків, він влаштував мені такий холодний, такий крижаний прийом, зовсім несхожий на його звичайне поводження зі мною, що я, давши йому можливість пояснити і навіть попросивши його про це, пішов од нього з твердим наміром ніколи більше не бувати в нього, і виконав цей намір. Я ніколи більше не ходжу туди, де хоч раз був погано прийнятий, а тут не було Дідро, який просив би за Жонвіля. Марно сушив я собі голову, щоб зрозуміти, чим я перед ним завинив; я не міг нічого придумати. Я був певен, що ніколи не говорив ні про нього, ні про його близьких інакше як з повагою, тому був щиро до нього прихильний, і, крім того, що я не міг сказати про нього нічого поганого, моїм непорушним правилом завжди було говорити тільки шанобливо про будинки, які я відвідував.
Нарешті, думаючи і передумуючи, ось якого я дійшов висновку. Коли ми бачилися з ним востаннє, він запросив мене повечеряти у його знайомих дівчат разом з двома чи трьома чиновниками закордонних справ, дуже люб’язними і зовсім не розбещеними людьми. Можу присягнутися, що я, зі свого боку, провів вечір у сумних роздумах про нещасну долю цих жінок. Я не заплатив своєї частки, адже Жонвіль пригощав нас вечерею, і нічого не заплатив цим дівчатам, бо не дав їм можливості заробити. Ми вийшли разом, досить веселі і в добрій згоді. Не повертаючись більше до цих дівчат, я через три‑чотири дні пішов обідати до Жонвіля, якого відтоді не бачив, і він мені влаштував описаний вище прийом. Не в змозі пояснити це чимось іншим, як тільки непорозумінням, пов’язаним з тією вечерею, і бачачи, що він не бажає давати пояснень, я вирішив більше до нього не ходити, але й далі посилав йому свої твори. Жонвіль часто передавав мені вітання, а коли я одного разу зустрів його у фойє театру, він почав люб’язно дорікати мені за те, що я перестав його відвідувати. Але я не змінив свого рішення. Вся ця історія справляла радше враження сварки, ніж розриву. Хоч би як там було, оскільки я не зустрічав його більше і не чув про нього відтоді, було б надто дивним повертатися до нього після багаторічної перерви. Ось чому я не включаю тут до мого списку пана де Жонвіля, хоча протягом тривалого часу бував у нього вдома.
Я не буду додавати до цього переліку і багатьох інших своїх знайомих, менш близьких чи таких, що перестали бути близькими за час моєї відсутності, але з якими я, проте, продовжував іноді бачитися в селі, як у себе, так і в моїх сусідів. Такі, наприклад, абати де Кондійьяк і де Маблі, добродії де Меран, де Лалів, де Буажелу, Ватле, Анселе та інші, перелічувати яких було б надто довго. Побіжно згадаю про своє знайомство з паном де Маржансі, дворянином для доручень при особі короля, колишнім членом гольбахівського гуртка, що покинув його, як і я, і колишнім другом пані д’Епіне, що залишив її, як і я; згадаю також про знайомство з його другом Демаї, знаменитим, але швидко забутим автором комедії Нахаба . Перший був моїм сільським сусідом, оскільки його маєток був поблизу Монморансі. Ми були давніми знайомими, але сусідство і певна схожість життєвого досвіду зблизили нас ще більше. Другий незабаром помер. Він був недурний і не позбавлений деяких чеснот, але дещо нагадував героя своєї комедії, був фатом із жінками, і про нього не дуже шкодували.
Не можу обійти мовчанкою і нове знайомство, що зав’язалось у мене на той час, яке так вплинуло на решту мого життя, що я повинен відзначити тут його початок. Йдеться про пана де Ламуаньйона де Мальзербе, голову податкової палати, призначеного тоді керувати королівською бібліотекою, що він робив як з умінням, так і з м’якістю, на велику втіху письменникам. Я жодного разу не бачився з ним у Парижі, але я завжди відчував з його боку велику поблажливість у всьому, що стосувалося цензури, і знаю, що він не раз ставив на місце тих, хто писав проти мене. Я отримав нові докази його прихильності у зв’язку з друкуванням «Юлії». Пересилати поштою з Амстердама коректури такого великого твору коштувало дуже дорого, і він дозволив, скориставшись своїм правом безкоштовної кореспонденції, відправляти коректури на своє ім’я, а потім, так само безкоштовно, пересилав їх мені, за підписом свого батька, канцлера. Коли книга вийшла з друку, він дозволив продавати її в королівстві тільки після того, як розійдеться друге її видання, яке він наказав віддрукувати мені на користь, не спитавшись мене. Оскільки цей прибуток був би з мого боку крадіжкою у Рея, якому я продав рукопис, я не схотів приймати такий подарунок без його згоди. Але той не лише вельми великодушно дав на це згоду, а й відмовився поділити зі мною навпіл ту сотню пістолів, яка припала на мою частку від продажу. Проте через ці сто пістолів мені довелося заплатити прикрістю, про яку Мальзерб не попередив мене: роман зазнав величезних змін, а виставити на продаж повне видання було неможливо до того часу, поки не розійдеться перше.
Я завжди вважав пана де Мальзерба людиною надзвичайно прямодушною. Жодного разу не було нічого такого, що змусило б мене хоч на хвильку засумніватися в його чесності. Але він як чесний, так і слабкий, і часом завдає шкоди людям, про яких турбується, хоча щиро бажає захистити їхні інтереси. Він розпорядився вилучити більш як сто сторінок не тільки з паризького видання, але й з примірника повного видання, яке він надіслав пані де Помпадур, зробив таке вилучення, яке можна вважати віроломством. У цій книзі у мене десь мовиться, що дружина вугільника гідна більшої поваги, ніж коханка принца. Ця фраза спала мені на думку в запалі творчості і, присягаюся, я нікого не мав на увазі. Перечитуючи свою працю, я відчув, що в цих словах можна побачити натяк. Проте, дотримуючись надзвичайно небезпечного правила нічого не викидати, якщо совість говорить мені, що я нікого не мав на увазі, коли писав, я не став викреслювати цю фразу й обмежився тим, що замість слова «король», яке написав спочатку, поставив слово «принц». Цього панові Мальзербу здалося недостатнім. Він викинув усю фразу, наказав передрукувати всю сторінку і якомога акуратніше вклеїти її у примірник, призначений для пані де Помпадур. Але цей фокус став їй відомий. Знайшлися добрі люди, які просвітили її щодо цього. Я дізнався про все це лише набагато пізніше, коли почав відчувати на собі наслідки її гніву.
Чи не в цьому полягає також першоджерело прихованої, але невблаганної ненависті з боку іншої жінки, що була в подібному ж стані, хоча я й не підозрював про це і навіть не був з нею знайомий, коли писав свій роман? Книга вийшла, я познайомився з цією особою і дуже занепокоївся. Я сказав про свої побоювання кавалерові де Лоренці, але він посміявся з мене і запевнив, що ця жінка не лише не образилась, а й навіть не звернула уваги на цю фразу. Я надто легковажно повірив і заспокоївся дуже передчасно.
На початку зими я отримав новий доказ доброго ставлення до мене пана де Мальзерба, дуже мені приємний, але я не наважився ним скористатися. Відкрилося вакантне місце в «Журналі вчених». Маржансі написав мені, пропонуючи цю вакансію нібито від свого імені. Але мені неважко було здогадатися з тону його листа, що він діяв не від свого імені, і він сам згодом дав мені зрозуміти, що йому доручили зробити мені цю пропозицію. Місце не потребувало великої праці. Треба було подавати щомісяця по дві компіляції з книг, які мали надсилатись на мою адресу, мені не доводилося б їздити до Парижа навіть для того, щоб особисто подякувати начальству. Таким чином я вступав би до спілки таких першокласних літераторів, як добродії де Маран, Клеро, де Гінь та абат Бартелемі. З першими двома я вже був знайомий, а з іншими мені дуже хотілося познайомитися. До того ж за таку легку працю, яку можна було виконувати з великою зручністю, я отримував би гонорар у розмірі восьмисот франків. Я кілька годин обмірковував цю пропозицію, перш ніж зважитися, і можу присягнутися, що вагався зовсім не через страх розсердити Маржансі чи викликати невдоволення пана де Мальзерба. Але думка про те, як мені буде нестерпно працювати на замовлення і поспішати закінчити до зазначеного терміну, а головне, побоювання, що я погано виконуватиму покладені на мене обов’язки, переважили все решту і спонукали мене відмовитися від місця, для якого я не підходив. Я знав, що весь талант мій залежить тільки від душевного запалу і потягу до тих предметів, про які я пишу, і лише любов до великого, істинного, прекрасного здатна надихнути мене. А чим були б цікаві для мене сюжети більшості книжок, та й самі ці книжки, про які мені довелося б писати? Моя байдужість до них скувала б моє перо і притупила б мій розум. Вони думали, що я можу писати, як ремісник, подібно до всіх інших літераторів, я ж ніколи не вмів писати інакше, як тільки під впливом пристрасті. Це було, звичайно, не те, що було потрібно для «Журналу вчених». І я написав Маржансі лист, подякувавши йому з усією можливою чемністю і детально пояснивши причину своєї відмови, щоб ні він сам, ні пан де Мальзерб не могли подумати, ніби я відмовляюся з якоїсь примхи чи гордості. І вони обидва схвалили моє рішення, не були на мене за це у претензії і зберегли всю справу в такій таємниці, що публіка ніколи нічого не дізналася.
Ця пропозиція надійшла в момент несприятливий, я не міг її прийняти, оскільки з деякого часу задумав зовсім залишити літературу і, головне, ремесло письменника. Все, що зі мною сталося, цілком відвернуло мене від літераторів, і я переконався на собі, що неможливо йти цим шляхом, не підтримуючи з ними стосунків. Так само спротивилися мені й світські люди і взагалі той подвійний спосіб життя, яким я жив, належачи частково собі, частково колам, зовсім для мене чужим. Більш ніж коли‑небудь я відчував і знав з власного досвіду, що спілкування між нерівними завжди невигідне для слабшої сторони.
Живучи серед багачів і людей іншого звання, ніж ті, що я для себе вибрав, не утримуючи власного будинку, як вони, я змушений був багато в чому наслідувати їх, і різні незначні витрати, дріб’язкові для них, для мене були такі ж руйнівні, як і неминучі. Хтось їде, наприклад, погостювати до знайомих у село, – йому і за столом, і в спальні прислуговує власний лакей, він посилає цього лакея по все, що йому потрібно; не маючи ніякої безпосередньої справи з чужою прислугою і навіть не бачачи її, він дає їй на чай коли і скільки здумається; а я – сам, без слуги – цілком залежав од чужої прислуги, якій треба було догоджати, щоб уникнути великих незручностей. Будучи в очах прислуги рівним їхнім господарям, я й до слуг мусив ставитися, як вони, і навіть робити для них більше, адже я мав більшу в них потребу. Ще півлиха, коли слуг мало, але в тих будинках, де я бував, їх було багато, і всі пихаті, нахаби, шахраї, швидкі на розум там, де йдеться про власну вигоду. Ці шахраї вміли зробити так, що я безперервно мав у них потребу. Парижанки вельми розумні, але про такі речі мають неправильне уявлення, і, бажаючи зберегти мої кошти, вони спустошували мій гаманець.
Якщо я вечеряв у місті досить далеко від будинку, то господиня ні за що не дозволяла мені послати по візника, а наказувала запрягати власних коней, щоб відвезти мене додому, і була дуже задоволена, що дала мені можливість зберегти двадцять чотири су на візника, не думаючи про те, що я повинен дати екю її кучеру і лакею. Якщо жінка писала мені з Парижа в Ермітаж чи в Монморансі, вона, начебто заощаджуючи ті чотири су, які я мав би сплатити за доставку листа, посилала мені його зі своїм слугою; той приходив пішки, втомлений, спітнілий, і я вважав себе зобов’язаним нагодувати його і дати йому екю, цілком ним заслужене. Якщо вона пропонувала мені провести тиждень‑другий у неї в селі, то говорила собі: «Все‑таки бідолашний чоловік заощадить за цей час, адже їжа нічого йому не коштуватиме». Вона не думала, що протягом цього часу я зовсім не працюватиму, що мої домашні витрати на господарство, квартиру, білизну та одяг не припиняться, що я платитиму цирульникові удвічі дорожче, і що в неї мені доведеться витрачати значно більше, ніж у себе вдома. Хоча я дозволяв собі таке скромне марнотратство тільки в тих небагатьох будинках, де мав звичай часто гостювати, воно проте було для мене розорливим. Можу запевнити, що я витратив не менше двадцяти п’яти екю в пані д’Удето в Обоні, де я ночував не більше чотирьох чи п’яти разів, і більш як сто пістолів у Епіні і Шевреті за п’ять чи шість років, коли бував там частим гостем. Ці витрати неминучі для людини моєї вдачі, яка не вміє нічим запастися, нічого придумати і не може спокійно бачити похмурого лакея, коли той бурчить і прислуговує вам неохоче. Навіть у пані Дюпен, де я був своєю людиною і де робив домашнім тисячу послуг, від них я ніколи не приймав жодної послуги інакше, як за гроші. Надалі довелося відмовитися від цих маленьких витрат, яких моє становище вже не дозволяло мені робити, і тоді я ще дужче відчув, як незручно бувати у людей неоднакового зі мною звання.
Якби ще таке життя було мені до вподоби, я змирився б із розорливими витратами на власні втіхи, але розорятися для того, щоб нудьгувати, було просто безглуздо. Мене так обтяжував подібний спосіб життя, що, скориставшись вільним проміжком, який тоді у мене був, я вирішив не переривати його і, цілком відмовившись від великого світу, написання книжок та всіх літературних знайомств, замкнутися на решту життя у вузькій і мирній сфері, для якої призначала мене природа.
Виручка від «Листа до д’Аламбера» і «Нової Елоїзи» трохи поправила мої фінанси, що дуже вичерпалися в Ермітажі. У мене назбиралося близько тисячі екю. «Еміль», до якого я завзято взявся, коли кінчив «Елоїзу», посувався успішно і мав принаймні подвоїти цю суму. Я надумав цей капітал вкласти так, щоб він давав мені невелику довічну ренту, яка разом із заробітком від переписування дозволила б мені існувати, не вдаючись до допомоги письменницького пера. Я почав ще дві праці, одна з яких – «Про політичні інституції». Переглянувши рукопис, я переконався, що він потребує ще кількох років праці. У мене забракло духу продовжувати цю книгу і чекати, коли її буде закінчено, щоб здійснити свій план. Отже, відмовившись від завершення цієї праці, я вирішив узяти з неї все, що можна надрукувати окремо, а решту спалити. Ревно взявшись до цього діла, я, не припиняючи працювати над «Емілем», менше ніж за два роки повністю закінчив «Суспільну угоду».
Залишався «Музичний словник». Це була робота реміснича, для грошей, і її можна було робити повсякчас. Я вирішив, що кину її або ж продовжуватиму, як мені здумається, залежно від того, виявиться вона необхідною для мене чи зайвою за решти зібраних на життя капіталів. Що ж до «Чуттєвої моралі», ледве наміченої в загальних рисах, я цілком її закинув.
У мене був ще один, останній проект. Якби виявилося, що можна зовсім обійтися без переписування, мені б хотілося поїхати подалі від Парижа, де постійні гості обходилися мені дуже дорого і водночас відбирали у мене час для заробітків. А для того щоб не нудьгувати в своєму притулку, як звичайно нудьгують письменники, коли залишать перо, я приготував собі заняття, яке могло б заповнити порожнечу моєї самотності і позбавило б мене спокуси надрукувати ще щось, поки я живий. Не знаю, що за фантазія прийшла Рею, але він вже давно переконував мене написати спогади про моє життя. Хоча історія мого життя була досі не багата на події, проте я відчував, що мої спогади можуть стати цікаві цілковитою відвертістю, яку я здатний виявити в них; і я вирішив написати єдину в своєму роді книгу і вкласти в цю працю таку безприкладну правдивість, щоб хоч раз показати людину такою, яка вона є.
Я завжди сміявся з фальшивої наївності Монтеня, котрий, удаючи, ніби визнає свої недоліки, разом з тим приписує собі тільки ті, які привабливі, тоді як я завжди вважав і тепер вважаю, що я кращий з людей, проте певен, що хоч би якою була чиста людська душа, в ній неодмінно таїться якась огидна вада. Я знаю, що в суспільстві мене наділяють рисами, такими невластивими мені, а іноді й потворними, що, навіть не приховуючи нічого поганого в собі, я можу тільки виграти, якщо покажу себе таким, який я є. Оскільки це неможливо зробити, не показавши й інших людей такими, які вони є, ця праця могла вийти в світ лише після моєї смерті і смерті багатьох інших. Це ще більше додавало мені сміливості написати свою сповідь, оскільки я знав, що ні перед ким червоніти за неї мені не доведеться. І ось, вирішивши присвятити своє дозвілля цій справі, я заходився збирати листи та інші папери, які могли б спрямувати чи збудити мою пам’ять, глибоко шкодуючи при цьому, що колись так багато розірвав, спалив чи загубив.
Цей проект цілковитої самоти, один з найрозумніших, які тільки в мене бували, міцно засів у моїй голові, і я вже взявся до його здійснення, коли Небо, що готувало мені зовсім іншу долю, кинуло мене в новий вир подій.
Монморансі, старовинний і прекрасний маєток знаменитого роду, названий його ім’ям, після конфіскації перейшов до інших рук. Він перейшов через сестру герцога Анрі до роду Конде, який перейменував Монморансі на Анг’єн. У цьому герцогському маєтку від колишнього замку залишилася тільки стара вежа, де присягались васали, а тепер зберігається сімейний архів. Але є в Монморансі будинок, що його спроектував архітектор Круаза, на прізвисько Бідняк, і цей будинок своєю пишнотою цілком гідний називатися замком. Велич цієї прекрасної будівлі, тераса, на якій він розташований, краєвид, що відкривається звідти, можливо, єдиний у світі, його простора вітальня, розписана рукою майстерного художника, сад, посаджений уславленим Ленотром, – усе разом утворює щось таке вражаюче у своїй величавій простоті, що мимоволі привертає до себе пильну увагу і чарує погляд. Цей будинок належав у той час маршалу Франції, герцогу Люксембурзькому, який щороку приїжджав у ці краї, де колись його предки були повноправними господарями, і проводив тут у цілому п’ять чи шість тижнів, на правах приватної особи, але в розкоші, що не поступалася колишньому блиску його роду. У свій перший приїзд туди після мого переселення в Монморансі маршал і його дружина прислали свого камердинера привітати мене від їх імені і передати запрошення вечеряти у них завжди, коли я захочу. І кожного свого приїзду вони не забували повторювати те ж саме вітання, супроводжуючи його таким самим запрошенням.
Це нагадало мені пані де Безенваль, яка послала мене обідати до людської. Часи змінилися, але я залишився той самий. Я не хотів, щоб мене відіслали до людської, і мало дорожив обідом у вельмож. Я волів би, щоб вони дали мені спокій, не вшановуючи і не принижуючи мене. На чемність пана і пані де Люксембурґ я відповідав увічливо і шанобливо, але не приймав їхніх запрошень. Моє звичайне нездужання, моя соромлива вдача і невміння вести розмову змушували мене здригатися на саму лише думку потрапити в товариство придворної знаті, і я навіть не пішов у замок подякувати, хоча розумів, що це потрібно і що вся ця запобігливість викликана радше цікавістю, ніж щирою прихильністю.
Тим часом милі речі тривали і навіть посилювалися. Графиня де Буффлер, близька приятелька пані маршалової, приїхавши погостювати в Монморансі, прислала дізнатися про моє здоров’я і висловила бажання мене побачити. Я відповів, як належить, але не здався. Наступного року родина Люксембурґ приїхала до замку на Великдень. Кавалер де Лоренці, що був у почті принца де Конті і прийнятий у пані де Люксембурґ, кілька разів був у мене, ми познайомилися. Він наполягав, щоб я зробив візит у замок, я відмагався. Нарешті одного разу, опівдні, коли я найменше цього чекав, до мене приїхав сам маршал Люксембурзький у супроводі п’яти чи шести осіб. Цього разу ніяк не можна було відмовитися. Залишалось або набути репутації нахаби і нечеми, або віддати йому візиту і засвідчити свою пошану його дружині, від імені якої він засипав мене найлюб’язнішими компліментами. Так, недоброї години, почалися ці знайомства, від яких я вже не міг більше відмовлятися, хоча серце моє відчувало, що нічого доброго з цього не вийде.
Я страшенно боявся пані де Люксембурґ. Я знав, що вона приваблива. Я бачив її кілька разів у театрі і у пані Дюпен років десять‑дванадцять тому, коли вона ще була герцогинею де Буффлер і вражала своєю юною красою. Але її вважали злою, а така репутація знатної жінки кидала мене в дрож. Ледве я побачив її, як вона мене зачарувала. Я побачив у ній ту чарівливу красу, яка не зникає з роками і над усе здатна подіяти на мою душу. Я сподівався почути розумні, але колючі і в’їдливі слова. Проте вийшло зовсім інакше і набагато краще. Мова її не пересипана дотепами, у ній немає несподіваних зворотів, порівнянь, немає навіть, власне, того, що називається гнучкістю розуму, але вона сповнена чудової витонченості, що ніколи не вражає і завжди чарує. Її компліменти тим більш привабливі, що вони прості, здається, ніби вони злітають з її уст мимоволі, від надміру почуттів. Мені в перші ж відвідини здалося, що, незважаючи на моє збентеження і недоладну мову, я їй сподобався. Всі придворні жінки вміють переконати вас у цьому, коли хочуть, але не всі вміють, подібно до пані де Люксембурґ, зробити цю впевненість такою втішною, що сумніватися в ній немає жодного бажання. З першого ж дня я відчув до неї цілковиту довіру, яка не забарилася б зміцніти, якби герцогиня де Монморансі, її невістка, легковажна, досить хитра і, як мені здається, пліткарка, не взялася за мене і своїм глузуванням не викликала у мене підозри, що під прикриттям незліченних похвал з боку її матусі і вдаваного загравання з боку її самої з мене просто підсміюються.
Можливо, я не так‑то легко позбувся б цього страху, якби залишався тільки в товаристві цих двох жінок, але виняткова прихильність самого маршала переконала мене, що їхнє ставлення до мене щире. Зважаючи на мою сором’язливість, можна тільки дивуватися, як швидко я, з бажання маршала, став з ним на рівну ногу. Ще дивніше те, з якою готовністю він прийняв мій спосіб життя і дав мені цілковиту незалежність. І він і його дружина були впевнені в тому, що я задоволений своїм життям, не хочу його змінювати, і, мабуть, не цікавилися моїм матеріальним становищем; хоча я не міг сумніватися в теплій увазі їх обох до мене, вони не нав’язували мені посад і не пропонували рекомендаційних листів. Лише раз пані де Люксембурґ захотіла, щоб я став членом Французької академії. Я послався на свою релігію; вона сказала, що це не може бути перешкодою, і що вона береться усунути її. Я відповів, що, хоча для мене було б великою честю належати до такої блискучої установи, але, відмовивши Трессану і якоюсь мірою навіть польському королю вступити до Академії міста Нансі, я не міг, не порушуючи пристойності, стати членом якої‑небудь іншої. Пані де Люксембурґ не наполягала, і більше про це не було мови. Мені особливо подобалась така простота стосунків з такими знатними персонами, адже вони могли зробити для мене все, що завгодно, оскільки герцог був особистим другом короля і цілком заслуговував на таку довіру. Який разючий контраст з вічними клопотами і набридливим чіплянням друзів‑покровителів, з якими я недавно розлучився і які прагнули не так зробити мені послугу, як принизити мене!
Коли маршал вперше приїхав до мене на Мон‑Луї, мені заледве вдалося розмістити його з усім почтом у моїй єдиній кімнаті, і не тому, що я змушений був посадовити його серед брудних тарілок і розбитого посуду, а тому, що підлога в моїй кімнаті прогнила, і я боявся, як би вона зовсім не провалилася під вагою почту. Турбуючись не так про себе, як про небезпеку, на яку наражався цей добродушний вельможа, я поквапився вивести його звідти і, незважаючи на холодну погоду, привів його у свою робітню‑вежу, цілковито відкриту і без каміна. Коли ми туди прийшли, я пояснив йому причину, що змусила мене це зробити. Він розповів про це своїй дружині, й обидвоє почали мене вмовляти перейти на якийсь час, поки у мене перестилатимуть підлогу, до іншого приміщення – у замок чи, коли мені це більше подобається, до самітного будинку посеред парку, який називали малим замком. Це чарівне житло заслуговує на окрему розповідь.
Парк, або сад, Монморансі розташований не на рівнині, як у Шевреті, а на шпилястій місцевості, пересіченій пагорбами та улоговинами, якими майстерний художник вдало скористався для мальовничого розташування гаїв, гротів, ставків, бельведерів і силою свого мистецтва й таланту ніби розширив навколишній простір, сам по собі досить обмежений. Над цим парком здіймається тераса, увінчана замком, а внизу він переходить в ущелину, що розширюється в напрямі долини, закрут якої заповнений великим ставком. Між оранжереєю, збудованою в широкій частині парку, і ставком, оточеним пагорбами з розкиданими по них гайками і самотніми деревами, і стоїть згаданий вище малий замок. Цей будинок разом з прилеглою ділянкою землі колись належав знаменитому художнику Лебрену, який любовно збудував і прикрасив його відповідно до свого вишуканого смаку. З того часу замок перебудовували, але не відступали від креслень його першого власника. Він невеликий, простий і надзвичайно гарний. Оскільки він розташований у низині, між басейном оранжереї і великим ставком, і, отже, не захищений від вогкості, його розділили посередині наскрізною галереєю з колонами на два поверхи, через яку провітрюється вся будівля і, незважаючи на його розташування, стіни залишаються сухими. Якщо дивитися на цей замок з протилежного пагорба, здається, що він з усіх боків оточений водою, наче якийсь зачарований острів чи як острів Ізола Белла на озері Маджоре – наймальовничіший з Барромейських островів.
У цьому самітному будинку мені дали на вибір одне з чотирьох житлових приміщень, які в ньому були, не рахуючи нижнього поверху, де розташовувалися зала для бальних танців, більярдна і кухня. Я вибрав найменше і просте приміщення, над кухнею, яку теж віддали в моє розпорядження. Кімнати відзначалися чарівною чистотою і були обставлені біло‑блакитними меблями. У цій чудовій самотині, серед лісів і вод, під спів пташок, вдихаючи аромат квітучих апельсинових дерев, у стані безперервного захвату я написав п’яту частину «Еміля», і свіжим її колоритом я значною мірою зобов’язаний обстановці, що оточувала мене.
З якою поквапністю вибігав я щоранку на сході сонця на галерею вдихнути запашного повітря! Яку смачну каву з молоком пили ми там удвох з моєю Терезою! Моя кішка і собака складали нам товариство. Такого почту мені б вистачило на все життя, і я ніколи не нудьгував би з ними. Я почував себе там, як у земному раю: жив таким самим невинним життям і тішився таким самим щастям.
У свій липневий приїзд пан і пані де Люксембурґ виявили мені стільки уваги і такі були привітні, що, живучи у них і обдарований такими ласками, я не міг віддячити їм інакше, як частими відвідинами. Я майже не розлучався з ними: вранці я йшов засвідчити свою пошану дружині маршала і обідав там, по обіді вирушав на прогулянку з маршалом, але ніколи не залишався на вечерю, на яку сходилося дуже багато гостей, та й вечеряли вони надто пізно для мене. Досі все було пристойно, і нічого поганого не трапилося б, якби я на цьому зупинився. Але я ніколи не знав міри в своїх прихильностях і не вмів просто виконувати вимоги, що їх ставить суспільство. Я завжди був або всім, або нічим. Незабаром я і став усім.
Бачачи, що такі вельможні люди мене звеличують, пестять, я переступив межу розсудливості і запалився до них такою дружбою, яку дозволено мати тільки до рівних. Я став поводитися надто невимушено, тоді як самі вони ніколи не відступали від тих форм увічливості, до яких привчили мене з самого початку. Втім, я ніколи не почував себе цілком вільно з дружиною маршала. Я все ще не зовсім довіряв її характеру, але побоювався його менше, ніж її розуму. Своїм розумом вона мене й лякала найбільше. Я знав, що вона вимоглива до співрозмовника і що вона має на це право. Мені було відомо, що жінки, особливо знатні дами, люблять, щоб їх розважали, і краще образити їх, ніж змусити нудьгувати. З її зауважень про співрозмовників, які щойно пішли, я міг уявити собі, якої вона думки була про мої безглузді вислови. Я так соромився розмовляти при ній, що вдався до хитрощів – читання вголос. Вона чула про «Юлію», знала, що цей твір друкується, і висловила бажання скоріше з ним познайомитись. Я запропонував прочитати його вголос, вона погодилася. Щоранку я приходив до неї на десяту годину, пан де Люксембурґ приходив також, двері зачинялися. Я читав, сидячи біля її ліжка; і я так добре розрахував своє читання, що його вистачило б до кінця їх перебування в селі, навіть якби воно затяглося довше, ніж звичайно.
Успіх моїх хитрощів перевершив усі сподівання. Пані де Люксембурґ захопилася «Юлією» і її автором. Вона тільки про мене й говорила, тільки мною й займалася. Обдаровувала мене ласками і цілувала мене по десять разів на день. За столом завжди саджала мене поруч себе, а коли хтось із почесних гостей хотів зайняти це місце, вона говорила, що воно належить мені, і вказувала йому на інше. Можна уявити собі, як мене чарувало таке ласкаве поводження, якщо я піддаюся на найменший знак доброзичливості. Я щиро прихилився до неї. Бачачи таку увагу і відчуваючи, що мій розум позбавлений тієї приємності, яка могла б виправдати його, я боявся тільки одного: щоби приязнь не перейшла у відразу. Мені на лихо, мої страхи виявилися небезпідставними.
Напевно, була якась природжена протилежність між її складом розуму і моїм, якщо, крім тисячі дурниць, що постійно проривались у мене в розмові і навіть в листах, коли я бував з нею в найкращих стосунках, траплялося, що їй багато що не подобалося, і я не міг зрозуміти, чому. Наведу тільки один приклад, хоча міг би навести їх двадцять. Їй стало відомо, що я переписую «Елоїзу» для пані д’Удето за посторінкову оплату. І вона захотіла мати примірник на тих самих умовах. Я обіцяв і, включивши її тим самим до числа своїх замовників, написав їй щось люб’язне і шанобливе з цього приводу; принаймні такий був мій намір. Ось її відповідь що змусила мене впасти з хмар:

«Я рада, я в захопленні; ваш лист нескінченно мене потішив, і я поспішаю повідомити вас про це та подякувати вам.
Ось деякі вислови з вашого листа: «Хоча ви, безперечно, дуже вигідна замовниця, але я соромлюся брати з вас гроші: радше це я мав би платити вам за втіху працювати для вас». Нічого більше не скажу вам. Я засмучена, що ви нічого не повідомляєте мені про своє здоров’я. Це цікавить мене найбільше. Люблю вас від щирого серця. Мені дуже прикро, запевняю вас, що я мушу про це писати, коли мені так хотілося б сказати вам про це особисто. Герцог Люксембурзький любить вас і обіймає від усієї душі».

Одержавши цього листа, я поквапився на нього відповісти, відклавши детальніше його вивчення, щоб протестувати проти будь‑якого образливого тлумачення моїх слів. Присвятивши кілька днів такому вивченню і все‑таки нічого не розуміючи, ось як я відповів на лист герцогині:

«Монморансі, 8 грудня 1759 р. 
З часу свого останнього листа я сотні разів перечитував відзначене вами місце. Я розглядав його у власному і прямому його розумінні, розглядав з усякого погляду, який тільки можна йому надати, і, запевняю вас, пані маршалова, не знаю, повинен я просити вибачення у вас, чи ви у мене».

Минуло вже десять років, відколи ці листи були написані. Я часто думав про них відтоді, і моя дурість у цьому питанні досі така велика, що мені так і не вдалося зрозуміти, що могла вона знайти в цих словах – не кажу образливого, але хоч би неприємного.
Щодо рукописного примірника «Елоїзи», який захотіла мати пані де Люксембурґ, я розповім тут, що я вигадав, щоб вирізнити його якоюсь помітною перевагою з‑поміж інших. Я написав окремо пригоди мілорда Едуарда і довго вагався, включати чи не включати їх, цілком чи в уривках, до цього твору, де вони здавалися мені потрібними. Врешті‑решт, я вирішив зовсім їх викинути, бо вони відрізнялися за тоном від решти і могли порушити його зворушливу простоту. До того ж у мене з’явилася й інша, вагоміша причина, коли я краще пізнав пані де Люксембурґ. Річ у тім, що в цих пригодах фігурує одна римська маркіза з огидним характером, окремі риси якого, зовсім не властиві герцогині, могли бути приписані їй тими, хто знав її тільки з чуток. Тому я дуже радів своєму рішенню і вчинив згідно з ним. Але, гаряче бажаючи збагатити її примірник чимось таким, чого не було в жодному іншому, я не знайшов нічого кращого, як зробити з цих злощасних пригод витяг і додати його туди. Безрозсудне рішення, безглуздість якого можна пояснити тільки сліпою долею, що вела мене до загибелі!
Quos vult perdere Jupiter dementat.
Я був такий дурний, що зробив витяг з особливою ретельністю, витративши на нього багато зусиль, і послав їй цей уривок, як найкращу річ у світі, попередивши її, проте, як це й було насправді, що оригінал я спалив, що витяг зроблено для неї однієї і що ніхто його не побачить, якщо тільки вона сама не покаже. Все це, анітрохи не переконавши її в моїй розсудливості і скромності, як я розраховував, тільки дало їй привід думати, ніби я вбачаю тут образливу для неї схожість. Я нерозважливо був певен, що вона буде в захопленні від мого вчинку. Але, всупереч моїм сподіванням, вона не висловила з цього приводу ніякого захоплення і, на превелике моє здивування, ніколи жодним словом не згадала про надісланий зошит. Але я, як і раніше, був задоволений своєю винахідливістю і лише багато часу по тому з інших ознак помітив, яке враження вона справила.
Щодо її примірника мені прийшла до голови ще одна ідея, розсудливіша, але за своїми віддаленими наслідками вона виявилася для мене не менш шкідливою, дивовижно, як усе сприяє долі, коли вона штовхає людину до нещастя! Я хотів оздобити цей рукопис малюнками з гравюр до «Юлії», які були такого самого формату, як і рукопис. Я попросив у Куанде ці малюнки, оскільки вони належали мені по праву, тим паче що я віддав йому всю виручку за гравюри, на які був великий попит. У Куанде так багато хитрощів, як їх мало в мені. Оскільки я вимагав у нього малюнки, то він розпитав, навіщо вони мені знадобилися. Тоді, під приводом, що йому захотілося додати до них кілька прикрас, він залишив їх у себе і зрештою сам подарував пані маршаловій.
Ego versiculos feci, tulit alter honores.
Це остаточно відкрило Куанде двері замку, і відтоді він почав бувати там запросто. Після мого тимчасового переселення до малого замку він часто заходив до мене, і завжди вранці, особливо ж коли герцог і герцогиня Люксембурзькі бували в Монморансі. Таким чином, для того, щоб провести з ним день, я змушений був відмовлятися від візиту до замку. Мені почали дорікати за ці пропуски, я пояснював їхню причину. Тоді мене попросили привести пана Куанде, і я це зробив. А хитрун тільки цього й добивався. Так, завдяки винятковій доброті до мене маршала і його дружини прикажчик Телюссона, якого господар іноді садовив із собою за стіл, коли в нього не було сторонніх, раптом виявився допущеним до столу маршала Франції і обідав разом з принцами, герцогинями й усіма, що було блискучого при дворі. Ніколи не забуду, як одного разу, коли Куанде треба було рано повернутися до Парижа, маршал сказав по обіді, звертаючись до всіх присутніх: «Ходімо прогуляємося дорогою до Сен‑Дені, проведемо пана Куанде». Голова бідолашного хлопця остаточно закрутилася. А я так розхвилювався, що не міг вимовити ні слова. Я йшов позаду, плачучи, як дитина, і знемагаючи від бажання цілувати сліди доброго маршала. Але історія з переписуванням «Елоїзи» змусила мене забігти наперед. Повернімося до викладу подій по порядку, наскільки дозволить мені пам’ять.
Як тільки будиночок на Мон‑Луї був готовий, я розпорядився умеблювати його просто і чисто й повернувся туди, не бажаючи порушити правило, яке я постановив собі, виїжджаючи з Ермітажу, – мати завжди свою власну квартиру. Але я не міг також відмовитися від свого приміщення в малому замку. Я взяв із собою ключ від нього. Мені особливо подобалися наші чарівні сніданки на галереї, і тому я часто ночував там, а іноді й проводив по два‑три дні, як на дачі.
У той час, можливо, в усій Європі не було людини, котра б так добре і приємно жила, як я. Мій господар, пан Мата, наймиліша людина на світі, дозволив мені на власний розсуд провадити ремонт на Мон‑Луї, дав мені своїх робітників і ні в що не втручався. І ось я примудрився влаштувати собі з однієї кімнати на другому поверсі цілу квартиру, що складалася з передпокою, спальні й гардеробної. На першому поверсі були кухня і кімната Терези. Вежа правила мені за кабінет, у ній поставили засклену перегородку і склали камін. Поселившись там, я для розваги почав прикрашати терасу. Її вже затіняв подвійний ряд молодих лип, я велів посадити ще два ряди, щоб вийшла зелена альтанка, і поставити там кам’яний стіл і лави, посадив навколо бузок, жасмин і жимолость, розбив паралельно рядам дерев великий квітник. Ця тераса була розташована вище, ніж уступ, на якому стояв замок, і з неї відкривався не менш мальовничий краєвид; я приручив там безліч птахів; вона правила мені за вітальню, де я приймав маршала і його дружину, герцога де Вільруа, принца де Тенгрі, маркіза д’Армантьєра, герцогиню де Монморансі, герцогиню де Буффлер, графиню де Валантінуа, графиню де Буффлер та інших осіб того ж рангу, які не відмовлялися ходити до мене, у мій притулок Мон‑Луї. Всіма цими відвідинами я був зобов’язаний прихильності пана і пані де Люксембурґ, я розумів це і був їм вдячний від усього серця. В одному з таких поривів ніжності я сказав панові де Люксембурґу, обіймаючи його: «О пане маршал, доки я вас не знав, я ненавидів великих світу цього, а зараз ненавиджу їх ще більше, бо ви дали мені відчути, як легко їм було б змусити себе обожнювати».
Звертаючись до всіх, хто знав мене в ту епоху, запитаю, чи помітили вони, щоб цей блиск хоч на хвильку засліпив мене, щоб дим цього фіміаму одурманив мені голову? Чи змінився я в своєму поводженні, чи стали менш прості мої манери, чи був я менш близький до народу, менш дружний зі своїми сусідами, менш схильний робити всім послуги, якщо тільки мав можливість, не бентежачись повсякчасною і нерідко зовсім безглуздою докучливістю, якою мене постійно мучили? Якщо серце вабило мене до замку Монморансі внаслідок щирої прихильності до його господарів, воно також змушувало мене повертатися в мої краї, щоб натішитися радощами спокійного і простого життя, без якого для мене не існує щастя. Тереза подружилася з донькою мого сусіда, муляра на прізвище Пілле, а я подружився з ним самим; і ось, пообідавши вдень у замку, не задля власної втіхи, а щоб зробити приємне пані маршаловій, з яким нетерпінням повертався я увечері звідти, щоб повечеряти з добрягою Пілле і його родиною у нього вдома чи в мене!
Окрім цих двох квартир, я скоро отримав ще й третю – спальню в Люксембурзькому палаці, господарі якого так наполягали на тому, щоб я відвідував їх там іноді, що я погодився, попри свою огиду до Парижа. Втім, тепер я їздив туди тільки у певні дні, і тільки для того, щоб повечеряти, а вранці повертався додому. Я входив і виходив через сад, що прилягав до бульвару, тож міг сказати з повним правом, що нога моя не ступала на паризьку бруківку.
Серед усього цього короткочасного щасливого життя здалеку вже насувалася катастрофа, що поклала йому край. Незабаром після мого переселення до перебудованого будиночка на Мон‑Луї у мене зав’язалося нове знайомство, як завжди, всупереч моєму бажанню, і знайомство це мало важливе значення в моєму житті. На добре чи на лихе, читач побачить далі.
Новою знайомою була маркіза де Верделен, моя сусідка, чоловік якої незадовго перед тим купив заміський будинок в Суазі, поблизу Монморансі. Мадемуазель д’Арс, дочка графа д’Арса, родовитого, але бідного дворянина, вийшла заміж за пана де Верделена, старого, потворного, глухого, кривого, зі шрамом на обличчі, різкого, грубого, ревнивого, а загалом досить добродушного, якщо до нього вміло підійти. Він мав дохід від п’ятнадцяти до двадцяти тисяч ліврів на рік, за які, власне, її і видали заміж. Цей старий весь день лаявся, кричав, лютував і доводив дружину до сліз, але врешті‑решт завжди робив те, що вона хотіла, гадаючи, що робить їй на зло, оскільки вона вміла переконати його, ніби він сам цього хоче, а вона цьому опирається.
Пан де Маржансі, про котрого я згадував, був другом цієї пані і став другом її чоловіка. За кілька років перед тим він здав їм свій замок Маржансі, біля Обона і Андійї, і вони жили там якраз у період мого пристрасного захоплення пані д’Удето. Пані д’Удето і пані де Верделен познайомилися через пані д’Обтер, їхню спільну приятельку; а що сад Маржансі лежав на шляху до гори Олімп, улюбленого місця її прогулянок, то пані де Верделен дала їй ключа од хвіртки. Завдяки цьому ключу і я часто проходив через цей сад разом з пані д’Удето: але я не любив несподіваних зустрічей, і, коли пані де Верделен випадково траплялася нам на шляху, я залишав їх удвох, нічого не кажучи, і проходив уперед. Така малогалантна поведінка навряд чи могла прихилити до мене пані де Верделен, проте, оселившись у Суазі, вона відразу почала шукати зустрічей зі мною, кілька разів приходила до мене на Мон‑Луї, та ні разу не застала мене вдома. Бачачи, що я не віддаю їй візитів, вона вирішила змусити мене до цього і послала мені кілька горщиків з квітами для моєї тераси. Довелося, звичайно ж, піти подякувати їй. Ось так ми й познайомилися.
Знайомство це спочатку затьмарилося бурями, як усі мої знайомства, коли мені їх нав’язують проти мого бажання. Правду кажучи, воно ніколи не було цілком мирним. Склад розуму пані де Верделен був дуже чужий моєму. Шпильки та епіграми вилітали з її уст так невимушено, що потрібна була постійна напруга уваги, для мене надзвичайно втомлива, щоб зрозуміти, коли вона говорить серйозно, а коли жартує. Мені рідко траплялося чути, щоб вона говорила добре про своїх відсутніх друзів, не вкинувши чогось неприємного. До всього вона ставилася або погано, або глузливо, не роблячи винятку навіть для свого друга Маржансі. Але особливо нестерпною для мене була її манера постійно докучати мені посилочками, подаруночками, записочками, на які мені доводилося відповідати і сушити собі голову, як би їй віддячити чи як відмовитись. А проте наші часті зустрічі з нею привели до того, що я врешті‑решт до неї прихилився. У неї були свої прикрощі, у мене свої. Взаємні звіряння почуттів зробили наші розмови наодинці цікавими для нас обох. Ніщо так не зближує людей, як утіха разом поплакатись. Ми шукали одне у одного розради, і ця потреба часто змушувала мене на багато що дивитися крізь пальці. Я бував з нею такий різкий, іноді висловлюючи таку неповагу до її характеру, що, по суті, треба було дуже поважати її, щоб думати, що вона здатна щиро пробачити мені. Ось зразок листів, які я зрідка писав їй, причому треба зауважити, що жодного разу в своїх листах у відповідь вона не виявила найменшої образи:
«Ви говорите, пані, що невдало висловилися, даючи цим мені зрозуміти, що я висловлююся погано. Ви тлумачите про свою вдавану дурість, щоб дати мені відчути мою дурість. Ви хвалитеся, що ви тільки проста жінка, наче боїтеся, що вас упіймають на слові, і просите у мене вибачень для того, щоб я здогадався попросити вибачення у вас. Так, пані, я чудово знаю, що я дурень, що я простак і, мабуть, ще гірше, якщо це можливо; я погано вибираю вислови щодо прекрасної француженки, яка надає так багато значення словам і говорить так добре, як ви. Але майте на увазі, що я вживаю їх у звичайному розумінні, не знаючи і не турбуючись про те, як визнають за потрібне витлумачити їх у доброчесних паризьких салонах. Якщо мої вислови іноді бувають двозначні, то я намагаюся, щоб їхня суть визначалася моєю поведінкою», і таке інше.
Решта листа написана майже в тому самому тоні надзвичайної м’якості жіночого серця, яке після такого листа здатне бути так мало злопам’ятним, як це виявляє її відповідь і як це вона сама завжди мені виявляла. Куанде, заповзятливий, сміливий до безсоромності, завжди вистежуючи моїх друзів, не забарився втертися до пані де Верделен, скориставшись моїм ім’ям, і став бувати у неї без мого відома, частіше, ніж я сам. Дивний хлопець був цей Куанде. Він приходив від мого імені до всіх моїх знайомих, влаштовувався у них, як у себе вдома, пригощався без церемоній. Надзвичайно стараючись зробити послугу мені, він говорив про мене не інакше, як зі сльозами на очах, але коли приходив до мене, ні словом не прохоплювався про всі ці знайомства і про все, що, як йому було відомо, могло цікавити мене. Замість того щоб розповісти мені все, що він дізнався, кого бачив, з ким розмовляв, він тільки слухав мене або сам розпитував. Він ніколи не знав про життя в Парижі нічого іншого, крім того, що я йому повідомляв. Одне слово, всі говорили мені про нього, але він не говорив мені ні про кого. Він був стриманим і таємничим тільки зі своїм другом. Але залишимо поки Куанде і пані де Верделен. Згодом мені доведеться ще про них говорити.
Через деякий час після мого повернення на Мон‑Луї до мене прийшов художник Латур і приніс мій портрет, написаний пастеллю, який він кілька років тому виставляв у Салоні. Він тоді хотів подарувати мені цей портрет, але я не прийняв подарунок. Проте пані д’Епіне, яка подарувала мені свій портрет, хотіла мати мій і вмовила мене випросити його у художника. Він обіцяв, сказавши, що спершу його підправить. У цей час відбувся мій розрив з пані д’Епіне, я повернув її портрет; оскільки вже не могло бути й мови про те, щоб я дав їй свій, я повісив його в своїй кімнаті в малому замку. Там його побачив пан де Люксембурґ, він йому сподобався; я запропонував йому взяти його собі, він погодився, і я відіслав портрет йому. Маршал і його дружина розуміли, що мені було б дуже приємно мати і їхні портрети. Вони замовили мініатюри дуже гарному художникові, вставили їх у бонбоньєрку з гірського кришталю, оправлену в золото, і зробили мені чудовий подарунок, від якого я був у захопленні. Пані де Люксембурґ ні за що не хотіла, щоб її портрет був поміщений зверху на кришку коробки. Вона не раз дорікала мені в тому, що я люблю маршала більше, ніж її, і я не спростовував цього, бо це була правда. Помістивши свій портрет з внутрішнього боку кришки, вона показала мені дуже люб’язно, але й дуже ясно, що не забуває про цю перевагу.
Приблизно в цей період я зробив одну дурницю, яка зовсім не сприяла збереженню її доброї прихильності до мене. Хоча я зовсім не знав пана де Сілуета і не почував до нього особливої симпатії, я високо цінував його адміністративну діяльність. Коли він почав переслідувати фінансистів, я бачив, що він вибрав для цього несприятливий час, але гаряче бажав йому успіху. Та коли його відправили у відставку, я з властивою мені необачністю написав йому цього листа, який, звичайно ж, не беруся виправдовувати.

«Монморансі, 2 грудня 1759 р. 
Дозвольте з ласки вашої, пане, прийняти данину пошани від невідомого вам самітника, який високо цінує ваші таланти, шанує вас за вашу адміністративну діяльність і зробив вам честь припускати, що ви недовго утримаєтеся на своїй посаді. Не бачачи можливості врятувати державу інакше, як за рахунок столиці, що розорила її, ви знехтували криками користолюбців, які наживають гроші. Дивлячись, як ви розправляєтеся з цими негідниками, я заздрив вам; дивлячись, як ви залишили свою посаду, не зрадивши себе, я захоплююсь вами. Будьте задоволені собою, пане, вам дісталася така честь, якою ви довго будете користуватися без суперників. Прокляття шахраїв становлять славу праведника».

Пані де Люксембурґ, знаючи, що я написав цього листа, заговорила про нього зі мною, приїхавши в село на Великдень. Я показав їй листа, вона захотіла мати копію, я переписав і дав їй, але не знав, що вона належить до користолюбців, які були зацікавлені у відкупах і добилися відставки Сілуета. Перелік усіх моїх промахів здатний навести на думку, що я навмисне настроював проти себе цю люб’язну і впливову жінку, тоді як насправді я з кожним днем все більше прихилявся до неї і зовсім не хотів накликати на себе її невдоволення, хоча, через свою невправність, робив для цього все можливе. Навряд чи треба говорити, що історія з опіатом пана Троншена, про якого я говорив у першій частині, стосується її, а другою жінкою була пані де Мірпуа. Ні та, ні та ніколи не нагадували мені про це, навіть знаку не подавали, що пам’ятають. Проте важко припустити, щоб пані де Люксембурґ могла насправді забути про цей випадок, навіть якщо не знати всього, що було потім. Але я зовсім не чекав сумних результатів од своїх дурниць, заспокоюючи себе тим, що нікого не хотів образити, наче жінки можуть коли‑небудь пробачити подібний промах, навіть у тому разі, коли цілком певні, що це мимовільна помилка.
Хоча вона, здавалося, нічого не бачила, нічого не помічала, і сам я не бачив ніякої зміни в її ставленні до мене, але поступово у мене зростало передчуття, що дуже скоро на зміну захопленню прийде нудьга. І не даремно я так думав. Та й чи можна було чекати від такої можновладної жінки постійності у смаках, тоді як я був такий малопридатний для підтримання її уваги? Я навіть не міг приховати від неї, як мене турбує моє глухе передчуття, і ставав ще похмурішим. Читач може судити про це з листа, що містить дуже дивне пророкування.
«Яка жорстока ваша доброта! Навіщо бентежити спокій самітника, що відмовився від радощів життя, щоб не знати його засмучень? Я проводив свої дні в марних пошуках міцних прихильностей. Я не міг знайти їх в умовах, для мене досяжних; невже я повинен шукати їх у вашому колі? Ні честолюбство, ні користь не спокушають мене, я не легковажний і не боязливий, я можу опиратися всьому, окрім ласки. Навіщо ж ви разом з паном маршалом чаруєте мене, атакуючи в моє слабке місце? Адже відстань між нами така велика, що виливи мого чутливого серця все одно не наблизять його до вашого. Хіба достатньо прихильності серцю, яке не знає двох способів віддати себе і почуває себе здатним тільки до дружби? До дружби з пані маршаловою? Ах, у цьому моє нещастя! І ви, і пан маршал можете скільки завгодно вживати це слово – «дружба», але я буду безумцем, якщо піймаю вас на слові. Ви граєтесь, а я прихиляюся, і кінець гри готує мені нові скорботи.
Як ненавиджу я всі ваші титули і як жалію вас за те, що ви їх маєте! Ви здаєтеся мені такими гідними насолоджуватися радощами простого життя. Чому ви не живете в Кларані! Я там шукав би щастя свого життя. Але замок Монморансі, але Люксембурзький палац!.. Хіба там місце для Жан‑Жака? Хіба туди друг рівності повинен нести прихильність чутливого серця, яке, оплачуючи такою ціною виявлену йому повагу, вірить, що воно дає стільки, скільки й отримує? Ви теж добрі і чутливі, я знаю, я бачив це. Шкодую, що раніше думав інакше. Але з вашим становищем, з вашим способом життя ніщо не може залишити тривалого враження, і стільки нових предметів уваги взаємно витісняють одне одного, що не залишається жодного. Ви забудете мене, пані, після того, як позбавите мене можливості піти за вашим прикладом. Ви багато сприяли моєму нещастю, і вам не можна цього пробачити».
Я згадав і пана де Люксембурґа тільки для того, щоб подібні компліменти не здалися їй дуже різкими щодо неї, але мені при цьому й на думку не спадало сумніватися в міцності його дружби. Ніщо з того, що бентежило і лякало мене в пані маршаловій, нітрохи не стосувалось його самого. Я не почував ані найменшої недовіри до його характеру, знаючи, що він слабкий, але не здатний до зради. Я не побоювався можливості його охолодження так само, як не чекав од нього і героїчної дружби. Простота і невимушеність нашого спілкування говорили про те, що ми обидва впевнені один в одному. І обидва мали рацію. Я шануватиму, ніжно любитиму пам’ять цієї шляхетної людини, поки живий. Хоч що робили, хоч як намагалися настроїти його проти мене, я до такої міри переконаний у тому, що він до кінця залишався моїм другом, начебто сам прийняв його останній подих.
У другий їхній приїзд в Монморансі влітку 1760 року, зважаючи на те, що «Юлія» була вже прочитана, я вирішив був читати «Еміля», щоб зберегти свій престиж перед пані де Люксембурґ, але це не мало такого успіху – чи тому, що предмет був їй не такий цікавий, чи саме читання встигло зрештою набриднути. Проте, вважаючи, що видавці завжди мене обдурюють, вона захотіла взяти на себе клопіт видання цієї книги, щоб воно дало мені більше вигоди. Я погодився за неодмінної умови, що його в жодному разі не друкуватимуть у Франції, з цього питання у нас навіть вийшла довга суперечка: я стверджував, що дозволу на видання ні за що не дадуть, і навіть просити про це ризиковано, а без дозволу цензури я не погоджувався друкувати свою книгу в межах королівства. Вона стверджувала, що з цензурою ніяких труднощів не виникне за тієї системи, яку запровадив тепер уряд. Вона знайшла спосіб привернути на свій бік пана де Мальзерба, і він написав мені з цього приводу власноручний довгий лист, де доводив, що такий твір, як «Сповідання віри савойського вікарія», повинен усюди зустрічати схвалення людства, і зокрема – французького двору. Я був здивований, що цей законник, завжди такий боязкий, раптом зробився таким зговірливим. Оскільки книга, особисто ним схвалена, тим самим ставала законною, я більше нічого не міг заперечити проти друкування. Але, через особливу делікатність, я зажадав, щоб її друкували в Голландії, а саме у Неольма. Я не тільки вказав на нього, а й письмово попередив його про це, погодившись, утім, щоб прибуток від видання пішов якому‑небудь французькому книгопродавцю, і коли воно буде готове, то нехай його продають у Парижі чи де завгодно, оскільки продаж мене вже не стосувався. Ось те, про що ми дослівно домовилися з пані де Люксембурґ, після чого я передав їй свій рукопис.
Цього разу вона привезла з собою свою онучку, мадемуазель де Буффлер, тепер герцогиню де Лозен. Її звали Амелією. Це було чарівне створіння: її личко, ніжність, соромливість були справді невинні. Не можна уявити собі нічого милішого і привабливішого, ніж її зверхній вигляд, ніжнішого і невиннішого, ніж ті почуття, що вона викликала. До того ж вона була ще дитина, їй не було й одинадцяти років. Пані маршалова, якій вона здавалася занадто соромливою, всіляко намагалася її розворушити. Вона кілька разів дозволяла мені поцілувати дівчинку, що я робив із звичною своєю похмурістю. Замість ласкавих слів, які інший говорив би на моєму місці, я залишався безмовним, зніяковілим, і не знаю, хто більше соромився – бідолашне дівча чи я.
Якось я зустрів її саму на сходах малого замку: вона йшла від Терези, у якої сиділа її гувернантка. Не знаючи, що їй сказати, я попросив дозволу поцілувати її, і вона дозволила це так само простодушно, як прийняла мій поцілунок вранці з наказу своєї бабусі і в її присутності. Наступного дня, коли я читав «Еміля» в головах маршалової, я саме дійшов до місця, де справедливо засуджую те, що вчинив напередодні. Вона визнала мої зауваження цілком слушними і сказала з цього приводу щось дуже розумне, що змусило мене почервоніти. Як я проклинаю свою неймовірну дурість, що так часто надавала мені вульгарного і винуватого вигляду, тоді як я був тільки розгублений і збентежений! Подібний конфуз у людини, не позбавленої розуму, справляє навіть враження фальшивого виправдання. Можу, проте, присягнутися, що в цьому поцілунку, що заслуговує на осуд, як і в інших, серце і почуття мої були не менш чисті, ніж у мадемуазель Амелі; і можу навіть присягнутися, що якби цієї хвилини я міг уникнути зустрічі з нею, я зробив би це – не тому, що для мене не було великою втіхою бачити дівчинку, а тому, що мені просто було важко придумати і сказати їй мимохідь кілька приємних слів. Яким чином дитина бентежить людину, яка не боїться влади королів? На що зважитись? Як поводитися, коли у мене немає ніякої винахідливості? Коли я змушую себе заводити розмову із зустрічними людьми, я неодмінно кажу щось недоречне; якщо ж я нічого не говорю, мене вважають за мізантропа, дикуна, ведмедя. Цілковита дурість була б легшою для мене, але брак уміння поводитися в товаристві перетворював властиві мені здібності на знаряддя моєї загибелі.
Під кінець свого перебування в селі пані де Люксембурґ зробила добру справу, до якої і я деякою мірою долучився. Дідро дуже необережно образив княгиню де Робек, дочку пана де Люксембурґа, Паліссо, якому вона протегувала, помстився за неї, написавши комедію «Філософи», де показав мене у смішному вигляді, а Дідро вилаяв. Ймовірно, автор п’єси обійшовся зі мною м’якше не так з поваги до мене, як побоюючись викликати невдоволення батька своєї покровительки, оскільки він знав, що пан де Люксембурґ мене дуже любить. Книгопродавець Дюшен, з яким я до цього не був знайомий, прислав мені цю п’єсу, як тільки її надрукували. Підозрюю, що це було зроблено за розпорядженням Паліссо, який, можливо, вирішив, що мені буде приємно бачити, як він змішує з болотом людину, з якою я зовсім недавно порвав стосунки. Але він дуже помилився. Порвавши з Дідро, я вважав його не так поганим, як слабким і балакучим, тобто здатним проговоритися, проте в душі я назавжди зберіг до нього і прихильність, і навіть повагу, і шанував пам’ять про нашу колишню дружбу, оскільки знав, що вона довгий час була з його боку так само щира, як і з мого. Інша річ Ґрімм, цей брехун зроду ніколи мене не любив, він і не здатний любити і, не маючи причин на мене нарікати, просто із заздрощів став найзлішим моїм обмовником. Ґрімм тепер у моїх очах ніщо, а Дідро завжди залишиться для мене колишнім другом. Я був обурений до глибини душі цією огидною п’єсою; я не міг дочитати її до кінця й одіслав назад Дюшену разом з листом:

«Монморансі, 21 травня 1760 р. 
Шановний пане! Проглядаючи надіслану вами п’єсу, я затремтів од того, що мене в ній хвалять. Я не приймаю цього огидного подарунка. Певен, що, надсилаючи її, ви не хотіли завдати мені образи, але ви не знаєте або ж забули, що я мав честь бути другом цієї шанованої людини, яку мерзенно обмовили і ославили в цьому пасквілі».

Дюшен показав мій лист Дідро, якого він мав би зворушити, але той обурився. Його самолюбність не могла пробачити мені моєї великодушності, і я дізнався, що його дружина всюди виливала свою лють на мене, але це не справляло на мене особливого враження, оскільки мені було відомо, що всі її вважають за сварливу бабу.
Дідро у свою чергу знайшов месника – в особі абата Морелле, котрий написав проти Паліссо статейку в дусі «Маленького пророка» під заголовком «Видіння». У цій статті він дуже необачно образив пані де Робек, а її друзі запроторили його до Бастилії. Я певен, що сама вона не причетна до цього, оскільки з природи своєї не була мстива, до того ж у цей час була майже при смерті.
Д’Аламбер, близький друг абата Морелле, написав мені, щоб я попросив пані де Люксембурґ поклопотати про його звільнення, обіцяючи за це розхвалити її в «Енциклопедії». Ось моя відповідь:

«Я не чекав вашого листа, шановний пане, щоб висловити герцогині Люксембурзькій своє засмучення з приводу арешту абата Морелле. Вона знає, як я турбуюся про нього, дізнається тепер, як турбуєтеся про нього ви, а щоб вона сама зацікавилась, їй досить знати, що йдеться про гідну людину. Проте, хоча герцог і герцогиня пошанували мене своєю прихильністю, що становить відраду мого життя, і хоча ім’я вашого друга в їхніх очах є рекомендацією для абата Морелле, я не знаю, до яких меж мені зручно вжити в цьому випадку вплив, пов’язаний з їхнім становищем і повагою, яку вони мають. Я навіть не певен, що помста, про яку йдеться, стосується принцеси де Робек тією мірою, як ви припускаєте; і якби це було навіть так, не слід думати, що насолода помстою властива виключно філософам, і що, коли вони захочуть бути жінками, жінки стануть філософами.
Я покажу вашого листа герцогині Люксембурзькій і повідомлю вас, що вона відповість. Але, мені здається, я досить знаю її і наперед можу запевнити вас, що вона із задоволенням сприятиме звільненню абата Морелле, проте не прийме тієї вдячності, яку ви обіцяєте їй в «Енциклопедії», хоча й була б потішена цим, тому що вона робить добро не для похвал, а підкоряючись своєму доброму серцю».

Я не пошкодував зусиль, аби збудити жаль і співчуття пані де Люксембурґ до бідолашного в’язня, і досяг успіху. Вона навмисне поїхала до Версаля, щоб побачити графа де Сен‑Флорантена, і ця поїздка скоротила перебування подружжя в Монморансі. Пан маршал змушений був поїхати майже в той самий час і вирушив до Руана, куди король послав його як правителя Нормандії, щоб заспокоїти якісь хвилювання в парламенті. Ось що написала мені пані де Люксембурґ через день після свого від’їзду:

«Пан де Люксембурґ поїхав учора о шостій годині ранку. Ще не знаю, чи поїду я до нього. Чекаю від нього звісток, тому що він сам не знає, скільки часу пробуде там. Я бачила пана де Сен‑Флорантена. Він якнайкраще прихильний до абата Морелле, але бачить деякі перешкоди в цій справі, які, проте, сподівається подолати, коли буде на доповіді у короля наступного тижня. Я також просила як милості, щоб абата не засилали, тому що про це йшла мова, його хотіли заслати до Нансі. Ось і все, чого мені вдалося добитися. Але обіцяю вам не давати панові де Сен‑Флорантену спокою, поки справа не кінчиться згідно з вашим бажанням. А як мені сумно, що довелося так рано покинути вас! Тішу себе надією, що ви в цьому не сумніваєтеся. Люблю вас від щирого серця і на все життя».

Через кілька днів я отримав записку від д’Аламбера, яка дала мені щиру радість:

«Завдяки вашим турботам, мій дорогий філософе, абата випустили з Бастилії, і його арешт не матиме жодних наслідків. Він їде в село і шле вам, так само як і я, тисячу подяк і вітань. Vale et me ama».

Абат теж написав мені через кілька днів листа, сповненого вдячних слів, який не здався мені надто щирим. Він навіть певною мірою применшував послугу, яку я зробив. А ще через деякий час я помітив, що д’Аламбер і абат якщо й не зовсім витіснили мене, але замінили мене у пані де Люксембурґ, і я ніби втратив при ній те, що виграли вони. Втім, я не думаю, що абат Морелле сприяв тому, що я упав у неласку, для цього я дуже поважаю його. Що ж до д’Аламбера, то я тут нічого не скажу, але ми поговоримо про це пізніше.
Приблизно тоді ж у мене була ще одна справа, яка змусила мене написати останнього мого листа до Вольтера. Він усім заявляв, що цей лист – мерзенна образа, але ніколи нікому його не показував. Я зроблю те, чого він зробити не захотів.
Абат Трюбле, якого я трохи знав, але бачив дуже рідко, листом від 13 червня 1760 року попередив мене, що пан Формей, його друг і кореспондент, надрукував у своїй газеті мій лист до Вольтера про землетрус у Лісабоні. Абат Трюбле хотів знати, як з’явилася ця публікація, і в своїй хитрій єзуїтській манері запитував, що я думаю про передрук цього листа, але сам не висловлював своєї думки. Мені глибоко ненависні подібні хитруни, і, висловлюючи йому належну вдячність, я надав їй, проте, різкого тону, що він і зрозумів, але це не завадило йому чіплятися до мене ще в двох чи трьох листах, аж поки він дізнався все, що йому було треба.
Хоч би що говорив Трюбле, я чудово зрозумів, що у Формея не було надрукованого мого листа і що вперше його опублікував Трюбле. Я знав його як зухвалого плагіатора, що безцеремонно користувався доходами з чужих творів, хоча у той час він ще не доходив до такої неймовірної безсоромності, щоб зняти з уже опублікованої книги ім’я автора, поставити своє і продавати її на свою користь. Але як мій лист потрапив до нього? Про це неважко було здогадатися, але через властиву мені наївність я все‑таки вагався. Хоча в цьому листі я віддавав Вольтеру надмірну шану, проте він, навіть попри всі свої непорядні вчинки щодо мене мав би підставу скаржитися, якби я надрукував цей лист без його згоди, і я вирішив написати йому з цього приводу. Ось мій другий лист, на який він не дав ніякої відповіді і, щоб краще виправдати свою грубість, удав, ніби він страшенно його образив:

«Я не припускав, шановний пане, що мені доведеться відновити листування з вами. Але, дізнавшись, що лист, який я написав вам у 1756 році, надруковано в Берліні, я повинен пояснити свою поведінку в цій справі і виконаю цей обов’язок правдиво і просто.
Цей лист, дійсно адресований вам, не був призначений для друку. Я повідомив про нього під умовою таємниці трьом особам, яким через права дружби не міг відмовити в чомусь подібному, але ці ж права ще менш дозволяли їм зловжити моєю довірою і порушити дану обіцянку. Цими трьома особами були пані де Шенонсо, невістка пані Дюпен, графиня д’Удето та один німець на прізвище Ґрімм. Пані де Шенонсо хотіла, щоб цей лист був надрукований, і просила моєї згоди на це. Я їй відповів, що це залежить од вас. Вас попросили дати згоду, ви відмовили, і про це більше не було мови.
Тим часом абат Трюбле, з яким у мене немає жодних стосунків, написав мені, спонукуваний шляхетною запобігливістю, що, отримавши відбитки газети пана Формея, він прочитав там цей самий лист, і наводить слова видавця від 23 жовтня 1759 року, що за кілька тижнів перед тим той знайшов його у берлінських книгопродавців і, оскільки це один з тих летючих листків, які швидко зникають безслідно, визнав за потрібне помістити його в своїй газеті.
Ось, шановний пане, все, що я знаю. Дуже ймовірно, що в Парижі досі навіть не чули про цей лист. Дуже ймовірно, що примірник, рукописний чи друкований, який опинився в руках у пана Формея, міг потрапити до нього або від вас, що неправдоподібно, або від однієї з трьох названих мною осіб. Немає сумніву, що обидві ці пані не здатні на подібну зраду. Більше я нічого не можу знати в своїй самотині. У вас є кореспонденти, за допомогою яких вам легко було б, якби тільки справа була того варта, дістатися до джерела і перевірити факт.
У тому ж листі абат Трюбле зауважує, що він зберігає свій примірник у себе і не віддасть його нікому без моєї згоди, якої я, звісно, не дам. Але, можливо, цей примірник не єдиний у Парижі. Я не хочу, шановний пане, щоб цей лист був там надрукований, і зроблю для цього все, що від мене залежить. Але якщо мені не вдасться цьому запобігти, і я дізнаюся про це завчасно, то скористаюся своєю перевагою і без вагань надрукую його сам. Мені здається це справедливим і природним.
Що стосується вашої відповіді на мій лист, я нікому її не передавав, і ви можете бути певні, що її не буде надруковано без вашої згоди, а я, зрозуміло, не дозволю собі просити її у вас, добре знаючи, що те, що одна людина пише іншій, не призначається для публіки. Але якщо ви захочете переробити її для публікації і прислати мені, я обіцяю вам приєднати її до свого листа і не заперечувати на неї жодним словом.
Я не люблю вас, шановний пане; ви завдали мені найболісніших страждань, мені, вашому учневі і захопленому шанувальникові. Ви занапастили Женеву в нагороду за притулок, який ви там знайшли; ви відштовхнули від мене моїх співгромадян в нагороду за оплески, які я вам добув серед них. Ви робите для мене нестерпним перебування на батьківщині; через вас мені доведеться вмерти на чужині, позбавленим всіх утіх умираючого і замість будь‑якої шани бути викинутим на звалище, тоді як вам на моїй батьківщині віддаватимуть шану, якої тільки може сподіватись людина. Я, нарешті, ненавиджу вас, якщо ви того хотіли, але я вас ненавиджу як людина, яка могла б вас любити, коли б ви хотіли цього. З усіх моїх колишніх почуттів до вас у моєму серці залишилося тільки захоплення вашим генієм, від якого не можна відмовитись, і любов до ваших творів. Якщо я не можу шанувати у вас нічого, окрім ваших талантів, це не моя провина. Я ніколи не відмовлю їм у повазі, на яку вони заслуговують, і мої вчинки завжди їй відповідатимуть. Прощавайте, вельмишановний пане».

Серед усіх цих дрібних літературних чвар, що дедалі більше зміцнювали мене в моєму рішенні, я був удостоєний найбільшої честі, яку дала мені література і до якої я був найбільш чутливий. Мене двічі відвідав принц де Конті, першого разу в малому замку, а другого – на Мон‑Луї. Обидва рази він вибрав такий час, коли пані де Люксембурґ не було в Монморансі, щоб показати, що приїжджає він саме до мене. Я ніколи не сумнівався, що першими знаками уваги з боку цього принца я зобов’язаний пані де Люксембурґ і пані де Буффле, але не сумніваюся також, що його благоволінням, яке він відтоді завжди виявляв мені, я зобов’язаний його власним почуттям і самому собі.
Оскільки моя квартира в Мон‑Луї була дуже тісна, а з вежі відкривався чарівний краєвид, я повів принца туди, і він на довершення своєї прихильності захотів виявити мені честь, зігравши зі мною в шахи.
Я знав, що кавалер де Лоренці, який був сильніший за мене, програвав принцові. Проте, незважаючи на знаки і кривляння кавалера та інших присутніх, я вдавав, ніби не помічаю їх, і виграв обидві партії. Кінчивши, я сказав тоном шанобливим, але серйозним: «Ваша високосте, я надто шаную вашу світлість, щоб не обіграти вас у шахи». Цей достославний принц, повний розуму і освіченості, гідний того, щоб уникати лестощів, справді відчув, так принаймні мені здається, що тільки я один ставлюся до нього як до людини, і я маю підстави думати, що він був мені щиро вдячний за це.
Якби навіть принц залишився цим незадоволений, і тоді я не дорікав би собі, що не захотів його ні в чому обдурювати, і, звичайно, не можу собі дорікати за те, що в серці своєму недостатньо відповідав на його доброту, хоча іноді робив це нелюб’язно, тоді як сам він надзвичайно чарівно виявляв мені свою ласку. Через кілька днів він прислав мені корзину з дичиною, яку я прийняв як належне. Через деякий час він прислав другу корзину, причому один з його ловецьких написав мені за його наказом, що це дичина з полювання його високості і застрелена його власною рукою. Я прийняв і це, але написав пані де Буффле, що більше приймати не буду. Цей лист викликав загальне несхвалення і цілком заслужено. Відмовляючись від дичини, яку присилав мені принц королівського роду, та ще в такій люб’язній формі, я виявив не делікатність гордої людини, що хоче зберегти свою незалежність, а грубість зарозумілого нечеми. Коли в зібранні чернеток мені трапляється на очі цей лист, я завжди червонію і шкодую, що написав його. Але ж я задумав писати свою «Сповідь» не для того, щоб замовчувати власні дурощі, а ця неввічливість так обурює мене самого, що я не дозволю собі приховати її.
З мене й цього б вистачило, але я зробив ще одну дурницю – зробився суперником принца: тоді пані де Буффлер була ще його коханкою, а я нічого не знав про це. Вона досить часто відвідувала мене разом з кавалером де Лоренці. Вона була гарна і ще молода, напускала на себе римський розум, а у мене він завжди був романтичний, що досить близько. Я трохи не захопився, і, думаю, вона це помітила; кавалер також помітив, принаймні він говорив мені про це, і в такому тоні, що зовсім не бентежив мене. Але цього разу я виявився розважливим, та й час був навчитися цього в п’ятдесят років. Пам’ятаючи науку, яку я дав у «Листі до д’Аламбера», я соромився так погано ним скористатися. До того ж я дізнався те, чого не знав раніше, і, звичайно, тільки зовсім утративши розум, можна було змагатися з такою високою особою. Нарешті я, мабуть, ще не цілком зцілився від своєї пристрасті до пані д’Удето; відчуваючи, що ніхто вже не може замінити її в моєму серці, я назавжди розпрощався з коханням. Тепер, коли я пишу це, я тільки що відчув на собі дуже небезпечне загравання і хвилюючі погляди однієї молодої жінки, що мала свої певні наміри; але якщо вона робила вигляд, що забула про дванадцять моїх п’ятиліть, то я пам’ятав про них. Виплутавшись з цієї небезпеки, я вже не боюся впасти і відповідаю за себе довіку.
Пані де Буффлер, помітивши, яке хвилювання вона в мені викликала, мала також можливість помітити, що я дав собі раду з ним. Я не такий божевільний і не такий пихатий, щоб уявити, ніби міг у моєму віці сподобатись їй; але з деяких натяків Терезі можу думати, що я викликав у неї цікавість. Якщо це було так і якщо вона не пробачила мені цієї обманутої цікавості, то треба визнати, що я справді народжений для того, щоб бути жертвою своїх уподобань; переможне кохання виявилося для мене фатальним, а переможене – ще згубнішим.
На цьому кінчається зібрання листів, що стало мені за провідну нитку під час написання останніх двох книг. Далі я писатиму тільки з пам’яті. Але жорстокі спогади цих подальших років справили на мене таке сильне враження, що, навіть загубившись у неосяжному морі моїх нещасть, я не можу забути подробиць першої своєї катастрофи, хоча про наслідки її зберіг лише неясні спогади. Тому в наступній книзі я можу йти вперед ще досить упевнено. Але далі мені вже доведеться рухатися тільки наосліп.

Книга одинадцята
1760–1762

Хоча давно віддана до друку «Юлія» наприкінці 1760 року ще не побачила світ, та вже почала набувати широкого розголосу. Пані де Люксембурґ розповідала про неї при дворі, пані д’Удето – в Парижі. Ця пані навіть випрохала мого дозволу для Сен‑Ламбера прочитати «Юлію» ще в рукописі польському королю, який захопився нею. Дюкло, що теж прочитав її на моє прохання, розповідав про книгу в Академії. Весь Париж з нетерпінням очікував на вихід цього роману. Книгопродавців на вулиці Сен‑Жак і ту крамницю, що в Пале‑Роялі, брали в облогу нетерплячі, які постійно справлялися про нього. Нарешті роман з’явився, і успіх його, проти звичаю, справдив ті палкі сподівання і нетерпіння, з якими його чекали. Дружина дофіна, прочитавши роман однією з перших, говорила про нього панові де Люксембурґу як про прекрасний твір. Літератори розходилися в оцінці твору, але думка вищого світу була одностайна; особливо жінок, які аж шаленіли від книги та її автора так, що навіть і в найвищому колі небагато знайшлося б таких, над якими я, коли б захотів, не здобув би перемогу. Маючи багато доказів цього, я не бажаю наводити їх, адже вони підтверджують мою думку, не потребуючи перевірки. Дивно, що цю книгу значно краще сприйняла Франція, ніж решта Європи, хоча французи – і чоловіки, і жінки – дістали в ній не надто схвальну оцінку. Найменший успіх вона мала в Швейцарії, а найбільший – у Парижі, чого я не сподівався. Невже дружба, любов і доброчесність цінуються в Парижі більше, ніж у будь‑якому іншому місці? Ні, звичайно; але там усе ще панує той витончений смак, та чудова здатність сприйняття, яка сповнює серце захватом від їх зображення, піднесеним прагненням до них і примушує цінувати в інших ті чисті, ніжні, шляхетні почуття, які нині вже покинули нас. Тепер розбещеність повсюди однакова; у всій Європі не знайдеш ні моральності, ні чеснот; але якщо десь досі ще існує любов до них, то її слід шукати саме в Парижі.
Треба бути справжнім знавцем людських сердець, щоб серед безлічі забобонів і вдаваних пристрастей розпізнати в них справжні, природні почуття. Потрібні неабиякі чулість і такт, що набуваються лише великосвітським вихованням, щоб відчути, беру на себе сміливість так висловитися, усі тонкі, щиросерді пориви, якими сповнений цей твір. Я спокійно можу покласти четверту його частину поруч із «Принцесою Клевською» і певний того, що якби обидва ці уривки прочитала сама провінція, все їх значення ніколи б не було належно поціноване. Тож не дивно, що найбільший успіх випав цій книзі при дворі. Вона рясніє рисами сміливими, але приховуваними, які повинні подобатися в тому колі, де їх уміють розпізнавати. Але й тут необхідне застереження: читання такої книги мало що дасть розумникам особливого ґатунку, у яких є сама хитрість, яким вистачає чуття лише для того, щоб бачити погане, але вони цілком сліпі там, де погляду відкривається тільки добро. Якби, наприклад, «Юлію» було надруковано в одній відомій країні, яку я маю на думці, я певен, що ніхто не дочитав би її до кінця, і книга моя померла б одразу, заледве побачивши світ.
Я зібрав більшу частину листів, написаних мені з приводу цього твору, докупи, і передав їх пані де Надайяк. Якщо цьому зібранню листів судилося коли‑небудь вийти друком, то в ньому читачі зможуть помітити предивні часом речі і такі суперечливі судження, які покажуть, що означає мати справу з публікою. Найменш помітним у книзі залишилося те, що завжди робитиме її неповторною: простота сюжету й цілісність інтриги, яка зосереджена в трьох особах і підтримується впродовж шести частин без вставних епізодів, без романтичних пригод, без найменшої зловорожості у характері осіб чи в їхніх діях. Дідро розсипався у похвалах Річардсону за дивовижну різноманітність його картин та безліч персонажів. Нема мови, книги Річардсона варті уваги, бо він зумів дати яскраву характеристику всім героям своїх романів; але щодо кількості персонажів, то тут його твори не гірші за творіння авторів найбільш обивательських романів, які зазвичай компенсують убозтво своїх ідей безліччю персонажів і пригод. Легко збудити увагу читача, безупинно змальовуючи нечувані події й усе нових персонажів, які змінюють одне одного, мов фігури у чарівному ліхтарі, та значно важче постійно підтримувати таку увагу на одних і тих самих предметах і притому без чудових пригод. І якщо за інших рівних умов простота сюжету підсилює красу твору, то романи Річардсона, чудові з багатьох поглядів, у цьому не можуть дорівнятися до моїх. Проте мій роман помер, я це знаю, і знаю причину цього, але він воскресне.
Найбільше я побоювався, що моя оповідь через свою простоту може здатися малоцікавою, і я в своєму прагненні підтримати цікавість читача від початку до кінця книги можу зазнати невдачі. Та мене заспокоїв один факт, що полоскотав моє самолюбство більше, ніж усі ті найвищі похвали, що їх мені пізніше випало почути так багато на адресу мого твору.
Книга вийшла друком на початку Масниці. Розсильний доставив її княгині де Тальмон того дня, коли в театрі Опери давали маскарадний бал. Після вечері вона вбралася до балу і, чекаючи на від’їзд, розгорнула новий роман. Опівночі княгиня наказала запрягати коней, а сама читала далі. Їй доповіли, що коні готові, – вона нічого на те не сказала. Слуги, побачивши, що княгиня надто захопилася, прийшли нагадати їй, що вже вибило другу годину ночі. «Ще встигну», – сказала вона, не відриваючись од книги. За якийсь час її годинник зупинився, і вона подзвонила, щоб дізнатися, котра година. Їй відповіли, що вже четверта. «Якщо так, – сказала вона, – їхати на бал уже запізно; хай розпряжуть коней». Вона звеліла роздягнути себе, а сама читала до ранку.
Відтоді, як мені розповіли про цей випадок, я завжди бажав познайомитися з пані де Тальмон не тільки для того, щоб дізнатися від неї самої, чи справді все так і було, а ще й тому, що, як мені здавалося, неможливо аж так зацікавитися «Елоїзою», не маючи певного шостого почуття, того етичного морального почуття, яким наділені так небагато обраних, і без чого ніхто не зможе зрозуміти мого серця.
Жіноцтво ж так забрало собі в голову, нібито я переказав свою власну історію і сам є героєм свого роману, що повсякчас тішило мене своїм прихильним ставленням. Дійшло до того, що пані де Поліньяк написала пані де Верделен, щоби та умовила мене показати їй портрет Юлії. Всі були переконані, що неможливо так виразно зображати почуття, яких сам не зазнав; не можна змальовувати спалахи кохання інакше, як з досвіду свого власного серця. У цьому вони мали рацію, і немає сумніву, що я писав цей роман, розпалений якнайсильнішим любовним чадом; але вони помилялися, вважаючи, що для такого екстазу потрібні реальні предмети; ніхто з них і гадки не мав, як надзвичайно сильно можуть роз’ятрювати мою уяву вигадані істоти. Якби не окремі спогади про молодість і пані д’Удето, та любов, яку мені випало спізнати і яку я описав, стосувалася хіба що любові до сильфів. Я не бажав ані стверджувати, ані розвіювати вигідне мені оманливе сприйняття шанувальницями мого роману. З передмови у формі діалогу, яку я надрукував окремо, можна бачити, що я не розчарував публіку, залишивши її в полоні ілюзій. Ригористи говорили, нібито я мушу відверто розповісти всю правду. Не вбачаю в тому будь‑якого обов’язку це робити, і вважаю, що подібне привселюдне зізнання, не викликане необхідністю, то радше дурниця, ніж відвертість.
Майже в цей самий час вийшов «Вічний мир», – рукопис його минулого року я віддав якомусь панові де Бастіду, власнику газети «Монд», куди він будь‑що хотів повпихати всі мої рукописи. Він був знайомий з Дюкло і прийшов до мене просити від його імені, щоб я допоміг йому з наповненням газети. Виявилося, що він багато чув про «Юлію» і бажав, щоб я дав її для «Монду»; хотів також надрукувати «Еміля»; можливо, просив би у мене й «Суспільну угоду», якби знав про її існування. Зрештою я згодився, роздосадуваний настирливістю цього де Бастіда, і вирішив віддати йому за дванадцять луїдорів свій уривок з «Вічного миру». Ми домовилися, що цей уривок буде надруковано у його газеті, та, зробившись власником рукопису, він одразу вирішив надрукувати його окремо, з деякими скороченнями, яких вимагала цензура. Уявляю собі, що б сталося, якби я додав до нього ще й свої критичні міркування про той твір! Та я, на своє щастя, нічого не сказав про них де Бастіду, адже вони не стосувалися нашої угоди. Рукопис цих ідей ще й досі зберігається серед моїх паперів. Якщо йому судилося колись побачити світ, то всі переконаються, якими жалюгідними були для мене жарти і самовдоволений тон Вольтера з цього приводу, надто добре знав я, чого насправді вартий цей бідолаха в політичних питаннях, які він брався обговорювати.
Поміж своїми успіхами у публіки і прихильністю жінок я помітив, що в Люксембурзькому палаці інтерес до мене чимдалі слабне і становище моє погіршується – не з боку маршала, який, здавалося, що не день, то більше почуває до мене дружбу і приязнь, а з боку його дружини. Відтоді, як я більше не мав чого їй читати, її покої стали менш доступні для мене; і під час їхніх приїздів до Монморансі я, хоча й учащав до замку, проте міг бачити її тільки за столом. Тепер у мене не було постійного місця біля неї. Оскільки вона більше мені його не пропонувала і мало зі мною говорила, та й мені нічого було їй сказати, я вважав за краще сісти деінде, де почувався вільніше, особливо увечері, тому мимоволі поступово й звик сідати ближче до маршала.
Здається, я вже говорив, що не вечеряв у замку, і на початку знайомства це справді було так, та оскільки герцог ніколи не обідав і навіть не сідав за стіл, вийшло, що за кілька місяців, уже ставши своєю людиною в замку, я ще жодного разу не їв разом з господарем. Він був такий добрий, що звернув на це увагу. Це спонукало мене іноді вечеряти в них, коли було мало гостей, і мені це дуже подобалося, бо обідали там, либонь, чи не на ходу і похапки, зате вечеря була тривалою, адже за вечірнім столом із приємністю відпочивали після довгої прогулянки, дуже смачною, оскільки герцог був ласий до доброї страви, і дуже приємною, бо герцогиня бувала тоді чарівною, привітною господинею. Без цього пояснення було б важко зрозуміти кінець листа пана де Люксембурґа, де він пише, що залюбки згадує наші прогулянки; особливо, додає він, коли, повертаючись вечорами, ми не знаходили у дворі слідів од коліс карет – річ у тім, що кожного ранку пісок у дворі згладжували граблями, щоб зарівняти колії, а з кількості цих слідів я міг виснувати, чи багато карет привезли гостей після полудня.
У 1761 році переповнилася чаша сумних втрат, яких зазнав цей шановний вельможа відтоді, як я мав за честь запізнатися з ним, ніби страждання, призначені долею мені, мусили спершу спостигнути людину, до якої я відчував якнайщирішу сердечну приязнь, і яка щонайбільше була гідною такої прихильності. У перший рік він втратив сестру, герцогиню де Вільруа; на другий – свою доньку, княгиню де Робек; на третій позбувся єдиного сина, герцога де Монморансі, та онука, графа Люксембурзького, – так передчасно відійшли у вічність останні представники його роду. Усі ці втрати він витримав мужньо, але серце його кривавилося з горя аж до смерті, і він дедалі підупадав на здоров’ї. Раптова й трагічна смерть сина була для нього ще відчутнішим ударом через те, що сталася саме в час, коли король подарував маршалові для сина посаду капітана королівських охоронців, пообіцявши передати її згодом на весь вік онукові. На його лихо, маршал став свідком жорстокого видовища – повільного згасання його останнього нащадка, що подавав великі надії; а трапилося все через сліпу довіру матері до лікаря, який замість хоча б якоїсь їжі годував цю бідолашну дитину самими лише ліками. На жаль! Якби послухали мене, і дід і онук обидва досі були б живі. Скільки я казав, скільки писав панові маршалу, як просив пані де Монморансі відмовитися від тієї надзвичайно суворої дієти, якої вона змусила дотримуватися сина, довірившись своєму лікареві. Пані де Люксембурґ, поділяючи мою думку, не бажала втручатися в її материнські права, а герцог, маючи добре серце, не любив перечити. Та пані де Монморансі так сліпо вірила Борде, що син її врешті‑решт став жертвою цієї віри. Як тішився цей бідолашний хлопчик, коли йому дозволяли піти з пані де Буффлер до Мон‑Луї, де Тереза пригощала його полуденком! Який щасливий він був підтримати свій вічно голодний шлунок хоча би якимось харчем! Я оплакував подумки жалюгідне становище знаті, спостерігаючи, як цей єдиний спадкоємець такого великого маєтку, такого гучного імені, стількох титулів і звань з невситенністю жебрака пожирає мізерний шматок хліба! І хоч як я просив, та де там! Лікар таки вийшов переможцем, а дитина померла з голоду.
Та сама довіра до шарлатанів, що згубила онука, звела зі світу й діда, який до всього ще мав малодушне бажання приховати від самого себе свої старечі недуги. Час від часу пан де Люксембурґ відчував біль у великому пальці ноги. Такий напад хвороби стався якось у Монморансі, викликавши безсоння й легку лихоманку. Я наважився вимовити слово подагра , за що мені вичитала пані де Люксембурґ. Камердинер, який при маршалі виконував ще й обов’язки хірурга, категорично заявив, що це не подагра, і наклав на хворе місце заспокійливу мазь. Як на те, біль стих, а коли спалахнув з новою силою, вдалися до того ж заспокійливого засобу. Стан хворого погіршав, болі посилилися. Пані де Люксембурґ, переконавшись нарешті, що це таки справді подагра, чинила опір безглуздому лікуванню. Його, проте, застосовували й далі таємно, і за кілька років пан де Люксембурґ помер з власної вини, – через те, що вперто намагався вилікуватися самотужки. Але не будемо випереджати події: про скільки ще нещасть мушу я розповісти, перш ніж дійду до цього.
Дивно, з якою фатальною неминучістю геть усе, що я говорив і робив, викликало невдоволення пані де Люксембурґ, навіть тоді, коли я найбільше прагнув зберегти її приязність. Усі лиха, що спали на голову її чоловіка одне за одним, змушували мене ще сильніше приростати до нього серцем, а отже, й до неї, оскільки зв’язок між цими обома завжди здавався мені таким міцним, що моє щире ставлення до одного з них неодмінно стосувалося й іншого. Маршал старішав. Його служба при дворі, пов’язаний з нею постійний клопіт, часті полювання, а надто втомливі чергування – все це вимагало майже юнацьких сил, а тим часом я вже не бачив нічого, що могло б підтримати його в кар’єрному змаганні. Якщо його титули врешті‑решт розійдуться по чужих руках, а ім’я його має згаснути разом з ним, який сенс був йому й далі жити тим клопітливим життям, головна мета якого – забезпечити своїм дітям благовоління монарха?
Якось, коли ми були лише утрьох, без сторонніх, і він скаржився на втому від служби при дворі, як людина, що занепадає духом після жорстоких втрат, я наважився заговорити з ним про відставку. Він зітхнув, не маючи на те рішучої відповіді. Та коли я залишився наодинці з пані де Люксембурґ, вона добряче вилаяла мене за цю пораду, що напевне її стривожила. Вона навела один аргумент, який здався мені цілком справедливим, і тому я вирішив більше ніколи не повертатися до цієї теми. Думка її була така, що від довгої звички придворне життя стало для герцога справжньою потребою, а на той час було для нього навіть засобом забути про свої сумні думки, і відставка, про яку я говорив йому, стала б для нього не так відпочинком, як вигнанням, до того ж неробство, нудьга, журба остаточно наблизять його кінець, і то дуже скоро. Вона мусила б бачити, що переконала мене, і цілком могла покластися на моє слово честі, якого я не порушив жодного разу, але мені здалося, що вона все‑таки не була спокійна з цього приводу, і здається, відтоді мої розмови з маршалом наодинці траплялися щодалі рідше, і майже завжди їх переривали.
Отже, моя ніяковість і невдачливість діяли мені на шкоду, заважаючи пані маршаловій змінити своє ставлення до мене на більш схвальне, а люди з її постійного оточення, думку яких вона цінувала найбільше, не поспішали допомагати в моїй лихій пригоді. А особливо такий собі абат де Буффлер – молодий чоловік, такий успішний, як тільки можна собі уявити. Здається, він ніколи не був до мене надто прихильний. І не тільки він у всьому товаристві, наближеному до дружини маршала, не звертав на мене ніякогісінької уваги: ба мені тепер навіть здавалося, що з кожним його приїздом до Монморансі я щось безповоротно втрачав у її ставленні до мене. Щоправда, цілком можливо, що він того навіть не зауважував, та сама його поява, усі ті милі речі, всі його красномовні залицяння, на які він був безмежно щедрий, зараз же сприймалися як аж такі виразно гожі й надзвичайно елегантні, що поряд з ними мої кострубаті spropositi  здавалися ще більш недоладними. Перші два роки, коли абат майже не бував у Монморансі, завдяки поблажливому ставленню до мене дружини маршала я ще там доволі міцно тримався, та варто було йому почати з’являтися там частіше – як я одразу втратив свої, здавалося б, міцні позиції в будинку маршала. Я захотів бути під його крилом, заслужити його дружбу, але саме ця моя звичайна похмурість, що завжди заважала мені і через яку, власне, я й прагнув його опіки, не могла йому сподобатися, та й узявся я до цієї справи так невправно, що остаточно занапастив себе в очах дружини маршала, при цьому аніскільки не поліпшивши абатове ставлення до мене. Здавалося б, з його блискучими знаннями й жвавим розумом йому були відкриті всі дороги, та невміння зосередитися, бажання розваг, а не праці у всьому дозволили йому досягти тільки напівталантів. Зате їх у нього було без ліку, а у вищому світі, де він прагнув стягати зорі з неба, тільки цього й треба. Абат дуже вправно складав віршики, так само гарно писав записочки, бринькав на цитрі, а ще вмів сяк‑так мазюкати пастеллю картинки. Абату заманулося написати портрет пані де Люксембурґ, та він вийшов жахливий. Вона сказала, що схожості немає ані найменшої, і це була правда. Вражий абат спитав моєї думки, і я, як той бовдур і брехун, визнав, нібито портрет вдалий. Я хотів підлестити художникові, та не вгодив пані маршаловій, і вона це запам’ятала; абат же, домігшись свого, взяв мене на глузи. Такий «успіх» моєї запізнілої спроби навчив мене, що слід утримуватися від дурного підлабузнювання, завжди пам’ятаючи про мудру Мінерву.
Мій талант виявлявся в тому, щоб досить енергійно й сміливо відкривати перед людьми корисні, однак суворі істини, і саме цього – свого – мені й слід було триматися. Я не створений не тільки для лестощів, а й для славослів’я. Я зазнав більше прикрості через свої невдалі похвали, ніж через різкість моєї ж таки справедливої критики. Розповім тут про один випадок, такий жахливий, що його наслідки не тільки визначили мою долю на все подальше життя, але, можливо, позначаться й на моїй репутації в потомстві.
Коли герцог і герцогиня бували в Монморансі, у замок іноді приїздив на вечерю пан де Шуазель. Якось він нагодився туди саме тоді, коли я виходив із замку. Заговорили про мене: пан де Люксембурґ розповів мою венеціанську історію з Монтеґю. Шуазель висловив жаль з приводу того, що я залишив таку царину діяльності, і сказав, що, якби я мав бажання знову повернутися до неї, то він охоче посприяв би моєму влаштуванню. Маршал передав мені ці його слова, я був зворушений ними, тим паче, що я не звик, аби міністри приділяли мені так багато уваги, тож якби моє здоров’я дозволяло мені про це думати – хто знає, чи не зробив би я нової дурниці, відкинувши свої попередні рішення. Честолюбство звичайно охоплювало мене лише в ті короткі миті, коли інші мої пристрасті відступали. Але й однієї такої миті вистачило, щоб я знову заплутався. Добрі наміри пана де Шуазеля викликали в мене прихильність до нього, зросла й моя повага до його талантів: про них я міг судити з огляду на дії міністерства, яке він очолював, особливо сімейний договір, здавалося мені, говорив про де Шуазеля як про першорядного державного діяча. А ще більше піднісся він у моїх очах на тлі своїх попередників, а з ними й пані де Помпадур, яку я вважав свого роду першим міністром. Тож коли промайнула чутка, що хтось із них – він чи вона – таки витіснить іншого, мені здавалося, що, бажаючи його перемоги, я бажаю слави самій Франції.
Я ніколи не був прихильником пані де Помпадур, навіть до того, як вона потрапила у фавор, – коли мені траплялось бачити її у пані де Ля Попліньєр і звали її тоді ще пані д’Етіоль. Відтоді мені не подобалося її мовчання стосовно Дідро і всі її вчинки щодо мене, як у зв’язку зі «Святами Раміра» та «Ніжними музами», так і з приводу «Сільського чарівника», що ніколи жодним чином не надали мені тих переваг, які були б відповідними їхньому успіху. Взагалі за будь‑яких обставин я завжди переконувався в її небажанні зробити мені хоча б якусь послугу. Втім, це не завадило кавалерові де Лоренці запропонувати мені якимось чином прославити цю жінку, написавши що‑небудь на її честь. Ба він навіть натякнув, що я, мовляв, зміг би навіть обернути це собі на користь. Ця його пропозиція мене неабияк обурила, адже мені було добре відомо, хто насправді за цим стоїть, – я знав, що такий нікчема, як цей кавалер, завжди думає і діє тільки за чиїмись намовами. Я дуже погано володію собою, тому, не добираючи висловів, навіть не намагався приховати від нього своє презирство до його пропозиції, так само як не ховав від будь‑кого й свою антипатію до фаворитки; і вона, я певен, чудово знала про це. Словом, я бажав перемоги панові де Шуазелю не тільки з природною до нього прихильністю, а ще й не забуваючи про власні інтереси. Перейнятий пошаною до його талантів, ледь знайомий з ним особисто, сповнений вдячності за його добре ставлення до мене й готовність допомогти, а при цьому нічогісінько не знаючи в своїй самотині ні про те, яким він живе життям, ані про його смаки, я наперед сприймав його як месника за все суспільство і за мене самого також. Тож дописуючи тоді «Суспільну угоду», я одним помахом пера дав усім наздогад, що саме думаю про попередніх міністрів, і про того, хто почав їх тепер перевершувати. Саме тоді я й порушив найтвердіше своє правило, а ще не надав значення тому, що, коли хтось хоче в своїй статті когось дуже вже похвалити чи засудити, не називаючи імен, то треба аж так те своє марнославство ретельно прикладати до тих, кого воно стосується, щоб і найхворобливіше самолюбство не змогло спостерегти навіть натяку на двозначність. Це був мов напад якоїсь дурної нерозважливості: мені навіть думки не промайнуло, що хтось може через ті мої слова зайти в облуду! Читачі скоро побачать, чи мав я рацію.
У своєму житті я завжди ніби випадково, проте часто знайомився з жінками‑авторами. Я сподівався, що в крайньому разі серед владних світу цього їх не так багато. Та де там! Ця випадковість і тут не давала мені просвітку. Втім, пані де Люксембурґ, скільки я знаю, ніколи не хибувала на цю манію; зате нею дуже переймалася графиня де Буффлер. Вона написала трагедію в прозі, яка спершу була прочитана, ходила по руках і над усяку міру звеличена у колі принца де Конті; але пані де Буффлер, не вдовольнившись цими похвалами, захотіла так само почути й мою думку. Що ж, вона її почула: думка була стримана, – саме така, на яку заслуговував її твір. Крім того, я вважав за свій обов’язок повідомити її, що п’єса її, названа «Великодушний раб», має дуже велику схожість з англійською п’єсою під назвою «Oroonoko», яка хоча й маловідома, та все ж існує її переклад. Пані де Буффлер подякувала мені за повідомлення, втім, запевнила, що її п’єса анітрохи не схожа на англійську. Я ніколи нікому, крім неї, не говорив про цей плагіат, та й їй самій сказав лише для того, щоб уволити її ж бажання, висловивши свою думку. Але не раз відтоді згадував я про долю Жіля Блаза, що виконав такий самий обов’язок у присутності архієпископа‑проповідника.
Окрім абата де Буффлера, що не любив мене, окрім пані де Буффлер, щодо якої я вчинив провини, яких ніколи не прощають ні жінки, ні автори, решта друзів пані маршалової теж, як мені завжди здавалося, не надто прагнули стати моїми друзями. Це стосується і президента Ено, який, записавшись в автори, не був позбавлений їхніх недоліків; це стосується й пані де Деффан і мадемуазель де Лепінас, обидві дуже дружні з Вольтером і близькі приятельки д’Аламбера, з яким остання навіть почала разом жити, – зрозуміло, з найчеснішими намірами, та інакше й бути не могло. Спочатку я дуже зацікавився пані де Деффан, яка втратила зір, а відтак викликала в мене співчуття. Але її спосіб життя, такий протилежний моєму, адже я вставав майже тоді, коли вона лягала спати, її нестримна пристрасть до легковажних жартів, значення, яке вона надавала, в гарному чи поганому розумінні, кожному брудному пасквілю, що з’являвся, виняткова необ’єктивність, що не дозволяла їй говорити ні про що врівноважено і спокійно, неймовірна забобонність, непереможна затятість, безглузде навіженство, до якого доводила її наполеглива упередженість думок, – усе це скоро відвернуло мене від бажання робити їй послуги. Вона це помітила, і цього виявилося досить, щоб розлютити її; і хоча я відчував, до якої міри може бути небезпечна жінка з подібним характером, я все ж таки мав за краще зазнавати бича її ненависті, ніж дружби.
Мало того що я майже не мав друзів у колі пані де Люксембурґ, але в мене знайшлися в її сім’ї ще й вороги. Ворог був у мене там тільки один, але в моєму теперішньому становищі він вартий був сотні. Звичайно, це не був герцог де Вільруа, її брат: він не лише відвідав мене, але кілька разів запрошував приїхати до нього у Вільруа. Я відповів йому з усією можливою повагою і поштивістю, герцог, прийнявши мою невизначену відповідь за згоду, домовився з маршалом і його дружиною про двотижневу поїздку, в якій і мені запропонували взяти участь. Та оскільки стан мого здоров’я потребував догляду і не дозволяв мені роз’їжджати без ризику, я просив пана де Люксембурґа увільнити мене від цієї поїздки. З його відповіді видно, що він зробив це дуже люб’язно, і після того герцог де Вільруа виявляв до мене не менше доброти, ніж раніше. Його племінник і спадкоємець, молодий маркіз де Вільруа, не поділяв ні прихильності, з якою герцог ставився до мене, ні поваги, яку я почував до дядька. Розв’язні манери цього маркіза робили його нестерпним в моїх очах, а моя холодність викликала його ворожнечу. Якось увечері за столом він дозволив собі вихватку, з якої я не зумів вийти з честю через свою дурість і розгубленість, а гнів не тільки не загострює винахідливість у мене, а вбиває остаточно. У мене був собака, якого мені подарували цуценям незабаром після мого переїзду до Ермітажу; я назвав його Герцогом . Цей собака, що не відзначався красою, але рідкісної породи, став моїм супутником, моїм другом і, без сумніву, заслуговував на це звання більше, ніж багато з тих, хто має його; він був знаменитий у замку Монморансі своєю вірною, ласкавою вдачею і тією прихильністю, яку ми почували один до одного. Але через свою легкодухість я змінив його кличку на Турка , ніби не існувало сотень собак, яких звали Маркізом , і жоден маркіз на це не ображався. Маркіз де Вільруа, дізнавшись про те, що я змінив кличку собаки, так чіплявся до мене з цим, що я змушений був розповісти за столом про свій вчинок. У цій історії для титулу герцога було образливим не так те, що я дав кличку псові, як те, що я її змінив. На лихо, там сиділо кілька герцогів: герцог Люксембурзький, його син, та й сам маркіз де Вільруа також мав ним стати і тепер став; він злорадно тішився, бачачи, що я загнався на слизьке і яке це справило враження. Кажуть, наступного дня пані де Люксембурґ дуже сварила його за це; коли це правда, можна собі уявити, як це поліпшило мої стосунки з маркізом.
Єдиною підтримкою проти всього цього як у Люксембурзькому палаці, так і в Тампле був для мене тільки кавалер де Лоренці, який заявляв, що він вважає себе моїм другом. Але ще більшою мірою він був другом д’Аламбера і завдяки йому славився серед жінок як великий геометр. До того ж де Лоренці був прислужником чи, точніше, догідником графині де Буффлер, великої приятельки д’Аламбера, і кавалер де Лоренці існував тільки нею і думав тільки про неї.
Отже, я не тільки не знаходив ніякої підтримки, зважаючи на моє невміння триматись при пані де Люксембурґ, але й усе оточення, здавалося, сприяло тому, щоб шкодити мені в її думці. Проте, крім того, що вона захотіла взяти на себе клопоти щодо видання «Еміля», вона дала мені в той самий час ще один доказ своєї прихильності і доброзичливості, який змусив мене думати, що вона хоч і нудьгує зі мною, але почуває й далі до мене дружбу, яку не раз обіцяла берегти все життя.
Як тільки я повірив, що можу покладатися на таку приязнь, я почав з того, що розважив душу, зізнавшись їй у всіх своїх вадах. Адже я тримався з друзями непорушного правила показувати їм себе таким, який я є, не кращим і не гіршим. Я розповів про свій зв’язок з Терезою і про всі його наслідки, не змовчавши і про те, як розпорядився своїми дітьми. Вона прийняла мою сповідь дуже поблажливо, аж занадто, позбавивши мене осуду, на який я заслужив. Але найбільше мене розчулило її ласкаве поводження з Терезою: вона нерідко робила їй маленькі подарунки, присилала по неї, вмовляла приходити частіше, приймала її в замку дуже привітно і часто цілувала при всіх. Бідолашна Тереза аж нетямилася з радощів і вдячності, і, звичайно, я поділяв її почуття. Дружня прихильність пана і пані де Люксембурґ до моєї подруги зворушувала мене ще більше, ніж їхня прихильність до мене особисто.
Досить довго все залишалося в такому стані, але нарешті пані маршалова простерла свою доброту до того, що захотіла взяти з виховного будинку одного з моїх дітей. Вона знала, що я велів покласти мітку в пелюшки старшого хлопчика, зажадала у мене дублікат цієї мітки, і я дав його. Вона відправила Ля Роша, свого довіреного камердинера, на пошуки дитини. Але він нічого не знайшов, хоча з того часу минуло не більше дванадцяти чи чотирнадцяти років. Якби списки виховного будинку велися правильно і якби пошукали як слід, мітка мала б відшукатися. Хай там як, я був менш засмучений цією невдачею, ніж це було б, якби я стежив за долею сина з самого його народження. А якби в результаті пошуків мені видали яку‑небудь дитину за мою, сумніви в тому, чи справді це вона, чи не підмінили її іншою, змусили б моє серце стискатися від невідомості, і я не натішився б справжнім, природним почуттям батьківства в усій його чарівності: адже воно потребує, принаймні в період дитинства, підтримки з боку звички. Тривала розлука з дитиною, якої ще не знаєш, ослабляє, притупляє і, врешті‑решт, знищує батьківське і материнське почуття. Ніколи так не полюбиш дитину, яку віддали на виховання годувальниці, як ту, що росте у тебе на очах. Ця думка може пом’якшити наслідки моєї провини, зате підсилює її саму.
Тут не зайвим буде зауважити, що за посередництва Терези цей самий Ля Рош познайомився з пані Ле Вассер, яку Ґрімм тримав і далі в Дейлі, неподалік від Шеврета і зовсім близько від Монморансі. Після мого від’їзду саме через Ля Роша я передавав цій жінці гроші, які не припиняв їй надсилати; думаю, він також відносив їй подарунки від герцогині, відтак скаржитися їй не було жодних підстав, хоч вона і скаржилася постійно. Що стосується Ґрімма, то я говорив про нього з пані де Люксембурґ тільки проти своєї волі, тому що уникаю говорити про людей, яких змушений ненавидіти; але вона кілька разів заводила мову про нього, не висловлюючи своєї думки і жодного разу не давши мені зрозуміти, знайома вона з цією людиною чи ні. Так таїтися з людьми, яких любиш і які самі з нами відверті, не в моїх правилах, особливо коли справа стосується їх самих, відтоді я нерідко згадував про обережність пані маршалової, але лише після того, як інші події змусили мене мимоволі подумати про це.
Передавши «Еміля» пані де Люксембурґ, я довгий час нічого не чув про його долю, поки нарешті дізнався, що в Парижі підписано угоду з книговидавцем Дюшеном, який у свою чергу уклав контракт з амстердамським видавцем Неольмом. Пані де Люксембурґ надіслала мені обидва примірники мого договору з Дюшеном, щоб я їх підписав. Я побачив, що почерк, яким вони написані, той самий, що й у листах пана де Мальзерба до мене. Певний, що договір складено з відома і згоди цього сановника, я охоче підписав його. Дюшен зобов’язався видати мені за цей рукопис шість тисяч франків, з них половину готівкою, і, здається, сто чи двісті авторських примірників. Підписавши обидва примірники договору, я відіслав їх назад пані де Люксембурґ на її прохання. Один вона передала Дюшену, а другий, замість того щоб повернути мені, залишила у себе, і відтоді я більше ніколи його не бачив.
Знайомство з паном і пані де Люксембурґ на деякий час відвернуло мене від мого задуму переїхати до провінції, але я не відмовився від нього. Навіть тоді, коли пані маршалова була до мене найбільш доброзичлива, я завжди відчував, що тільки моя прихильність до неї і до маршала дозволяє мені терпіти все їхнє оточення і заведений у домі лад. Мені було дуже важко узгодити цю прихильність з їхнім способом життя, що не відповідає моїм смакам і шкідливий моєму здоров’ю, якому постійні незручності і пізні вечері ніяк не давали видужати, попри всі зусилля, щоб вони мені не шкодили. Щодо цього, як і в усьому, виявлялася найбільша увага: наприклад, щовечора після вечері маршал, який лягав рано, завжди мало не силою забирав мене, щоб я теж ліг спати. Тільки незадовго до моєї катастрофи він, не знаю чому, перестав виявляти таку увагу.
Ще до того як мені стало помітне охолодження пані де Люксембурґ, я хотів здійснити свій план; але, не маючи коштів, був змушений чекати укладення договору на «Еміля», а тим часом закінчив працю над «Суспільною угодою» і одіслав її Рею, призначивши за рукопис тисячу франків, які він і сплатив мені. Не завадить згадати про один незначний факт, пов’язаний з цим рукописом. Я передав його в ретельно запечатаному пакеті Дювуазену, посланнику кантону Во і капелану голландського готелю: він іноді бував у мене і взявся переслати пакет Рею, з яким підтримував стосунки. Рукопис, написаний дрібним почерком, був зовсім невеликий і не відстовбурчувався з його кишені. Але під час переїзду через кордон пакет чомусь потрапив до рук прикордонних чиновників, які розкрили його, розглянули вміст і, нарешті, повернули Дювуазену, коли він зажадав його як посланник. Це змусило його самого прочитати рукопис, як він мені простодушно сам у цьому зізнався, розсипаючись похвалами і не висловивши жодного критичного чи негативного зауваження, очевидно, вирішивши виступити месником за християнство, коли «Суспільна угода» вийде в світ. Дювуазен знову запечатав пакет і відправив рукопис Рею. Така була в основному його розповідь у листі, коли він надіслав мені звіт у цій справі, і це все, що я дізнався.
Окрім цих двох книг і мого «Музичного словника», над яким я продовжував час від часу працювати, у мене було підготовлено до друку кілька менш важливих статей. Я мав намір випустити їх окремо або в спільному зібранні моїх творів, якщо коли‑небудь видаватиму його. Більша частина цих творів ще в рукописі і зберігаються у Дю Пейру; головний з них – «Дослідження про походження мов». Я давав його читати панові де Мальзербу і кавалерові де Лоренці, який добре відгукнувся про нього. Цей капітал я розраховував помістити на ім’я своє і Терези з тим, щоб отримувати з нього довічну ренту, після чого, як я вже говорив, я поїхав би з нею до якої‑небудь провінції і там, не хвилюючи більше публіку своєю особою, сам подумував би тільки про те, щоб мирно дожити свого віку, роблячи навколо себе добро, яке мені під силу, і писати на дозвіллі задумані мною спогади.
Такий був мій план, здійснення якого мені полегшила щедрість Рея, про що я не повинен змовчати. Цей видавець, про якого мені в Парижі наговорили стільки поганого, єдиний з усіх, з ким я мав справу, показав себе з такого боку, що я завжди міг тільки хвалити його. Ми, по правді кажучи, нерідко сварилися щодо видання моїх творів: він був легковажний, а я запальний. Але в питаннях оплати, хоча ми з ним ніколи не вкладали формальних контрактів, він був, на мій погляд, сама точність і чесність. Він єдиний, хто щиро признався мені, що йому вигідно мати справу зі мною; нерідко він говорив, що зобов’язаний мені своїм статком, і пропонував поділитися ним. Не маючи можливості вилити свою вдячність на мене безпосередньо, він захотів засвідчити її мені хоч би через мою хазяйку, призначивши їй довічну пенсію в триста франків щороку, а в документі на цей дохід зазначив, що робить це на знак подяки за вигоди, отримані від мене. Він зробив це на самоті зі мною без будь‑якого галасу, посвятивши в справу тільки мене, і якби я сам про це все не розповів, ніхто нічого не дізнався б. Я був такий зворушений, що з того часу перейнявся до Рея справжніми дружніми почуттями. Через деякий час він запросив мене бути хрещеним батьком одного з його дітей; я погодився, і тепер я дуже засмучений, що в тому становищі, до якого мене довели, я позбавлений будь‑якої можливості виявити свою прихильність до похресниці та її батьків чим‑небудь корисним для них. Чому, такий чутливий до скромної великодушності цього книговидавця, я так мало ціную галасливу старанність стількох хитрунів, що урочисто заявляють усьому світові про послуги, які вони бажають мені зробити, хоча я ніколи не бачив цих послуг? Це їхня провина чи моя? Вони марнославні, чи я невдячний? Вдумливі читачі, зважте і зробіть висновок, а я помовчу.
Ця пенсія стала істотною підмогою для Терези і великою полегкістю для мене. Втім, я був дуже далекий від того, щоб особисто користуватися як її доходами, так і всіма подарунками, які вона отримувала. Всім цим вона завжди розпоряджалася сама. Якщо її гроші зберігались у мене, я докладно звітував щодо них, не допускаючи, щоб хоч один льярд був витрачений на наші спільні потреби, навіть коли вона бувала багатшою за мене. «Що моє, те наше, – говорив я їй, – а що твоє, то тільки твоє». Я завжди дотримувався цього правила, яке часто повторював їй. Люди, що мали ницість звинувачувати мене в тому, що я приймав її руками подарунки, від яких відмовлявся, судили про мене по собі і дуже погано знали мене. Я охоче їв би з нею разом хліб, нею зароблений, але ніколи не став би їсти той, який їй дарували. Хай вона сама засвідчить це і тепер і тоді, коли за всіма законами природи переживе мене. На жаль, вона не має ані найменшого уявлення про ощадливість, нічого не береже і дуже багато витрачає – не з марнолюбства чи ласолюбства, а винятково через недбалість. Ніхто не досконалий у цьому світі, і якщо необхідно знайти противагу її чудовим якостям, то хай у неї будуть такі вади, ніж справжні пороки, хоча вади ці й завдавали нам обом ще більше шкоди. Важко уявити собі, які зусилля я докладав, щоб скласти для неї, як колись для матусі, трохи грошей про чорний день. Але всі мої зусилля були марними: ні та, ні та ніколи не погоджувала свої витрати з доходами, і, попри всі мої зусилля, гроші незмінно закінчувались, ледве з’явившись. Хоч як скромно одягалася Тереза, їй ніколи не вистачало пенсії Рея на туалети, і щороку мені доводилося додавати їй на це свої гроші. Ми з нею не створені для того, щоб розбагатіти, але я звичайно не це зараховую до наших нещасть.
Друкування «Суспільної угоди» йшло досить швидко. Не так було з «Емілем», а я чекав його виходу, щоб здійснити план переселення, який я задумав. Дюшен час від часу присилав мені на вибір зразки шрифтів; коли я вибирав, він, замість того щоб починати друкування, присилав мені інші. Коли ми нарешті остаточно домовилися про формат, про шрифт, і в нього вже було кілька аркушів віддруковано, він через одну мою незначну правку в коректурі почав усе знову, і через шість місяців ми були на тому самому місці, що й першого дня. Поки тривали всі ці спроби, я зрозумів, що книга друкується у Франції і в Голландії, і що одночасно готуються два видання. Що я мав робити? Я вже більше не був власником свого рукопису. Я не тільки був непричетний до французького видання, але завжди заперечував проти нього. Та оскільки це видання все‑таки мало вийти, хоч і всупереч моєму бажанню, і мало стати зразком для іншого, треба було подивитися коректуру й постежити за тим, щоб мою книгу не зіпсували і не спотворили. А втім, книга друкувалася за ухвалою судді, тож він певною мірою навіть керував цим виданням, дуже часто писав мені з цього приводу і навіть відвідав мене за обставин, про які я зараз розповім.
Поки Дюшен рухався вперед слимаковим ходом, Неольм, якого він затримував, посувався ще повільніше. Йому не присилали аркуші одразу після того, як вони були надруковані. Він убачав недобросовісність у вчинках Дюшена, точніше, у вчинках Гі, який працював за нього, і, бачачи, що договір не виконується, він закидав мене листами, повними скарг і нарікань, але я нічим не міг зарадити йому, оскільки й сам мав усі підстави нарікати і скаржитись. Його друг Герен, що в той час дуже часто зі мною зустрічався, безупинно говорив мені про цю книгу, але завжди досить стримано. Він і знав і не знав, що її друкують у Франції; знав і не знав, що магістратура в це втрутилась. Шкодуючи про те, що ця книга завдасть мені неприємності, він неначе дорікав мені в нерозсудливості, хоча ніколи не говорив, у чому вона полягає. Він постійно лукавив і крутив і, здавалося, говорив тільки для того, щоб змусити мене висловитися. Моя безтурботність тоді була така велика, що я сміявся з його обережності і таємничості, як з поганої звички, засвоєної ним од міністрів і чиновників, кабінети яких він частенько відвідував. Певний, що я чиню з цією книгою цілком правильно, глибоко переконаний, що вона не тільки дістала схвалення та підтримку магістрату, а й навіть справедливо заслужила прихильність міністерства, я радів, що мав мужність зробити корисну справу, і сміявся зі своїх малодушних друзів, які, мабуть, турбувалися про мене.
Дюкло належав до їх числа, і, признаюся, моя віра в його прямоту і далекоглядність змусила б і мене стривожитися, якби я не був такий переконаний у користі цієї книги і в чесності її покровителів. Дюкло приїхав до мене від пана Байя, коли «Еміль» друкувався, і заговорив зі мною про нього. Я прочитав йому «Символ віри савойського вікарія», він вислухав дуже спокійно і, мабуть, з великим задоволенням. Коли я кінчив, він сказав мені: «Як, добродію, це становить частину книги, яка друкується в Парижі?» – «Так, – відповів я, – і її слід було б друкувати в Луврі за наказом короля». – «Згоден, – мовив він. – Але зробіть мені ласку, не кажіть нікому, що ви читали мені цей уривок». Ця дивна манера висловлюватися здивувала, але не злякала мене. Я знав, що Дюкло часто бачиться з Мальзербом, і не міг зрозуміти, чому вони так несхоже думають про той самий предмет.
Я жив у Монморансі вже чотири роки і жодного дня не почував себе цілком здоровим. Хоча повітря там чудове, але вода погана, і, можливо, це було однією з причин, що посилились мої звичайні недуги. На кінець осені 1761 року я зовсім розхворівся і всю зиму провів у майже безперервних стражданнях. Фізичний біль, ускладнений безліччю дрібних тривог, відчувався сильніше, ніж завжди. З якогось часу мене мучили глухі і сумні передчуття, хоча я не знав їх причини. Я одержував досить дивні анонімні листи, та й підписи були не менш дивні. Одного такого листа я одержав від радника паризького парламенту, який, будучи незадоволений сучасним станом речей і не сподіваючись на щось краще в майбутньому, звертався до мене за порадою, який вибрати йому притулок у Женеві чи в Швейцарії, щоб виїхати туди разом з родиною. Такого самого листа одержав я від пана…, парламентського президента в…, з пропозицією редагувати для цього парламенту, що був тоді в поганих відносинах з двором, доповіді й заяви, причому мені повинні були передаватися всі потрібні для цього документи і матеріали. Коли я хворий, я буваю дратівливий; одержуючи такі листи, я сердився, і це далося взнаки в моїх відповідях. Звичайно, я дорікаю собі не за те, що навідріз одмовився зробити те, про що мене просили, бо ці листи могли бути пастками, підстроєними моїми ворогами, а те, чого від мене вимагали, суперечило моїм принципам, від яких я менше ніж коли‑небудь хотів відступати; але, маючи можливість відмовити ввічливо, я відмовляв грубо, і в цьому був неправий.
Обидва згадані листи лежать у моїх паперах. Лист радника мене нітрохи не здивував, оскільки я поділяв його думку і думку багатьох інших, що застарілий державний устрій загрожує Франції близьким крахом. Лиха невдалої війни – наслідок помилок уряду, страшний розлад фінансів, постійні суперечки влади, зосередженої в той час у руках двох чи трьох міністрів, що відкрито ворогували поміж собою і в своєму прагненні нашкодити одне одному вели королівство до загибелі; загальна невдоволеність народу і всіх станів держави; самодурство впертої жінки, у якої примхи брали гору над розумом, якщо тільки він у неї був, і яка майже завжди усувала з посади найбільш здібних, щоб призначити тих, хто їй більше подобався, – все виправдовувало передчуття радника, публіки та й мої власні. Ці передчуття змусили б мене навіть вагатися, якби я сам не подумував про те, щоб пошукати собі притулку за межами королівства до настання розбрату, що загрожує йому. Але, знаючи, що я людина незначна і мирної вдачі, я подумав, що в тій самотині, про яку я мріяв, мені ніщо не може загрожувати. Я засмучувався тільки тим, що за таких обставин панові де Люксембурґу доведеться взяти на себе доручення, які погіршать ставлення до нього уряду. Мені хотілося, щоб він забезпечив собі притулок на той випадок, якщо величезна державна машина впаде, чого можна було побоюватися, зважаючи на тодішній стан справ. Мені ще й досі здається безперечним, що, якби кермо влади не потрапило нарешті до одних рук, французька монархія була б тепер на порозі смерті.
Здоров’я моє погіршувалось, а друкування «Еміля» йшло все повільніше і нарешті зовсім зупинилося. Гі більше не вважав за потрібне писати мені і навіть не відповідав на мої листи. Я не одержував ніяких звісток і не мав змоги дізнатися, в чому річ, оскільки Мальзерб був у той час у селі. Ніколи ніяке нещастя, хоч яким би воно було, не бентежить і не пригнічує мене, якщо тільки я знаю, в чому воно полягає; але у мене природжена боязнь темряви; я боюся мороку і ненавиджу його; таємничість завжди мене тривожить: вона дуже невластива моїй природі, відвертій до безрозсудності. Мені здається, мене не налякав би вигляд і найогиднішого чудовиська, але, якщо вночі мені приверзеться постать, загорнута в біле простирадло, мені робиться страшно.
І ось моя уява, розпалившись від такого тривалого мовчання, почала малювати мені різні привиди. Що палкіше хотів я оприлюднити свій останній і найкращий твір, то більше мучився я здогадами, що можуть означати ці затримки. З властивою мені звичкою доводити все до крайності я вже ладний був бачити в цій затримці не зволікання, а заборону друкування книги. Тим часом, не уявляючи собі ні причини, ні того, як це могло статися, я залишався в найжорстокішій невідомості. Я писав лист за листом Гі, Мальзербу, пані де Люксембурґ, але відповіді або зовсім не приходили, або приходили із запізненням, і я ще дужче хвилювався, доходив до несамовитості. На лихо, я дізнався в цей час, що отець Ґріффе, єзуїт, говорив про «Еміля» і навіть наводив звідти цілі уривки. Уява моя спалахнула, як блискавка, й відкрила переді мною всю таємницю мерзенної інтриги, я побачив її так ясно і так виразно, немов мене осяяло одкровення.
Я уявив, що єзуїти, розлючені тим презирливим тоном, яким я говорив про їхніх колег, заволоділи моїм твором, що саме вони й затримують його видання. Я вирішив, що вони довідалися від свого друга Герена про стан мого здоров’я і, передбачаючи мій швидкий кінець, в якому я й сам не сумнівався, хочуть відтягти друкування книги до самої моєї смерті, щоб потім спотворити мій твір і ради досягнення своєї користі приписати мені думки, відмінні від моїх власних. Аж дивно, скільки фактів і обставин згадалось мені на підтвердження цієї божевільної вигадки, надавши їй цілком правдоподібного вигляду.
Та що там правдоподібного! Мені все здавалося очевидним і доведеним. Герен був цілковито відданий єзуїтам, я це знав. Їм я приписав усю ту дружню запобігливість, яку він виявляв до мене, я переконав себе, що під їхнім впливом він умовив мене укласти договір з Неольмом, що від Неольма вони отримали перші аркуші моєї книги, що потім вони знайшли спосіб зупинити її друкування у Дюшена, а можливо, і заволоділи моїм рукописом, щоб зробити з нього те, що вони захочуть, а коли моя смерть розв’яже їм руки, вони пустять її у світ зміненою до невпізнання.
Незважаючи на улесливість отця Бертьє, я завжди відчував, що єзуїти не люблять мене, і не тільки як енциклопедиста, а й тому, що всі мої принципи ще більш ворожі їхнім правилам і впливу, ніж невіра моїх побратимів, оскільки фанатизм безбожника і фанатизм святенника сходяться на спільній для них обох нетерпимості і можуть навіть об’єднатися, як це було в Китаї і як це відбувається щодо мене, тоді як розумна і моральна релігія, не визнаючи людської влади над совістю, нічого не залишає і посередникам цієї влади. Я знав, що канцлер теж був великим другом єзуїтів, і я боявся, як би син, заляканий батьком, не змушений був відмовитися від книги, якій він протегував. Мені навіть здавалося, що я помічаю наслідки цього відступництва у причіпках до мене з приводу перших двох томів, коли через дрібниці вимагали передруку; а тим часом у двох інших томах, як відомо, були такі гострі місця, що їх довелося б цілком переробити, якби їх цензурували так, як і два перших. Крім того, я знав, і сам Мальзерб підтверджував мені це, що абат де Ґрав, на якого він поклав обов’язок спостерігати за цим виданням, був також прибічником єзуїтів. Я всюди бачив єзуїтів, не думаючи про те, що їм самим загрожує небезпека і, украй зайняті власним захистом, вони не будуть прискіпуватися до книги, яка їх не обходить.
Даремно я кажу «не думаючи про те», адже я про це думав; і це ж заперечення поспішив зробити мені й Мальзерб, як тільки дізнався про мої підозри. Але через звичайну помилку, властиву людині, що намагається зі своєї самотини судити про великі справи, про які вона нічого не знає, я ні за що не хотів повірити, що єзуїти в небезпеці, і вважав чутки про це хитрощами з їхнього боку, покликаними приспати пильність супротивників. Їхні колишні незаперечні успіхи викликали в мене таке страхітливе уявлення про їхню могутність, що я вже оплакував нікчемність парламенту. Мені було відомо, що пан де Шуазель виховувався у єзуїтів, що пані де Помпадур добре до них ставиться, і що їхній союз із фаворитками і міністрами завжди виявлявся вигідним для обох сторін у боротьбі проти спільних ворогів. Двір, очевидно, ні в що не втручався, і я був переконаний, що коли ордену єзуїтів буде коли‑небудь завдано удару, то принаймні не парламентом, який надто слабкий для цього, і ця бездіяльність двору була в моїх очах підставою для спокою єзуїтів і віщуванням їхнього торжества. Нарешті, вбачаючи у всіх цих чутках тільки хитрість і підступи з їхнього боку і вважаючи, що вони тепер у цілковитій безпеці і можуть в усе втручатися, я не сумнівався, що вони незабаром задушать і янсенізм, і парламент, і енциклопедистів, і все, що не підкоряється їхньому ярму; що, врешті, якщо єзуїти випустять мою книгу, то лише переробивши її так, щоб зробити з неї своє знаряддя, скориставшись моїм ім’ям, щоб здивувати читачів.
Я почував себе вмираючим. І дивно, як ці хвилювання не доконали мене остаточно, до такої міри мені страшно було думати, що після смерті пам’ять про мене буде збезчещена в найціннішій і найкращій моїй книзі. Ніколи я так не боявся вмерти, і думаю, що якби я вмер за подібних обставин, то смерть застигла б мене у відчаї. Навіть тепер, коли я бачу, як безперешкодно справджується найчорніша, найстрашніша змова, яка коли‑небудь була спрямована проти доброго імені людини, я помру набагато спокійніше, впевнений, що в своїх творах залишив про себе таке свідчення, яке рано чи пізно восторжествує над будь‑якими людськими змовами.
Пан де Мальзерб, свідок і повірений моїх тривог, виявив невичерпну сердечну доброту, всіляко мене заспокоюючи. Пані де Люксембурґ сприяла цій добрій справі і декілька разів їздила до Дюшена дізнаватися про хід видання. Нарешті друкування поновилося й пішло швидше, хоча я так ніколи й не дізнався, в чому була причина затримки. Пан де Мальзерб взяв на себе клопіт особисто приїхати до Монморансі, щоб заспокоїти мене; це йому вдалося: моя глибока віра в його прямоту, взявши гору над сум’яттям, що панувало в моїй голові, забезпечила повний успіх його старанням. Побачивши мою тривогу і мою маячню, він, звичайно, визнав, що я гідний співчуття, і пожалів мене. Йому згадалися безупинно повторювані наклепи філософської зграї, що оточувала його. Коли я переселився до Ермітажу, вони, як я вже згадував, стверджували, що я недовго там проживу. Переконавшись, що я стою на своєму, вони почали запевняти, що я роблю це з упертості, з гордості, тому що мені соромно відступитися, але що я вмираю там з нудьги і почуваю себе нещасним. Мальзерб повірив у це і написав мені. Подібна помилка в людині, яку я так поважав, засмутила мене, і я написав йому один за одним чотири листи, в яких пояснив справжні мотиви своєї поведінки, правдиво описав свої смаки і схильності, свій характер і все, що відбувалося в моєму серці. Ці чотири листи, написані відразу начисто, швидко, не відриваючи пера від паперу, і навіть неперечитані, можливо, єдине в моєму житті, що я написав легко, і це досить дивно, якщо зважати на мій хворобливий стан і надзвичайну пригніченість, які я переживав. Відчуваючи, що знемагаю, я стогнав від думки, що залишу в порядних людей таку неправильну думку про себе. У цих чотирьох листах я нашвидку зробив начерки, які мали до деякої міри заповнити відсутність задуманих мною спогадів. Листи сподобалися Мальзербу, і він показав їх у Парижі; в них ніби суть того, що я висловлюю тут детальніше, а тому їх варто зберегти. У моїх паперах можна знайти їхні копії – їх на моє прохання зробив і надіслав мені Мальзерб кілька років по тому.
Чекаючи недалекої смертної години, я засмучувався лише тим, що серед літераторів немає нікого, кому б я міг довірити на збереження свої папери, щоб їх розібрали, коли мене не стане. З часу поїздки до Женеви я перейнявся дружніми почуттями до Мульта. Цей молодий хлопець мені подобався, і я хотів би, щоб саме він прийшов закрити мені очі. Я висловив йому це бажання, і, думаю, він не відмовився б виконати цей обов’язок людинолюбства, якби йому дозволили його справи і сімейні обставини. Позбавлений і цієї втіхи, я хотів принаймні довести йому свою довіру й послав йому «Сповідання віри савойського вікарія», перш ніж ця стаття вийшла в світ. Він був задоволений, але мені здалося, що в своїй відповіді він не поділяв упевненості щодо враження, яке ця річ мала справити на публіку. Він захотів отримати від мене щось інше, чого ні в кого більше немає. Я послав йому «Надгробне слово покійному герцогу Орлеанському», написане для абата д’Арті, але не виголошене, оскільки цей обов’язок несподівано переклали на когось іншого.
Отже, друкування поновилося, тривало і закінчилося досить спокійно з тією дивною особливістю, що для перших двох томів, суворо перевірених, потрібні були нескінченні передруковування сторінок, а два останні томи пропустили без будь‑яких зауважень, і їхній зміст не став перешкодою для публікації. У мене була ще одна тривога, і я не можу змовчати про неї. Злякавшись єзуїтів, я потім почав боятися янсеністів і філософів. Ворог усього, що називається партією, змовою, співзмовниками, я ніколи не чекав нічого доброго від людей, що належать до них. З деякого часу кумасі  покинули колишнє своє житло і оселилися поряд зі мною, – з їхньої кімнати було чути все, що мовилося в моїй кімнаті і на терасі, а з їхнього саду можна було легко перелізти через невисоку стіну, що відокремлювала його від моєї вежі. Я влаштував у цій вежі свій робочий кабінет, у мене там стояв стіл, завалений коректурами і аркушами «Еміля» та «Суспільної угоди». Я брошурував ці аркуші в міру того, як мені їх присилали, і всі томи були у мене зібрані значно раніше, ніж вони вийшли з друку. Моя неуважність, недбалість, довіра до Мата, в саду якого я усамітнився, приводили до того, що я нерідко забував увечері замкнути свою вежу, а вранці двері до неї були відчинені навстіж. Це нітрохи мене не турбувало б, якби я не помічав деякий безлад у своїх паперах. Помітивши це кілька разів, я став ретельніше замикати вежу. Але замок був поганий, ключ не повертався як слід. Придивившись уважніше, я почав помічати ще більший безлад у паперах, ніж у той час, коли приміщення залишалось відчиненим. Нарешті один з моїх томів зник на день і дві ночі, і я не міг зрозуміти, куди він дівався, а на третій день вранці я знову знайшов його у себе на столі. Ні тоді, ні згодом я не мав підозри ні на Мата, ні на його племінника Дюмулена, оскільки знав, що обидва вони люблять мене, і цілком довіряв їм. Зате я почав менше довіряти кумасям. Я знав, що, хоч вони й були янсеністами, вони підтримували певні стосунки з д’Аламбером і жили в одному будинку з ним. Це викликало в мені деяку тривогу і змусило бути обережнішим. Я забрав на ніч свої папери до спальні і зовсім перестав зустрічатися з цими людьми, дізнавшись до того ж, що вони в кількох будинках показували перший том «Еміля», якого я мав необережність дати їм. Хоча аж до мого від’їзду ми залишалися сусідами, але відтоді я більше не спілкувався з ними.
«Суспільна угода» вийшла місяців за два раніше, ніж «Еміль». Рей, від якого я завжди вимагав, щоб він не ввозив до Франції жодної з моїх книг потай, звернувся до пана де Мальзерба з проханням дозволити ввезти це видання через Руан, куди він відправив його морем. Але Рей не отримав ніякої відповіді. Тюки з книжками кілька місяців пролежали в Руані, а потім їх відіслали йому назад, спробувавши спочатку конфіскувати, але він зчинив такий галас, що їх повернули йому. Деякі цікаві витягли з них в Амстердамі декілька примірників, і книга тихенько пішла по руках. Молеон чув про них, навіть сам дещо бачив і розповів мені про це таким таємничим тоном, що я здивувався і міг би злякатися, якби не був певен, що у мене все законно і мені ні в чому дорікнути, а потім, за допомогою повсякчасного свого правила, зовсім заспокоївся. Я навіть не сумнівався, що пан де Шуазель, і без того до мене прихильний, буде розчулений похвалою, яку я, спонукуваний повагою до нього, допасував у цьому творі, і захистить мене від недоброзичливості пані де Помпадур.
У мене, звичайно, було у той час більше ніж коли‑небудь підстав розраховувати на добре ставлення до мене пана де Люксембурґа і на його підтримку в разі потреби, тому що ніколи ще він не давав мені таких частих і таких зворушливих доказів своєї дружби. У великодній приїзд не минало й дня, щоб він не відвідав мене, оскільки мій плачевний стан здоров’я не давав мені змоги бувати в замку. Нарешті, бачачи, як я безперервно страждаю, він умовив мене порадитися з братом Косьмою, послав за ним, сам привів його до мене і мав мужність, рідкісну і похвальну в такому вельможі, бути присутнім під час усієї операції, довгої і болісної. Вона полягала, втім, у простому зондуванні. Але це ще ніколи не вдавалося жодному лікарю, навіть Морану, що брався до цього кілька разів, але завжди безуспішно. У брата Косьми рука виявилась напрочуд легка і вправна; йому вдалося нарешті ввести тоненький зонд, промучивши мене, правда, більш як дві години, протягом яких я намагався стримувати стогони, щоб не краяти чутливого серця доброго маршала. У ході першого огляду братові Косьмі здалося, що він знайшов великий камінь, і він сказав мені про це; але під час другого огляду каменя не виявилось. Дослідивши мене вдруге і втретє так обережно і ретельно, що мені здалося, ніби час тягнеться нескінченно, він заявив, що ніякого каменя немає, але передміхурова залоза затверділа і ненормально збільшена, що сечовий міхур великий і в доброму стані і, нарешті, що я дуже страждатиму, але проживу довго. Якщо його друге пророкування справдиться з такою ж точністю, як і перше, то моїм стражданням ще не скоро прийде кінець.
Отже, довгі роки мене лікували від хвороб, яких у мене не було, а врешті‑решт я дізнався, що хвороба моя – невиліковна, але не смертельна – закінчиться лише разом з моїм існуванням. Моя уява, заспокоєна цією новиною, перестала лякати мене жорстокою смертю від кам’яної хвороби. Позбувшись уявних страждань, які для мене болісніші, ніж реальні, я терпляче і легше їх зносив. Немає сумніву, що відтоді я значно менше страждав від своєї хвороби, ніж раніше, і щоразу, згадуючи про те, що зобов’язаний цим полегшенням панові де Люксембурґу, відчував безмірну вдячність до його пам’яті.
Повернувшись, так би мовити, до життя, я прагнув швидше почати здійснення свого колишнього задуму про те, як прожити його до кінця. Для виконання свого плану я чекав лише виходу з друку «Еміля». Я мріяв переселитися до Турені, де вже бував і де мені дуже сподобалися м’який клімат і звичаї її мешканців.

La terra molle, e lieta, e dilettosa
Simili а se gli abitator produce.

Я вже говорив про свої плани з паном де Люксембурґом, і він намагався відрадити мене. Тепер я знову заговорив з ним про це, як про справу вирішену. Тоді він запропонував мені замок Мерлу за п’ятнадцять льє від Парижа, як найбільш підхожий притулок, в якому вони з герцогинею охоче могли б мене влаштувати. Ця пропозиція мене зворушила і сподобалася мені. Перш за все треба було оглянути цей куточок; ми домовилися з маршалом про день, коли він пришле свого слугу з коляскою, щоб відвезти мене туди. Цього дня я почувався дуже зле, довелося відкласти поїздку, а виниклі потім перешкоди і зовсім її розладнали. Дізнавшись згодом, що маєток Мерлу належить не маршалові, а його дружині, я легше втішився, що не поїхав туди.
Нарешті «Еміль» вийшов у світ, причому вже не було мови ні про передрук, ані про інші труднощі. Перед виходом книги маршал зажадав у мене всі листи пана де Мальзерба, що стосувалися цього видання. Безмежна довіра до обох і глибока впевненість у власній безпеці завадили мені помітити, що подібна вимога була дещо дивною і навіть підозрілою. Я повернув листи за винятком одного чи двох, що випадково залишилися в моїх книгах. За деякий час до того пан де Мальзерб повідомив мене, що забрав у Дюшена листи, які я писав йому під час моїх тривог з приводу єзуїтів. Треба признатися, що ці листи не робили особливої честі моїй розсудливості. Але я відповів йому, що ні в чому не хочу здаватися кращим, ніж я є, і що він може залишити ці листи у Дюшена. Не знаю, як він ними розпорядився.
Поява цієї книги не викликала бурхливого захоплення, як це було з останніми моїми творами. Ніколи жодна праця не викликала стільки похвал окремих осіб і такого стриманого схвалення публіки. Все, що мені говорили й писали з цього приводу люди, найбільш здатні про неї судити, підтверджувало мені, що це найкраще і найважливіше з усього, що я написав. Але всі похвали висловлювалися з найдивнішими осторогами, наче треба було зберегти в таємниці, що ця книга може подобатись. Пані де Буффлер написала мені, що автор цієї книги заслуговує пам’ятника і глибокої поваги всього людського роду, а в кінці безцеремонно просила мене повернути їй цю записку. Д’Аламбер, який писав мені, що цей твір свідчить про мою першість і повинен поставити мене на чолі всіх літераторів, не підписав свого листа, хоча всі інші завжди підписував. Дюкло, вірний друг і правдива, але обережна людина, високо оцінив книгу, проте не захотів письмово висловитися про неї. Ля Кондамін накинувся на Символ віри  і говорив дурниці; Клеро в своєму листі теж обмежився цим уривком, але не побоявся написати, як схвилювало його читання, і сказав – це його справжні слова, – що воно зігріло його стару душу. З усіх, кому я послав свою книгу, він був єдиний, хто голосно і сміливо висловив усе те добре, що думав про неї.
Мата, якому я теж подарував один примірник до того, як книга надійшла у продаж, позичив її панові де Блеру, радникові парламенту, батькові правителя Страсбурґу. У де Блера був заміський будинок у Сен‑Ґрасьєні, і Мата, давній його знайомий, іноді відвідував його там. Він дав йому прочитати «Еміля» раніше, ніж книга вийшла. Повертаючи її, де Блер сказав йому дослівно так, і ці слова того ж дня були мені переказані: «Пане Мата, це чудова книга, але про неї незабаром заговорять більше, ніж бажано авторові». Коли мені переказали це, я тільки посміявся і побачив у цьому багатозначний тон члена суддівського стану, що все вбирає в таємницю. Ці та інші тривожні відгуки, що дійшли до мене, справили на мене не більше враження. Зовсім не передбачаючи катастрофи, що насувалася на мене, певний у тому, що мій твір корисний, чудово переконаний, що я в усьому вчинив правильно, твердо розраховуючи на цілковиту підтримку пані де Люксембурґ і навіть на прихильність до мене міністерства, я радів, що ухвалив рішення відійти від світу в розпалі свого тріумфу і в той момент, коли я знищив усіх своїх заздрісників.
Одне тільки засмучувало мене під час видання книги, і стосувалося це не так моєї безпеки, як спокою серця. У Ермітажі, в Монморансі я з обуренням спостерігав утиски, яким піддаються селяни на догоду жадібній до розваг знаті: вони змушені терпіти потраву, яку робить дичина на їхніх полях, не сміючи вдаватися до інших засобів захисту, окрім шуму. Їм доводиться проводити цілі ночі на своїх бобових і горохових полях з барабанами, казанами, дзвониками, щоб відлякувати диких кабанів. Свідок варварського свавілля, з яким граф де Шароле ставився до цих бідняків, я в кінці «Еміля» зробив випад проти такої жорстокості. Це було ще одним порушенням моїх правил, що не залишилося безкарним. Я дізнався, що офіцери принца де Конті не менш жорстоко чинили на його землях; я тремтів, як би цей принц, до якого я почував глибоку повагу і вдячність, не сприйняв на свій карб того, що обурене людинолюбство змусило мене сказати про його дядька, і не образився б. Та, оскільки совість моя була цілком спокійна, я довірився її голосу і добре зробив. Принаймні мені ніколи не доводилося чути, щоб принц звернув хоч найменшу увагу на ці рядки, написані задовго до того, як я мав честь стати йому відомим.
Незадовго до виходу моєї книги чи за декілька днів після цього – не пам’ятаю точно, коли, – з’явився інший твір на цю ж тему, списаний слово в слово з мого першого тому за винятком деяких банальностей, якими було розбавлене це запозичення. На книзі стояло ім’я одного женевця на прізвище Балегзер, а на заголовному аркуші було вказано, що вона удостоєна премії Гарлемської академії. Я відразу здогадався, що ця академія і ця премія були черговою вигадкою, щоб приховати від очей публіки плагіат, але я побачив також, що цьому передувала якась інтрига, в якій я нічого не розумів: чи мій рукопис було передано до чиїхось рук, без чого ця крадіжка не могла б відбутися, чи потрібно було вигадати історію про уявну премію і цим якось пояснити її виникнення. Тільки через багато років з одного натяку, що вихопився у д’Івернуа, я розгадав цю таємницю і зрозумів, хто залучив до гри пана Балегзера.
Вже починали лунати глухі розкоти, вісники недалекої грози, і кожному хоч трохи проникливому спостерігачеві стало ясно, що навколо моєї книги і мене самого визріває якась змова, яка незабаром дасться взнаки. Тим часом моя впевненість і моя дурість доходили до того, що я не тільки не передбачав свого нещастя, а й не здогадувався про причину його навіть тоді, коли відчув його дію. Спершу досить вправно почали поширювати думку, що, переслідуючи єзуїтів, не можна виявляти упередженої поблажливості до книг і авторів, які нападають на релігію. Мені докоряли в тому, що я поставив своє ім’я на обкладинці «Еміля», ніби я не ставив його на всіх інших своїх книгах, і ніхто проти цього не заперечував. Наче боялися, що змушені будуть зробити деякі кроки, небажані, але потрібні, зважаючи на обставини, викликані моєю необережністю. Ці чутки дійшли до мене, але нітрохи мене не стривожили: мені навіть на думку не спадало, що в усій цій історії щось могло торкатися особисто мене, до того ж я відчував себе бездоганним, мав таке надійне опертя, дотримувався всіх правил і не боявся, що пані де Люксембурґ покине мене в скрутну хвилину через якусь помилку, яка, коли й існувала, то цілком стосувалася тільки її самої. Але, знаючи, як у подібних випадках відбувається справа, що зазвичай переслідують видавців, а авторів милують, я дещо хвилювався за бідолашного Дюшена, якщо пан де Мальзерб відкинеться від нього.
Я залишався спокійний. Чутки посилювались, і незабаром їхній тон змінився. Здавалося, мій спокій дратує публіку, а надто парламент. Через кілька днів збудження досягло небезпечних розмірів, а погрози, змінивши свою спрямованість, обернулися безпосередньо проти мене. У парламенті на повний голос заговорили, що не можна нічого добитися, спалюючи книги, а треба спалювати авторів. Коли ці міркування, гідні радше інквізиторів, ніж сенаторів, дійшли до мене вперше, я нітрохи не сумнівався в тому, що це вигадка гольбахівського гуртка, запущена, щоб налякати мене і спонукати до втечі. Я посміявся з такої легковажної хитрості і подумав про себе, що якби вони знали правду, то пошукали б іншого способу залякати мене. Але галас щодень гучнішав, і стало ясно, що справа набуває серйозного характеру. Герцог і герцогиня Люксембурзькі цього року пришвидшили другий свій приїзд до Монморансі і були там уже на початку червня. У замку майже не чути було розмов про мої нові книги, хоч вони й наробили стільки галасу в Парижі, а господарі будинку зовсім не говорили мені про них. Але одного разу вранці, коли я був наодинці з паном де Люксембурґом, він сказав мені: «Хіба в “Суспільній угоді” ви погано висловлювались про пана де Шуазеле»? – «Я? – вигукнув я, відступаючи здивовано. – Ні, присягаюся вам, навпаки, пером, що не знає лестощів, я віддав йому найбільшу хвалу, яку коли‑небудь мав міністр». І я тут‑таки навів йому це місце. «А в “Емілі”? – знову запитав він. «Жодного слова, – відповів я, – там немає жодного слова про нього». – «Ах! – промовив маршал з невластивою йому жвавістю. – Треба було зробити так само і в другій книзі або висловлюватися ясніше». – «Мені здавалося, що я так і зробив, – додав я, – я достатньо для цього поважав пана де Шуазеля». Я бачив, що герцог хотів щось сказати, але він стримався і замовк. Злощасна політика придворних, що переважає над дружбою навіть у найкращих серцях!
Ця розмова, дарма що коротка, з’ясувала для мене моє становище, принаймні до певної міри, і я зрозумів, що загроза спрямована саме на мене. Я оплакував ту нечувану фатальність, яка обертала на шкоду мені все добре, що я говорив чи робив. Але, вважаючи винними в цій справі пані де Люксембурґ і пана де Мальзерба, я не розумів, яким чином їх проминули і дісталися до мене; але тепер я вже ясно бачив, що не буде мови про справедливість і правосуддя, і що ніхто не з’ясовуватиме, справді я винен чи ні.
Гроза бушувала все дужче. Навіть Неольм у нападі балакучості висловив мені співчуття, що зв’язався з цим твором, оскільки не сумнівався, яка доля чекає на книгу та її автора. Одна лише обставина подавала мені надію: я бачив, що пані де Люксембурґ спокійна, весела і навіть радісна; поза сумнівом, вона впевнена в успіху своєї справи. Хіба не висловила б вона мені ані слова співчуття чи вибачення, якби за мене треба було хвилюватись? Хіба могла б вона так спокійно дивитися на те, якого характеру набуває справа, немов не має до неї ніякого стосунку і нітрохи не цікавиться моєю долею? Понад усе дивувало мене її мовчання. Мені здавалося, що вона повинна була б щось сказати. Пані де Буффлер була не така спокійна. Вона ходила туди й сюди із збудженим виглядом, їй не сиділось на місці, і вона запевняла мене, що принц де Конті все робить, щоб відбити підготовлюваний мені удар, який вона приписувала теперішнім обставинам, коли парламенту було важливо не дати єзуїтам приводу звинуватити його в байдужості до релігії. Проте видно було, що вона мало сподівається на успіх уживаних спільно з принцом заходів. Усі її розмови, швидше тривожні, ніж заспокійливі, зводилися до того, щоб схилити мене до втечі. Вона постійно радила мені виїхати до Англії, пропонуючи відрекомендувати мене своїм численним друзям і між іншим знаменитому Г’юму, що належав до її найдавніших знайомих. Бачачи, що я все‑таки зберігаю спокій, вона пустила в хід засоби, більш здатні похитнути мене. Вона дала мені зрозуміти, що, коли мене заарештують і почнуть допитувати, мені доведеться назвати пані де Люксембурґ, а її дружнє ставлення до мене, звичайно, заслуговує на те, щоб я не наражав себе на ризик скомпрометувати її. Я відповів, що в такому разі вона може бути спокійна, я її не скомпрометую. Вона заперечила, що обіцяти легше, ніж виконати, і тут вона була права, особливо щодо мене, бо я твердо вирішив ніколи не бути кривоприсяжником і ні в чому не брехати перед суддями, хоч як би ризиковано було говорити правду.
Побачивши, що це міркування справило на мене деяке враження, хоча я все ще не наважувався втікати, пані де Буффлер заговорила про ув’язнення до Бастилії на кілька тижнів, як про спосіб уникнути підсудності парламенту, який не втручається в справи державних злочинців, Я нічого не заперечував проти цієї своєрідної ласки, аби тільки про неї прохали не від мого імені. Оскільки вона більше не говорила про це, я вирішив, що вона пропонувала мені цю думку лише для того, щоб випробувати мене, і що вдатися до такого засобу не захотіли, адже він міг би покінчити з усією справою.
Через декілька днів маршал отримав листа від абата де Дейя, друга Ґрімма і пані д’Епіне, в якому він повідомляв, за його словами, з достовірного джерела, що парламент діятиме проти мене з якнайбільшою суворістю, і що того дня, який призначить абат, мене візьмуть під варту. Я подумав, що це вигадка гольбахівців; я добре знав, що парламент строго дотримується формальностей. Адже було б цілковитим порушенням усіх правил почати з арешту, не встановивши юридично, чи визнаю я цю книгу і чи справді я її автор. «Тільки для злочинів проти суспільної безпеки, – сказав я пані де Буффлер, – досить простої вказівки, щоб обвинуваченого заарештували через побоювання, як би він не втік від правосуддя. Але коли мають намір покарати за таку провину, як моя, що заслуговує на почесті і нагороди, то нападають на книгу і всіляко уникають переслідувати автора». Вона відповіла мені на це тонким поясненням, яке я вже забув, доводячи, що мене з ласки хочуть заарештувати, замість того щоб викликати до суду. Наступного дня я одержав листа від Гі, який повідомляв мене, що він був того самого дня у прокурора судової палати і бачив у нього на письмовому столі чернетку обвинувального акта проти «Еміля» і його автора. Візьміть до уваги, що цей самий Гі був помічником Дюшена, який видавав цю книгу, будучи цілком спокійний за себе, він з милосердя повідомляв цю новину авторові! Можна уявити собі, як це здалося мені правдоподібним! Так просто, так природно, щоб книговидавець, покликаний до прокурора судової палати, спокійнісінько читав документи і чернетки, розкидані на столі цього чиновника! Пані де Буффлер та інші також це потвердили. Мені довелося почути стільки нісенітниць, що я ладний був подумати, ніби всі збожеволіли.
Відчуваючи, що тут криється якась таємниця, про яку мені не хочуть говорити, я спокійно чекав на подію, впевнений у своїй правоті і невинності в усій цій справі: хоч яке б переслідування мене не спіткало, я був дуже щасливий, що сподобився честі постраждати за правду. Я не тільки не боявся і не намагався ховатися, але щодня відвідував замок, а після полудня робив свою звичайну прогулянку. 8 червня, напередодні виходу постанови про мій арешт, я пішов прогулятися з двома професорами‑ораторіанцями, отцем Аламаненом і отцем Мандаром. Ми прихопили з собою закуску і, влаштувавши привал у Шампо, з’їли її з великим апетитом. Ми забули взяти склянки і замінили їх житніми соломинками, через які потягували вино просто з пляшки, хизуючись один перед одним товщиною своїх соломинок і змагаючись у тому, хто більше висмокче вина. Ніколи в житті мені не було так весело.
Я вже розповідав про те, як у молодих літах нажив собі безсоння. Відтоді я звик читати вечорами в ліжку доти, поки почнуть злипатися очі. Тоді я гасив свічку і намагався забутися сном, але завжди ненадовго. Зазвичай я читав Біблію, і таким чином я прочитав її від початку до кінця принаймні п’ять чи шість разів. Цього вечора мені не спалося довше, ніж завжди, я читав довго і прочитав усю книгу, де в кінці мовиться про Левита з Єфремових гір, якщо не помиляюся, це Книга Суддів, бо звідтоді я більше її не перечитував. Ця історія справила на мене сильне враження і ввижалася мені навіть уві сні, як раптом я прокинувся від стуку в двері. Увійшла Тереза зі свічкою в руках, за нею – Ля Рош. Побачивши, що я швидко підхопився і сів на ліжку, він промовив: «Не лякайтеся, мене прислала до вас пані маршалова з листом від принца де Конті». Справді, в листі герцогині Люксембурзької я знайшов лист, який принц прислав їй з нарочним. Принц повідомляв, що, незважаючи на всі його зусилля, до мене вирішено вжити найсуворіших заходів. «Збудження набуло надзвичайних розмірів, – писав він. – Удар відвернути неможливо, двір вимагає цього, парламент хоче. О сьомій годині ранку вийде постанова про арешт, і негайно ж пошлють схопити його. Я добився, щоб за ним не було погоні, якщо він виїде. Але якщо він залишиться, його заарештують». Ля Рош благав мене від імені пані маршалової встати й піти до неї для наради. Була друга година ночі, вона тільки що лягла. «Вона чекає вас, – додав він, – і не хоче заснути, не побачившись з вами». Я поспіхом одягнувся і помчав до неї.
Вона здалася мені схвильованою. Це було вперше, і її збентеження мене розчулило. Заскочений зненацька, серед ночі, я й сам розхвилювався, але, побачивши її, забув про себе і думав тільки про неї і про ту сумну роль, яку їй доведеться зіграти, якщо я дам себе заарештувати. Я знав, що у мене вистачить мужності говорити тільки правду, хоч як би це було для мене невигідно, навіть згубно. Але знав і те, що мені забракне притомності духу, достатньої спритності, а може, й достатньої твердості, щоб у жодному разі її не скомпрометувати, якщо мене візьмуть на допит з тортурами. Це спонукало мене пожертвувати своєю славою ради її спокою і зробити для неї те, чого я ні за яких умов не зробив би для себе. Як тільки моє рішення було ухвалене, я оголосив його їй, не бажаючи зменшувати значення своєї жертви вимогою плати за неї. Я певен, що вона не помилилася щодо моїх міркувань, але вона не сказала мені жодного слова, яке давало б зрозуміти, що вона їх зрозуміла. Я був так вражений цією байдужістю, що подумав, чи не відмовитися мені, та цієї миті увійшов маршал, а за кілька хвилин приїхала з Парижа пані де Буффлер. Вони зробили те, що мала зробити пані де Люксембурґ. Я піддався на їхні лестощі. Мені стало соромно відступати, і мова йшла тільки про те, куди і коли мені виїхати. Пан де Люксембурґ запропонував мені залишитися на декілька днів у нього інкогніто, щоб спокійно все обговорити і вжити потрібних заходів. Я не погодився на це. Я не хотів ніде переховуватись і вважав за краще виїхати того ж дня.
Відчуваючи, як багато у мене таємних і впливових ворогів у королівстві, я вирішив, що, незважаючи на свою прихильність до Франції, я повинен поїхати з неї для власного спокою. Першим моїм наміром було повернутися до Женеви, але, секунду поміркувавши, я викинув цю дурну думку з голови. Я знав, що французьке міністерство в Женеві ще впливовіше, ніж у Парижі, і не дасть мені спокою в жодному з цих двох міст, якщо воно вже вирішило мене мучити. Я знав, що «Міркування про нерівність» викликало в міській раді ненависть до мене тим більш небезпечну, що вона не наважилась висловлювати її відкрито. Я знав, що, коли «Нова Елоїза» вийшла у світ, та сама рада за ініціативою доктора Троншена поспішила заборонити її, але, побачивши, що навіть у Парижі ніхто не думає її забороняти, засоромилася й скасувала свою легкодумну постанову. Я не сумнівався, що тепер, коли випала нагода, вони скористаються нею, щоб заборонити «Еміля». Я знав, що, всупереч усім лестивим запевненням, у всіх женевських серцях панує таємна заздрість до мене і лише чекає приводу для свого задоволення. Проте любов до батьківщини кликала мене туди. Якби я сподівався на мирне життя там, я б не вагався, але честь і розум не дозволяли мені шукати там притулку на правах вигнанця. Я вирішив поки лише наблизитися до Женеви і, живучи в Швейцарії, почекати, яке рішення ухвалять щодо мене в Женеві. Незабаром будь‑які сумніви з цього приводу зникли.
Пані де Буффлер дуже не схвалювала цього рішення і знову почала вмовляти мене їхати до Англії. Та я залишився непохитним. Я ніколи не любив ні Англії, ні англійців. Усе красномовство пані де Буффлер не тільки не перемогло моєї нелюбові, але, сам не знаю чому, навіть посилило її.
Я вирішив їхати того ж дня, і вже з ранку всім говорили, що я виїхав. Ля Рош, якого я послав на квартиру по свої папери, навіть Терезі не зізнався, тут я чи ні. Відколи я вирішив писати свої спогади, я зібрав багато листів та інших документів, тож йому довелося ходити кілька разів. Частину цих паперів, уже розібраних, я відклав, а решту розбирав увесь ранок, щоб узяти з собою тільки те, що може бути мені корисним, а інше спалити. Пан де Люксембурґ узявся допомогти мені в цій роботі, але вона виявилася такою довгою, що ми не змогли закінчити її протягом ранку, і я не встиг нічого спалити. Маршал запропонував, що сам розбере решту, непотрібне спалить, а відкладене надішле мені. Я пристав на його пропозицію, зрадівши можливості позбутися цих клопотів і провести ті кілька годин, що залишилися, в товаристві таких дорогих мені людей, з якими мені доводилося розлучитися назавжди. Маршал послав за моєю бідолашною Терезою, яка мучилася смертельною тугою, не відаючи, куди я подівся і що з нею тепер буде, оскільки вона щохвилини чекала поліцейських і не знала, як їй поводитись і що їм відповідати. Ля Рош провів її до замку, нічого їй не сказавши, вона думала, що я вже поїхав. Побачивши мене, вона скрикнула і кинулася в мої обійми. О дружба, спорідненість сердець, звичка, близькість!
У ту солодку і жорстоку мить мені згадалося стільки днів щастя, ніжності і миру, прожитих разом, що мені ще важче стало розлучатися з нею вперше після сімнадцяти років нерозлучного життя. Маршал, свідок нашого прощання, не міг стримати сліз. Він залишив нас самих. Тереза не хотіла зі мною розлучатися. Я пояснив їй, як незручно мені зразу брати її з собою і чому вона мусить залишитись. Коли заарештовують людину, зазвичай забирають усі її папери, опечатують її речі і призначають когось, хто їх зберігатиме. Отже, їй треба залишитися, наглянути за моїм майном, постаратися якомога вигідніше його продати. Я обіцяв їй, що скоро вона буде знову зі мною, і маршал підтвердив мою обіцянку. Цілуючи її на прощання, я відчув якесь надзвичайне хвилювання і сказав їй у пориві, який, на жаль, виявився пророчим: «Дитя моє, запасися терпінням. Ти ділила зі мною благополуччя моїх щасливих днів, тобі залишається, якщо ти цього хочеш, розділити зі мною і мої нещастя. Якщо ти поїдеш зі мною, не чекай нічого, окрім засмучень і лих. З цього сумного дня починається для мене така доля, яка переслідуватиме мене до моєї останньої години».
Мені залишалося тільки від’їжджати. Поліцейські мали прийти о десятій годині. Була вже четверта година пополудні, коли я виїхав, а вони ще не з’являлися. У мене не було екіпажа; маршал подарував мені кабріолет і дав коней і кучера до найближчої станції, де завдяки раніше зробленим ним розпорядженням мені без будь‑яких труднощів дали коней.
Жінки прийшли попрощатися зі мною на антресолі, де я провів весь день. Пані маршалова кілька разів обійняла мене з досить сумним виглядом, але в її обіймах я не відчув тієї сердечності, яка була в них два чи три роки тому. Пані де Буффлер теж обійняла мене і наговорила мені багато приємних слів. Найбільше здивувала мене пані де Мірпуа, яка також була тут. Дружина маршала де Мірпуа – особа надзвичайно холодна, церемонна, стримана і, на мій погляд, не цілком позбавлена тієї гордовитості, що завжди вирізняла осіб лотаринзького роду. Вона ніколи не виявляла особливої уваги до мене. Чи тому, що, вдоволений несподіваною честю, я мимоволі надав їй більшу ціну, чи тому, що й справді вона вклала в прощальні обійми співчуття, властиве великодушним серцям, але в її вчинку і її погляді я відчув якусь особливу енергію, яка мене глибоко зворушила. Згадуючи про це згодом, я часто підозрював, що пані де Мірпуа не могла стриматися від ніжності до мене, не знаючи, яка доля на мене чекає.
Маршал не промовив ні слова, він був блідий як смерть. Він будь‑що хотів провести мене до екіпажа, що чекав біля водопою. Ми мовчки пройшли через сад. У мене був ключ від хвіртки до парку. Я відімкнув хвіртку, і замість того щоб, як звичайно, покласти його собі до кишені, без слів віддав маршалові. Він схопив його з такою дивною поспішністю, що я потім мимоволі і часто згадував про це. Мені не траплялося переживати в своєму житті більш гіркої хвилини, ніж ця хвилина розставання. Ми обнялися й довго стояли так мовчки, ми обидва відчували, що прощаємось назавжди.
Між Лабаром і Монморансі я зустрів найману карету; у ній сиділи четверо чоловіків у чорному; вони з посмішкою вклонились мені. Судячи з того, що згодом розповіла мені Тереза про зовнішність поліцейських приставів та про час їх приїзду, я не сумніваюся, що це були вони, особливо після того, як дізнався, що постанову про мій арешт було видано не о сьомій годині ранку, як мене попереджали, а тільки опівдні.
Мій шлях лежав через увесь Париж. У відкритому кабріолеті не сховаєшся від цікавих поглядів. На вулицях зустрічалися люди, які мені вклонялися як знайомому, але я нікого з них не знав. Того ж вечора я звернув з дороги, щоб заїхати до Вільруа. У Ліоні подорожні повинні відмічатися у коменданта. Це могло виявитися незручним для людини, яка не хоче ні брехати, ні змінювати своє ім’я. Я поїхав до пана де Вільруа з листом від пані де Люксембурґ, прохаючи його влаштувати так, щоб я міг уникнути цієї неприємності. Пан де Вільруа дав мені лист, яким я не скористався, тому що не поїхав через Ліон. Цей лист так і залишився нерозпечатаним у моїх паперах. Герцог дуже вмовляв мене заночувати у Вільруа, але я волів їхати далі і того ж дня проїхав ще дві станції.
Мій екіпаж був на жорстких ресорах, їхати в ньому було дуже незручно, і я так втомлювався, що не міг їхати цілий день. До того ж і вигляд у мене був не такий поважний, щоб мене слухали, а відомо, що у Франції поштові коні зважають лише на батіг у руках поштаря. Я спробував щедрими чайовими відшкодувати нестачу величі і красномовства, але вийшло ще гірше. Мене почали приймати за людину низького звання, яка подорожує за дорученням і вперше в житті користується поштою. Тоді мені стали давати найгірших шкап, і я зробився іграшкою в руках поштарів. Я кінчив тим, з чого мав би почати: набрався терпіння і їхав далі, як спаде на думку моїм візникам.
У мене було чим зайнятися в дорозі: я віддавався думкам з приводу того, що зі мною трапилося. Але це, очевидно, не властиво ні моєму розуму, ані серцю. Дивно, як легко я забуваю все погане, хоч як би недавно воно сталося. Наскільки очікування біди в майбутньому лякає і бентежить мене, настільки ж спогад про неї слабшає і згасає відразу після того, як вона відходить у минуле. Моя жорстока уява, що безупинно мучить мене думкою про те, як відвернути нещастя, яке ще не трапилось, відволікає мою пам’ять і допомагає забути про минулі нещастя. Не можна вживати застережних заходів проти того, що вже відбулося, і немає чого про нього думати. Я, так би мовити, переживаю своє нещастя заздалегідь: що більше я страждав, очікуючи його, то легше я про нього забуваю. І навпаки, постійно думаючи про своє минуле щастя, я згадую і ніби знову переживаю його і знову можу насолоджуватися ним, коли захочу. Саме цій щасливій властивості, відчуваю, зобов’язаний я тим, що ніколи не знав духу злопам’ятства, який клекотить у мстивому серці через постійні спогади про завдані йому образи і мучить його всім тим злом, яке воно хотіло б заподіяти своєму ворогові.
З природи запальний, я схильний до поривів гніву, навіть люті, але ніколи бажання помсти не пускало в мені коріння. Я приділяю дуже мало уваги кривді, щоб приділяти багато уваги кривдникові. Про заподіяне мені зло я думаю лише тому, що побоююсь, як би мені не заподіяли його знову, а коли б я був певен, що такого більше не трапиться, я відразу б забув про нього. Від нас вимагають прощати образи: безперечно, це прекрасна чеснота, але вона мені невластива. Не знаю, чи змогло б моє серце перемогти свою ненависть, оскільки я ніколи її не відчував; я надто мало думаю про своїх ворогів, а тому не можу похвалитися, що прощаю їм. Не знаю, якою мірою вони мучать себе самі, щоб помучити мене. Я в їхніх руках, у них вся влада, вони можуть робити, що хочуть, і користуються цим. Тільки в одному вони безсилі і не можуть перемогти мене: мучачись через мене, вони не можуть змусити мене мучитися через них.
Другого дня після від’їзду я вже забув усе, що трапилося: і парламент, і пані де Помпадур, і пана де Шуазеля, і Ґрімма, і д’Аламбера, і їхні змови та їхніх спільників; я не згадав би про це за всю свою подорож, якби мені не доводилося вживати деяких застережних заходів. Замість цього мені навернулося на пам’ять те, що я читав напередодні від’їзду. Згадалися також «Ідилії» Геснера, що їх надіслав мені незадовго до того їхній перекладач Юбер. Обидва сюжети згадалися мені так виразно, що сплелися в моїй голові, і мені захотілося спробувати з’єднати їх, переробивши сюжет «Левита з Єфремових гір» у дусі Геснера. Його пасторальний наївний стиль, здавалося, зовсім не підходить до такого похмурого сюжету, і важко було припустити, що в моєму тодішньому становищі у мене з’являться радісні думки для пожвавлення теми. Все ж таки я спробував, лише для того, щоб розважитися в дорозі, і не сподіваючись на успіх. Але, ледве почавши, і сам здивувався приємності і слухняності своїх думок. За три дні я написав перші три пісні цієї маленької поеми, а закінчив її пізніше, в Мотьє. Я певен, що за все своє життя не написав нічого, де панувала б така зворушлива ніжність звичаїв, такий яскравий колорит, такі наївні картини, такий точний костюм, така антична простота в усьому, і все це незважаючи на страшний і, по суті, огидний сюжет, тож, окрім усього іншого, мені належить заслуга подолання труднощів. Якщо «Левит з Єфремових гір» і не найкращий з моїх творів, то він назавжди залишиться для мене найдорожчим. Я завжди перечитував його і, думається, перечитуватиму не інакше як з почуттям внутрішнього схвалення серця беззлобного, яке не тільки не зачерствіло в нещастях, а й у самому собі шукає втіху і знаходить відраду. Хай мені покажуть усіх цих великих філософів, що виявляють у своїх книгах таку стійкість проти лих, яких вони ніколи не переживали; хай їх поставлять у становище, схоже з моїм, і хай їм у першу хвилину обурення за зганьблену честь змусять написати подібну річ – побачимо, як вони з цим упораються.
Прямуючи з Монморансі до Швейцарії, я вирішив поїхати в Івердон до мого доброго давнього друга Рогена, який уже кілька років як оселився там і навіть запрошував мене погостювати в нього. Дорогою я дізнався, що Ліон залишається осторонь, і, таким чином, мені не довелося проїжджати через нього. Та зате я мусив би їхати через Безансон, місце воєнних дій, а отже, таке ж неприємне. Я вирішив узяти ліворуч і проїхати через Сален під приводом відвідати пана Мерана, племінника пана Дюпена, що був чиновником на солеварні і свого часу запрошував мене до себе в гості. Мені пощастило: я не застав де Мерана. Дуже задоволений, що мені немає потреби зупинятися, я поїхав далі, і ніхто не чинив мені перешкод.
В’їхавши на територію Бернського кантону, я велів зупинитися, вийшов з екіпажа, упав ниць, поцілував землю і захоплено вигукнув: «О Боже, захиснику доброчесності! Хвала Тобі, я на вільній землі!» Сліпий і довірливий у своїх надіях, я завжди відчував потяг до того, що мало стати моїм нещастям. Мій здивований кучер подумав, що я з’їхав з глузду. Я знову сів у кабріолет і за кілька годин пережив сильну і чисту радість, упавши в обійми поважного Рогена. Ах, відпочиньмо трохи в будинку цієї гідної людини! Мені треба набратися мужності і сил, адже скоро вони мені знадобляться.
У своїй розповіді я не без причини довго зупинявся на всіх обставинах, які тільки міг згадати. Хоч вони й особливо ясні, але коли тримаєш в руках нитку всієї інтриги, то обставини ці можуть кинути світло на її хід; і хоча вони не дадуть уявлення про завдання, яке я хочу запропонувати, але значною мірою допоможуть його вирішити.
Припустімо, що для здійснення змови, жертвою якої я став, був необхідний мій від’їзд. Якщо так, то для цього все мало статися майже так, як і сталося. Але якби я не злякався нічного виклику пані де Люксембурґ, не збентежився її тривогою, а тримався б так само твердо, як спочатку, і, замість того щоб залишатися в замку, повернувся б до себе в ліжко і спокійно проспав до пізнього ранку, чи був би я все‑таки заарештований? Дуже важливе запитання, од відповіді на яке залежить багато інших. Щоб відповісти, не завадить звернути увагу на час оголошеної і фактичної постанови про арешт. Грубий, але наочний приклад того, яке значення мають найменші подробиці у викладенні фактів, щоб за індукцією можна було розкрити їхні таємні причини.

Книга дванадцята
1762–1765

Тут починаються діяння пітьми, якою я оповитий ось уже вісім років, і, хоч би що я робив, мені не щастило вирватися з цього жахливого мороку. Мене поглинула безодня страждань, я відчуваю удари, що завдаються мені, бачу знаряддя, яке мене нівечить, але не можу розгледіти, чия рука його спрямовує, і не знаю, які засоби вона для цього використовує. Обмови і лиха сиплються на мене ніби самі по собі, без будь‑чийого втручання. Коли з мого змученого серця вириваються стогони, я схожий на людину, яка скаржиться без причини. Винуватці моєї загибелі з незбагненною спритністю зуміли зробити публіку співучасницею своєї змови, хоча сама вона навіть не здогадується про це і не помічає її результатів.
Таким чином, розповідаючи про події, що мене стосуються, про страждання, яких я зазнав, і про все, що зі мною відбувалося, я не в змозі ні вказати на руку, що ними рухає, ні з’ясувати причину фактів, про які йтиметься далі. Всі їхні первинні причини позначені в трьох попередніх книгах; там викладені і всі інтереси, і всі таємні мотиви. Але як усі ці різні причини поєдналися, щоб викликати в моєму житті такі дивовижні події, цього я не можу пояснити навіть приблизно. Якщо серед моїх читачів знайдуться такі великодушні люди, що захочуть прозирнути в ці таємниці і відкрити істину, хай вони уважно перечитають три попередні книги. Хай потім зберуть доступні їм відомості щодо кожного факту, про який читатимуть у наступних книгах, переходять від інтриги до інтриги, від однієї рушійної сили до іншої – аж до першопричин усього цього. Я знаю, до чого приведуть їхні дослідження, але розгублююсь на шляху темних і звивистих підземних ходів, які туди ведуть.
Під час свого перебування в Івердоні я познайомився з усією родиною пана Рогена і, між іншим, з його племінницею, пані Буа де ля Тур, та її дочками, з батьком яких колись був знайомий у Ліоні. Вона приїхала до Івердона побачити дядька і сестер. Її старша дочка, років п’ятнадцяти, зачарувала мене своїм розумом і чудовим характером. Я перейнявся найніжнішими дружніми почуттями до матері та дочки. Дочку Роген хотів видати за свого племінника, полковника, вже немолодого чоловіка, що теж виявляв мені велику прихильність. Але хоча дядько гаряче хотів цього шлюбу, і племінник теж дуже добивався його, а мені дороге було здійснення їх бажань, велика різниця в літах і велика огида дівчини до жениха, змусили мене переконати матір розладнати цей шлюб, і він не відбувся. Полковник потім одружився з мадемуазель Діллан, своєю родичкою, характер і краса якої припали мені дуже до серця, і вона зробила його найщасливішим з чоловіків і батьків. Проте Роген не міг пробачити мені, що в цьому випадку я пішов наперекір його бажанню. Я втішав себе усвідомленням, що виконав як щодо нього, так і щодо його сім’ї обов’язок священної дружби, яка полягає не в тому, щоб бути завжди приємним, а в тому, щоб подавати найкращі поради.
Мені недовго довелося сумніватися щодо прийому, який чекав на мене в Женеві, якби я захотів туди повернутися. Мою книгу там спалили, а мене самого засудили до арешту декретом від 18 червня, тобто через дев’ять днів після того, як це зробили в Парижі. У цій другій постанові було нагромаджено стільки неймовірних дурниць, і церковний едикт у ній був так грубо порушений, що я відмовлявся вірити першим чуткам, які дійшли до мене щодо цього, а коли вони підтвердилися, я злякався, як би таке очевидне і зухвале порушення всіх законів, починаючи із закону здорового глузду, не викликало в Женеві заворушень. Але мої побоювання виявилися даремними: там усе залишилося спокійним. Якщо в народі й сталися невеличкі заворушення, то спрямовані вони були проти мене, і всі міські кумасі й педанти публічно говорили про мене як про школяра, якого треба б відшмагати за те, що він погано знає свій урок.
Обидві ці постанови стали сигналом до гучних проклять, що обрушилися на мене в усій Європі з безприкладним шаленством. Усі газети, всі журнали, всі брошури забили в дзвони. Особливо відзначилися французи, – цей м’який, ввічливий, великодушний народ, що славиться своєю любов’ю до благопристойності і делікатністю до нещасних, – раптом, забувши основні свої чесноти, заходились обкладати мене добірною лайкою та жорстокими образами. Як тільки мене не називали! Нечестивець, атеїст, одержимий, біснуватий, хижий звір, вовк… Видавець однієї газети дозволив собі таку вихватку проти моєї вигаданої лікантропії, що вочевидь сам захворів на цю хворобу. Можна було подумати, що в Парижі бояться познайомитися з поліцією, опублікувавши твір на будь‑яку тему без приправи у вигляді якої‑небудь образи на мою адресу. Марно намагаючись відшукати причину цієї одностайної ворожнечі до мене, я ладний був повірити, що всі збожеволіли. Як! Редактор «Вічного миру» сіє розбрат; видавець «Савойського вікарія» – безбожник; автор «Нової Елоїзи» – вовк, автор «Еміля» – біснуватий? Боже! Ким би я став, якби опублікував книгу «Дух» чи щось подібне? А тим часом у бурі, що здійнялася проти автора цієї книги, публіка не тільки не долучила свого голосу до його переслідувачів, а й своїми похвалами відомстила за нього. Хай же порівняють його книгу з моїми, виявлений їм різний прийом і ставлення до обох авторів у багатьох європейських державах; хай відшукають причини для цих відмінностей, здатні задовольнити розумну людину, – ось усе, чого я бажаю, і я замовкну.
Мені так сподобалося в Івердоні, що я вирішив тут залишитися, до чого мене наполегливо і схиляли пан Роген і вся його родина. Пан Муарі де Женжен, окружний суддя цього міста, своєю увагою теж заохочував мене залишитися. Полковник так умовляв мене оселитися в маленькому флігелі, що був у нього в садибі між двором і садом, що я погодився. Він одразу ж почав умебльовувати його та обставляти всім необхідним для мого маленького господарства. Банерет Роген клопотався найбільше і не відходив од мене з ранку до ночі ні на хвилину. Я завжди був чутливий до подібних знаків уваги, але іноді вони мені дуже набридали. Вже був призначений день мого переселення у флігель, і я написав Терезі, щоб вона приїжджала до мене, як раптом дізнався, що в Берні здійнялась проти мене буря, яку приписували ханжам, і першопричину якої я так і не міг зрозуміти. Сенат, невідомо ким підбурюваний, не бажав давати мені спокою. З першою ж звісткою про це хвилювання пан суддя написав на мій захист кільком членам уряду, дорікаючи їм за сліпу нетерпимість і соромлячи за намір відмовити в притулку переслідуваній, але гідній людині, тоді як стільки злочинців переховується в їхній країні. Деякі розумні люди вважали, що палкість його докорів радше озлобила, ніж пом’якшила уми. Хоч би як там було, ні вплив, ні красномовство мого захисника не змогли відвернути удару. Попереджений про наказ, який йому доведеться мені оголосити, він заздалегідь повідомив мене про нього, і, щоб не чекати цього наказу, я вирішив виїхати наступного ж дня. Трудність полягала в тому, щоб вирішити, куди їхати. Женева і Франція були для мене закриті, і легко було передбачити, що в цій справі кожен поспішить зробити так само, як його сусід.
Пані Буа де ля Тур запропонувала мені оселитися в порожньому, але цілком умебльованому будинку, що належав її синові, у селі Мотьє, у Валь‑де‑Травері, у графстві Невшательському. Щоб дістатись туди, треба було лише перевалити через гору. Така пропозиція була тим паче до речі, що у володіннях прусського короля я, само собою зрозуміло, ставав недосяжним для переслідувань, і в усякому разі, релігія не могла бути для них приводом. Але одне таємне утруднення, про яке мені не можна було говорити, змушувало мене дуже вагатися. Моя вроджена любов до справедливості і таємний потяг до Франції викликали у мене відразу до прусського короля, який, здавалось мені, своїми принципами і вчинками зневажає будь‑яку повагу до природного закону й усіх людських обов’язків. Серед естампів, якими я прикрасив свою вежу в Монморансі, був портрет цього володаря, а під ним двовірш, який закінчувався такими словами:

Він мислить як філософ, а править як король.

Цей вірш, якби він вийшов з‑під іншого пера, міг би бути високою похвалою, але в мене він був досить зрозумілий, і до того ж його цілком пояснював попередній рядок. Цей двовірш бачили всі, хто відвідував мене, а таких було чимало. Кавалер де Лоренці навіть переписав його, щоб показати д’Аламберу, і я не сумнівався, що той не забарився виставити його перед прусським королем як люб’язність з мого боку. Я ще посилив свою провину одним місцем в «Емілі»: всі зрозуміли, кого я мав на увазі під ім’ям Адраста, царя данайців. Це не залишилося поза увагою огудників, тому що пані де Буффлер кілька разів указувала мені на це. Тому я був цілком певен, що до реєстрів прусського короля я вписаний був червоним чорнилом. Припускаючи, що він дотримується тих правил, які я наважився приписувати йому, я не мав сумніву, що мої твори і їхній автор мали бути йому тільки неприємні, бо ж відомо, що всі лиходії і тирани завжди смертельно ненавиділи мене, навіть не знаючи мене особисто.
Проте я наважився здатися на його ласку, думаючи, що майже нічим не ризикую. Я знав, що ниці пристрасті поневолюють тільки слабких, а на людей міцного гарту мають мало впливу. Мені здавалося, що до його майстерності правителя входить і вміння виявляти великодушність у подібних випадках, і що він справді здатний на неї. Я вважав, що можливість низької і легкої помсти ні на хвилину не переважить в його очах любові до слави. Поставивши себе на його місце, я допускав, що він скористається обставинами, щоб придушити вагою своєї великодушності людину, яка насмілилась погано думати про нього. Так я зважився оселитися в Мотьє і думав, що він здатний оцінити мою довіру. Я говорив собі: «Якщо Жан‑Жак підноситься до Коріолана, то невже Фрідріх виявиться нижчим за полководця вольсків?»
Полковник Роген захотів будь‑що провести мене через гору до Мотьє. Одна з невісток пані Буа де ля Тур, пані Жирардьє, яка цілком зручно влаштувалася у призначеному для мене будинку, зустріла мене без особливого задоволення, проте досить люб’язно увела мене у володіння моїм житлом, і я харчувався в неї, чекаючи, коли приїде Тереза і налагодиться все моє маленьке господарство.
Після від’їзду з Монморансі, добре розуміючи, що відтепер я приречений поневірятися по землі, я вагався, чи дозволити Терезі долучитися до мене й розділити зі мною безпритульне життя? Я відчував, що через цю катастрофу наші стосунки зміняться, і все, що досі було милістю і благодіянням з мого боку, відтепер стане тим самим з її боку. Якщо її прихильність вистоїть проти моїх нещасть, вона мучитиметься ними, і до моїх страждань додасться її горе. Якщо ж моя немилість охолодила її серце, вона змусить мене прийняти свою відданість як жертву і, замість того щоб радіти, що я ділюся з нею останнім шматком хліба, лише поставить собі в заслугу свою згоду йти за мною всюди, куди закине мене доля.
Треба сказати все. Я не приховував ні пороків своєї бідолашної матусі, ні своїх власних, не мушу робити винятку і для Терези. Хоч якою б утіхою було для мене віддавати честь такій дорогій мені особі, я не хочу приховувати і її провин, якщо тільки можна вважати провиною мимовільне згасання сердечних прихильностей. Я вже давно помічав її охолодження. Я відчував, що вона вже не така до мене, як раніше, коли ми були молоді; і відчував це тим краще, що сам залишався до неї все таким же. Я знову потрапив у те саме скрутне становище, наслідки якого пережив з матусею, і ті ж самі наслідки воно викликало і в Терези. Не шукатимемо досконалості за межами єства; ймовірно, те ж саме трапилося б з будь‑якою іншою жінкою. Хоч яким розумним здавалося рішення, що я ухвалив стосовно моїх дітей, воно не давало спокою моєму серцю. Обмірковуючи свій «Трактат про виховання», я відчував, що знехтував обов’язками, від яких не мав права ухилятися. Нарешті каяття совісті досягли такої сили, що змусили мене майже публічно визнати свою провину на початку «Еміля». При цьому я висловився так ясно, що дивно, як після цього вистачало мужності дорікати мені за мій вчинок. Тим часом моє становище у той час було таким самим і навіть ще гіршим: мої найлютіші вороги тільки й шукали нагоди викрити мене в чомусь поганому. Я побоювався рецидиву і, не бажаючи цим ризикувати, вважав за краще приректи себе на стриманість, ніж наразити Терезу на небезпеку знову стати матір’ю. До того ж я помітив, що стосунки з жінками погіршували моє здоров’я. Ці два доводи спонукали мене до рішення, якого я іноді не витримував, але за останні три‑чотири місяці я дотримувався їх набагато твердіше.
З цього ж часу я став помічати охолодження Терези. Вона була, як і раніше, прихильна до мене, але вже з почуття обов’язку, а не з любові. Зрозуміло, це робило наші стосунки менш приємними, і я подумав, що, будучи впевненою в незмінних моїх турботах про неї, де б я не був, вона, можливо, вважатиме за краще залишитися в Парижі, ніж поневірятися зі мною. Проте вона так побивалася, розлучаючись зі мною, так наполегливо вимагала від мене обіцянки, що ми знову з’єднаємося, і після мого від’їзду висловлювала як принцові де Конті, так і герцогові Люксембурзькому таке палке бажання бути зі мною, що в мене не тільки забракло духу заговорити з нею про розлуку, а й сам я не мав мужності про це думати. Відчувши в своєму серці, як мені неможливо обійтися без неї, я негайно почав кликати її до себе, і вона приїхала. І двох місяців не минуло, відколи ми розлучилися, але за стільки років це була наша перша розлука, і ми обоє жорстоко страждали від неї. Як ми тремтіли, обіймаючись! Які солодкі сльози радості й ніжності! Як упивалося ними моє серце! Чому так небагато подібних сліз довелося мені пролити в своєму житті?
Після приїзду в Мотьє я написав мілордові Кейту, маршалу Шотландії і правителю Невшателя, сповіщаючи його про те, що я прибув у володіння його величності, і прохаючи його заступництва. Він відповів мені з властивою йому великодушністю, якої я і чекав. Він запросив мене до себе. Я прийшов разом з паном Мартіне, власником маєтку Валь‑де‑Травер, що був у великій милості в його превосходительства. Поважна зовнішність цього славного і доброчесного шотландця справила на мене велике враження, і з цієї самої хвилини між нами виникла міцна дружба, яка з мого боку завжди залишалася незмінною і була б такою ж і з його боку, якби зрадники, що позбавили мене всіх утіх у житті, не скористалися моєю відсутністю і його старістю, щоб обмовити мене в його очах.
Джордж Кейт, спадковий маршал Шотландії, брат знаменитого генерала Кейта, який прожив славне життя й відважно поліг на полі битви, залишив батьківщину ще замолоду і був засуджений на вигнання за свою відданість дому Стюартів, в якому він, проте, скоро розчарувався, помітивши в ньому несправедливий і тиранічний дух, властивий їм завжди. Він довго жив в Іспанії, приваблений її кліматом, і, нарешті, як і брат, перейшов на службу до прусського короля, який умів орієнтуватися в людях і прийняв їх так, як вони на те заслуговували. За такий прийом маршал Кейт віддячив чималими послугами і, що набагато цінніше, своєю щирою дружбою. Велика душа цієї гідної людини, вільнолюбної і гордої, могла підкорятися тільки узам дружби, але їй вона підкорялася так, що, попри всю відмінність їхніх правил, відтоді король для маршала був тільки Фрідріхом. Король давав йому важливі доручення, посилав його до Парижа, в Іспанію і, нарешті, коли він постарів і став потребувати відпочинку, призначив його правителем графства Невшательського, поклавши на нього благородне завдання провести там залишок життя в турботах про щастя цього маленького народу. Невшательці люблять лише показний блиск і мішуру, справжньої гідності не розуміють, а просторікування мають за свідчення розуму. Побачивши людину спокійну і без претензій, вони сприйняли його скромність за зарозумілість, відвертість – за грубість, лаконічність – за дурість і почали опиратися його добродійним турботам, оскільки він хотів бути корисним без догоджання і не вмів лестити тим, кого не поважав.
Коли в безглуздій історії з пастором Петіп’єром, вигнаним своїми побратимами за те, що він нікому не бажав вічних мук, мілорд став проти незаконних дій пасторів, – проти нього піднялася вся країна, інтереси якої він захищав. Коли я приїхав, це дурне ремство ще не затихло. З першого погляду я відчув жаль до цього поважного старого, так мене вразила худорба його тіла, вже виснаженого роками; але, вдивившись у його жваве, відкрите і благородне обличчя, я відчув повагу і таку цілковиту довіру, що вони взяли гору над усіма іншими почуттями. На моє коротке вітання він відповів тим, що заговорив про щось інше, немов я прожив тут уже тиждень. Він навіть не запропонував нам сісти. Набундючений поміщик так і залишився стояти. Але я помітив у проникливому і гострому погляді мілорда такий ласкавий вираз, що відразу відчув себе як удома і без церемоній сів на софу поряд з ним. З його дружнього тону, яким він одразу звернувся до мене, я зрозумів, що моя невимушеність йому сподобалась, і він, мабуть, подумав: «Ну, цей не невшателець!»
Дивовижна дія великої схожості характерів! У віці, коли серце звичайно вже втрачає своє природне тепло, цей добрий старий перейнявся до мене такою палкою приязню, що всіх здивувала. Він відвідав мене в Мотьє, під приводом полювання на перепелів, і провів зі мною два дні, ні разу не взявши до рук рушниці. Між нами запанувала така дружба, що ми не могли вже обійтися один без одного. Замок Коломб’є, куди він переїздив на літо, був розташований за шість льє від Мотьє. Не рідше ніж раз на два тижні я вирушав до нього на цілий день і так само пішки повертався до себе із серцем, завжди сповненим вражень від цієї людини. Звичайно, мене хвилювали при цьому зовсім інші почуття, ніж ті, що я переживав під час моїх подорожей з Ермітажу до Обона, але вони були не менш солодкі. Скільки сліз розчулення проливав я нерідко дорогою, думаючи про батьківську доброту, про милі чесноти і лагідну філософію цього поважного старця! Я називав його батьком, а він мене – «дитино моя». Ці ніжні імена частково дають уявлення про прихильність, що єднала нас, але не можуть висловити нашої взаємної потреби постійно бачитися й бути разом. Він будь‑що хотів оселити мене в замку Коломб’є і довго наполягав, щоб я зайняв кімнату, яку мені звичайно відводили там. Врешті‑решт я сказав йому, що вдома почуваю себе вільніше і волію мати змогу постійно відвідувати його. Він схвалив мою відвертість, і про це більше не було мови. О добрий мілорде! О мій гідний батьку! Як усе ще хвилюється моє серце на згадку про вас! Ах, варвари! Якого удару завдали вони мені, забравши у мене вашу прихильність! Але ні, велика людино, для мене ви залишаєтеся і завжди будете таким самим, як і я залишився тим самим. Вони набрехали вам, але не змогли змінити вас.
Мілорд маршал не позбавлений вад; він мудрець, але все‑таки людина. Попри надзвичайно проникливий розум, попри найбільший такт, який тільки можна собі уявити, попри глибоке знання людей, він дозволяє іноді увести себе в оману і не помічає цього. У нього дивна вдача; щось особливе, надзвичайне у складі розуму. Він ніби забуває про людей, яких бачить щодня, і згадує про них в той момент, коли вони найменше цього чекають. Його знаки уваги здаються недоречними, подарунки – примхою, а не бажанням зробити приємне. Він раптом дарує чи надсилає, що йому здумається, байдуже, це річ дуже дорога чи нічого не варта дрібничка. Молодий женевець, який хоче вступити на службу до прусського короля, приходить до маршала. Мілорд замість листа дає йому торбинку з горохом і доручає передати королю. Отримавши таку незвичайну рекомендацію, король негайно влаштовує її подавця на службу. І величні генії користуються мовою, недоступною вульгарним умам. Такі маленькі дивацтва, що нагадують капризи гарненької жінки, робили маршала в моїх очах ще цікавішим. Я був цілком певен і ще більше переконався в цьому згодом, що в серйозних випадках вони не впливали ні на його почуття, ні на уважне ставлення до людини, зв’язаної з ним дружбою. Але правду кажучи, його спосіб робити ласку відзначається тією ж дивністю, що і його манери. Наведу один лише випадок. Оскільки перехід з Мотьє до Коломб’є був для мене дуже втомливий, я зазвичай робив його за два прийоми: виходив з дому по обіді і ночував на півдорозі, у Бро. Господар на прізвище Сандоз мав у Берліні надзвичайно важливу справу і попросив мене спонукати його превосходительство підтримати його. Я охоче виконую його прохання: беру його з собою, залишаю його в передпокої і говорю про його справу мілордові, але той нічого мені не відповідає. Ранок закінчується. Проходячи через залу обідати, бачу бідолашного Сандоза, що знемагає заждавшись. Думаючи, що мілорд забув про нього, я, перш ніж сісти за стіл, знову починаю розмову про нього; у відповідь – ні слова, як і раніше. Я визнав трохи грубим такий спосіб дати мені зрозуміти, що я набридаю, і я замовк, жаліючи в душі нещасного Сандоза. Повертаючись другого дня, я був дуже здивований його вдячністю за гарний прийом і смачний обід у його превосходительства, який до того ж прийняв його супліку. Через три тижні мілорд відіслав Сандозу рескрипт, про який той просив, підписаний королем і перепроваджений міністром, не сказавши при цьому ні мені, ні Сандозу ні слова про цю справу, і я думав, що він не хоче нею займатися.
Я готовий без кінця говорити про Джорджа Кейта! З ним пов’язані мої останні світлі спогади; решта мого життя була суцільним горем і душевною мукою. Спогади про них такі сумні і такі невиразні, що мені вже неможливо внести який‑небудь лад у свою розповідь. Відтепер я змушений буду викладати факти без будь‑якої послідовності – так, як вони виникатимуть у моїй пам’яті.
Мене не забарилися заспокоїти щодо права на притулок у прусських володіннях. Король надіслав відповідь мілордові маршалу, в якому я, як і сподівався, знайшов доброго захисника. Його величність не тільки схвалив те, що маршал зробив, а ще й доручив йому (треба ж усе сказати) дати мені двадцять луїдорів. Добрий мілорд, збентежений подібним дорученням і не знаючи, як делікатніше виконати його, постарався пом’якшити образливість королівської подачки, перетворивши ці гроші в натуру і сказавши, ніби йому наказано забезпечити мене дровами й вугіллям для мого маленького господарства. Він навіть додав, можливо, від себе, що король охоче накаже збудувати мені такий будиночок, який я вподобаю, якщо я виберу для нього місце. Така пропозиція дуже мене розчулила і змусила забути погану вдачу короля. Я не прийняв ні того, ні іншого, але почав дивитися на Фрідріха, як на свого добродійника й покровителя, і так щиро прихилився до нього, що з того часу так само дорожив його славою, як раніше визнавав його успіхи незаслуженими. Незабаром він уклав мир, і я висловив свою радість з цієї нагоди, влаштувавши дуже гарну ілюмінацію. Я оздобив гірляндами будинок, де я жив, і з деяким почуттям мстивої гордості, правду кажучи, витратив на це майже стільки ж грошей, скільки король хотів подарувати мені.
Мир було укладено, і я думав, що тепер, коли його військова і політична слава досягла вершини, він подбає про те, щоб надати їй іншої форми і пожвавить свою державу, забезпечить процвітання торгівлі, сільського господарства, створить у ній нову землю і заселить її новим народом, підтримуючи мир з усіма сусідами і зробившись володарем Європи, після того як був її грозою. Він без ризику міг сховати свою шпагу в піхви, з цілковитою впевненістю, що йому не доведеться діставати її знову. Бачачи, що Фрідріх не робить кроків до роззброєння, я почав побоюватися, як би він не зловжив своїми перевагами і не виявився великим лише наполовину. Я зважився написати йому з цього приводу і, взявши дружній тон, який подобається людям його складу, підніс до нього святий голос істини, дослухатись до якого здатні небагато хто з королів. Ця вільність залишилась між нами. Я навіть не посвятив у неї мілорда маршала і передав йому свій лист до короля запечатаним. Мілорд відправив листа, не питаючи про його зміст. Король нічого не відповів, а коли через деякий час мілорд маршал був у Берліні, Фрідріх сказав тільки, що я добре його покартав. З цього я зробив висновок, що мій лист був погано сприйнятий і що відвертість моєї старанності визнали за грубість педанта. Можливо, що це так і було: можливо, я не сказав того, що треба було сказати, і взяв тон, якого не треба було брати. Я можу відповідати тільки за почуття, що змусило мене взятися за перо.
Незабаром після мого поселення в Мотьє‑Травері, маючи в своєму розпорядженні всі можливі докази, що мені дадуть спокій там, я почав носити вірменське вбрання. Думка про це не була новою: вона виникала у мене не раз і знову прийшла мені до голови в Монморансі, де часте застосування зондів, що прирікало мене довго не виходити зі своєї кімнати, змусило ясніше відчути переваги простого і довгого одягу. В Монморансі частенько з’являвся кравець‑вірменин, який приїжджав відвідати свого родича, це спонукало мене скористатися з нагоди, щоб одягнути новий костюм, не звертаючи уваги на те, що говоритимуть з цього приводу. Проте, перш ніж прийняти новий фасон одягу, я порадився щодо цього з пані де Люксембурґ, і вона схвалила мій намір. Я відразу ж замовив собі невеликий вірменський гардероб, але буря, що здійнялася проти мене, змусила мене відкласти зміну костюма до спокійніших часів. Лише через кілька місяців, коли мені довелося через болісні напади знов удатися до зондів, я вирішив, що можу, нічим не ризикуючи, носити свій новий одяг у Мотьє. Я навіть порадився з місцевим пастором, і він сказав, що я можу приходити в ньому навіть до церкви. І ось я надів куртку, довгий каптан, хутряну шапку, пояс і, побувавши в цьому вбранні на богослужінні, переконався, що цілком зручно піти в ньому і до мілорда маршала. Його превосходительство, побачивши мене в такому одінні, привітався до мене: «Салям алейкум!» – тим усе й скінчилося. Відтоді я вже не носив іншого одягу.
Остаточно відмовившись від літератури, я мріяв лише про те, щоб жити по можливості спокійним і приємним життям. На самоті я ніколи не знав нудьги, навіть зовсім нічого не роблячи: моя уява, заповнюючи всі порожнечі, здатна сама по собі захоплювати мене. Тільки бездіяльна балаканина в кімнаті, коли всі, сидячи один проти одного, працюють лише язиками, завжди була мені нестерпна. Коли ходиш, гуляєш, це ще нічого, принаймні хоч ноги та очі чимось зайняті. Але залишатися на місці склавши руки і теревенити про погоду, про настирливих мух або, ще гірше, перекидатися компліментами, – це для мене справжні тортури. Щоб не здичавіти, я вирішив навчитися плести шнурки. Я брав із собою робочу подушечку, коли йшов у гості, або сідав, як це роблять жінки, з роботою під дверима свого житла і розмовляв з перехожими.
Це заняття допомагало мені зносити беззмістовне базікання і проводити час без нудьги у сусідок, серед яких були досить милі і не без розуму. Одна з них, Ізабель д’Івернуа, дочка невшательського прокурора судової палати, здалася мені гідною того, щоб зав’язати з нею особливу дружбу, що стала їй у пригоді внаслідок моїх корисних порад і послуг, які я зробив їй за важливих обставин. Тепер, ставши гідною і доброчесною матір’ю родини, вона, мабуть, зобов’язана мені своєю розсудливістю, чоловіком, своїм життям і щастям. А я, зі свого боку, зобов’язаний їй найсолодшими втіхами, особливо протягом дуже сумної зими, коли вона, в розпалі моїх хвороб і засмучень, проводила зі мною і Терезою довгі вечори, що здавалися нам дуже короткими завдяки чарівності її розуму і взаємним виявам сердечних почуттів. Вона називала мене татусем, а я її – дочкою, і я певен, що ці імена, якими ми все ще величаємо одне одного, завжди будуть їй так само дорогі, як і мені. Бажаючи, щоб мої шнурки на що‑небудь придалися, я дарував їх своїм юним приятелькам на весілля з умовою, щоб вони самі годували своїх дітей. Її старша сестра отримала шнурок і виправдала подарунок. Ізабель також отримала і заслужила його не менше своїми добрими намірами, але на її волю не випало щастя виконати цю умову. Посилаючи їм ці шнурки, я написав обом листи, і перший з них облетів увесь світ, а другий не мав такого блискучого успіху: дружба не виявляється так галасливо.
Серед знайомств, що зав’язалися в мене по сусідству і про які не говоритиму детально, я мушу згадати знайомство з полковником Пюрі, власником будинку на горі, куди він приїжджав щоліта. Я не прагнув до зближення з ним, знаючи, що він мав лиху репутацію при дворі, а мілорд маршал і взагалі знатися з ним не хоче. А проте, після того як він одного разу сам завітав до мене і тримався дуже люб’язно, довелося й мені піти до нього з візитом. Так відбулося наше знайомство, і ми іноді обідали один в одного. Я познайомився у нього з паном Дю Пейру, з яким згодом так близько подружився, що не можу не розповісти про нього.
Дю Пейру був американцем, сином одного суринамського командира, заступник якого, пан Ле Шамбр’є, родом з Невшателя, одружився з його вдовою. Овдовівши повторно, пані Ле Шамбр’є оселилася на батьківщині свого другого чоловіка. Дю Пейру, єдиний син, дуже багатий і не обійдений материнською любов’ю, був вихований досить ретельно, і освіта пішла йому на користь. Він здобув багато напівзнань, деякий смак до мистецтва і особливо гордився тим, що розвинув свій розум. Його голландська зовнішність, холодна і філософська, смаглявий колір обличчя, мовчазний і потайливий характер вельми сприяли цій думці. Він був глухий і страждав на подагру, попри свою молодість. Це надавало всім його рухам статечності, поважності, і хоч він любив посперечатися, іноді навіть дуже затягуючи суперечку, загалом він говорив мало, тому що погано чув. Усі ці зовнішні дані імпонували мені. Я говорив собі: ось мислитель, мудра людина, яке щастя було б мати такого друга. Остаточно підкорило мене те, що він охоче розмовляв зі мною, але ніколи при цьому не висловлював мені ніяких компліментів. Він мало говорив зі мною про мене, про мої книги, ще менше про себе самого; він умів мислити, і все, що він говорив, було не позбавлене здорового глузду. Ця розсудливість і безсторонність привернули мене. Розум його не був такий піднесений і тонкий, як у мілорда маршала, але простотою вдачі він нагадував його. Я не захоплювався ним, але почував до нього прихильність, повагу, і потроху ця повага перейшла в дружбу. З ним я абсолютно забув про те заперечення, яке зробив колись баронові Гольбаху, що той дуже багатий; здається, я помилявся. Досвід навчив мене сумніватися в тому, що людина, яка володіє великими статками, може щиро любити мої принципи та їх автора.
Досить довгий час я рідко бачив Дю Пейру, бо не бував у Невшателі, де він жив, а він тільки раз на рік приїжджав у гори до полковника Пюрі. Чому ж я не бував у Невшателі? Через легковажність, про яку я не повинен змовчати.
Хоч я й перебував під захистом прусського короля і мілорда маршала і спочатку мені вдалося уникнути переслідувань у своєму притулку, але я не був позбавлений ремствувань місцевої публіки, членів міського правління і пасторів. Після прикладу, даного Францією, вважалося поганим тоном не завдати мені бодай якоїсь образи, адже не наслідувати моїх переслідувачів означало не схвалювати їх поведінки. Духівництво Невшателя, тобто спілка пасторів цього міста, дало перший поштовх, спробувавши підбурити проти мене міську раду. Коли ця спроба не вдалася, пастори звернулися до голови міського суду, який негайно заборонив мою книгу, при кожній добрій нагоді поводився зі мною не надто люб’язно, давав зрозуміти і навіть говорив мені, що коли мені здумається оселитися в місті, мене в ньому ніхто не потерпить. Вони наповнювали свою місцеву газетку всілякими непристойностями і банальним ханжеством, які хоч і викликали посмішки розумних людей, а проте збуджували народ і настроювали його проти мене. Все це не заважало їм голосно заявляти, що я мушу бути їм вельми вдячний за надзвичайну ласку, яку вони мені роблять, дозволяючи жити в Мотьє, де вони насправді не мали ніякої влади. Вони охоче почали б відмірювати мені повітря кухлями – за умови, щоб я платив за нього якомога дорожче. Вони хотіли, щоб я вважав себе зобов’язаним їм за те заступництво, яке король виявляв мені всупереч їм і яке вони ж наполегливо прагнули в мене відібрати. Нарешті, бачачи безуспішність своїх підступів, завдавши мені всієї можливої для них шкоди і знеславивши мене всіма доступними їм способами, вони перетворили на заслугу власне безсилля і стали запевняти мене, що тільки з їх доброї ласки мене й терплять у цій країні. Я мав би розсміятися їм в лице, та я був такий дурний, що образився і малодушно відмовлявся бувати в Невшателі. Я не з’являвся там близько двох років, хоча було забагато честі звертати увагу на вчинки таких людей: вони не можуть відповідати ні за добрі, ні за погані свої справи, тому що діють несамохіть. До того ж люди некультурні і неосвічені, готові схилятися тільки перед впливовістю, владою і грошима, далекі навіть від думки, що мають які‑небудь обов’язки щодо талантів і що ображати їх ганебно.
Один сільський мер, усунений з посади за хабарництво, говорив лейтенанту Валь‑де‑Траверу, чоловікові моєї Ізабели: «Кажуть, ніби цей Руссо дуже розумний, приведи‑но його до мене, щоб я переконався, чи правда це». Звичайно, незадоволеність людини, що вдається до подібного тону, не повинна дратувати тих, на кого її спрямовано.
Судячи з того, як поставилися до мене в Парижі, Женеві, Берні й Невшателі, я чекав, що й наш парафіяльний пастор буде до мене не набагато привітніший. Одначе мене йому відрекомендувала пані Буа де ля Тур, і він зустрів мене дуже люб’язно. Але в цій країні, де лестять усім без розбору, люб’язне поводження нічого не означає. Тим часом після свого урочистого прилучення до Реформатської церкви, живучи у протестантській країні, я не міг, не порушуючи своїх обітниць і громадянського обов’язку, нехтувати публічним сповіданням віри, яку я визнав. Тому я відвідував богослужіння. Але я боявся, як би мене не принизили відмовою, коли я підійду до причастя. Після того галасу, який зчинили в женевській раді і серед невшательського духівництва, важко було сподіватися, що місцевий пастор погодиться спокійно причастити мене в своїй церкві. І ось, бачачи, що наближається час причастя, я вирішив написати панові де Монмоллену (так звали пастора), щоб висловити йому свою щирість і заявити, що я завжди належав серцем до Протестантської церкви. У той самий час я додав: щоб уникнути суперечок про віру, не хочу вдаватися в жодні приватні пояснення з приводу догматів. Гадаючи, що тепер усе гаразд, я заспокоївся, не сумніваючись, що пан де Монмоллен не допустить мене до причастя без попередньої розмови, від якої я ухилився, і, таким чином, усе буде скінчено без будь‑якої провини з мого боку. Та ба: зовсім несподівано прийшов до мене пан де Монмоллен і сказав, що він не тільки допускає мене до причастя на запропонованій мною умові, а й, більше того, і він, і його старійшини вважають для себе за честь мати мене в своїй пастві. Ніколи в житті не був я такий уражений і такий утішений. Життя у вічній самотності на землі здавалося мені дуже сумною долею, особливо в нещасті. Серед стількох гонінь і переслідувань я переживав невимовну радість від думки, що можу сказати собі: «Я серед братів!» І я пішов до причастя з таким сердечним хвилюванням і з такими сльозами розчулення, які були, можливо, найбажанішим приготуванням до цього таїнства в очах Божих.
Через деякий час мілорд переслав мені лист пані де Буффлер, переданий – принаймні я так подумав – через д’Аламбера, який був знайомий з маршалом. У цьому листі, першому, що його написала пані де Буффлер після мого від’їзду з Монморансі, вона дуже нападала на мене за те, що я писав де Монмоллену, і особливо за те, що я причащався. Я не розумію, чому вона напустилася на мене, тим паче що з часу своєї подорожі до Женеви я завжди відкрито називав себе протестантом і публічно заявляв про це в голландському посольстві, причому абсолютно ніхто не бачив у цьому нічого поганого. Мені здалося забавним, що графиня де Буффлер хотіла керувати моєю совістю в релігійних питаннях. Та оскільки я не сумнівався, що її наміри (хоча й незрозумілі мені) були найкращими в світі, я не образився на такий дивний випад і відповів їй без гніву, виклавши свої причини.
Тим часом образи у пресі не вщухали, а їхні благочестиві автори докоряли владі за надто м’яке до мене ставлення. Цей дружний гавкіт, натхненники якого й далі діяли, не відкриваючи своїх облич, таїв у собі щось зловісне і страшне.
Я незворушно відмовчувався. Мене запевняли, що Сорбонна наклала заборону на мої твори. Я не йняв цьому віри. З якої речі Сорбонна почне втручатися в цю історію? Чи хотіла вона засвідчити, що я не католик? Це й так усім відомо. Можливо, вона хотіла довести, що я поганий кальвініст? Що їй до того? Було б досить дивно, якби вона взяла на себе такий клопіт; це означало б підмінити собою наших пасторів. Ще не бачачи цієї статті, я подумав, що її написано, щоб поглумитися із Сорбонни, і ще більше схилився до цієї думки, коли прочитав її. Нарешті, коли я вже не міг сумніватися в її достовірності, мені залишалося тільки думати, що всю Сорбонну треба запровадити до божевільні.
Але одна стаття засмутила мене набагато більше, адже написала її людина, яку я завжди поважав і захоплювався її стійкістю, хоча й шкодував про її засліплення. Я говорю про послання паризького архієпископа, спрямоване проти мене.
Мені здавалося, що я зобов’язаний відповісти на нього. Я міг це зробити не принижуючись. Це нагадувало той випадок, що стався у мене з польським королем. Я ніколи не любив грубих суперечок у дусі Вольтера. Я вмію битися тільки з гідністю і хочу, аби той, хто на мене нападає, не ганьбив моїх ударів, – інакше від мене годі чекати захисту. Я не сумнівався, що це послання написане на догоду єзуїтам, і хоча в той час вони самі були гноблені, я розпізнав у ньому їхнє давнє правило – добивати нещасних. Тому я теж міг піти за своїм повсякчасним правилом – шанувати особистість номінального автора і розбивати сам твір. Так і вчинив і, здається, небезуспішно.
Мені дуже подобалося жити в Мотьє. Для того щоб оселитися тут і доживати свого віку, мені бракувало тільки надійних засобів до існування, бо життя в цій місцевості досить дороге. Я бачив, що всі мої колишні плани зруйновані. Мені довелося кинути своє господарство і завести нове, оскільки всі мої старі пожитки були розпродані чи розтягнуті, та й з часу від’їзду з Монморансі в мене було чимало різноманітних витрат. Мій маленький капітал танув на очах з кожним днем. За два‑три роки він мав остаточно вичерпатись, а поповнити його було нічим, хіба тільки знову взятися до писання книжок, але я вже відмовився від цього згубного ремесла.
Певний у тому, що ставлення до мене незабаром зміниться, і публіка, схаменувшись, змусить владу червоніти за своє поводження зі мною, я думав лише про те, як би дотягнути до цих щасливих змін, коли я буду в змозі вибрати кращий спосіб добувати кошти на прожиття. З цією метою я знову взявся до свого «Музичного словника», який за десять років праці над ним так посунувся, що залишилося тільки закінчити його і переписати начисто. Незадовго перед тим мені прислали мої книги, і з їх допомогою я міг закінчити цю роботу. У той самий час мені прислали й мої папери, що дозволило мені почати написання своїх спогадів, яким я мав намір віднині цілком себе присвятити. Я почав переписувати листи до одного збірника, щоб він став дороговказною ниткою для моєї пам’яті відносно порядку і часу подій. Я вже відібрав ті, які хотів зберегти для цієї мети, і десятирічна послідовність не переривалася. Але, давши лад листам, щоб переписати їх, я виявив у них прогалину, що здивувала мене. Ця прогалина охоплювала майже шість місяців – із жовтня 1756 року до березня наступного року.
Я чудово пам’ятав, що відклав багато листів Дідро, Делейра, пані д’Епіне, пані де Шенонсо та інших, але не знаходив їх тепер. Куди ж вони поділися? Невже хтось наклав руку на мої папери протягом тих кількох місяців, поки вони залишалися в Люксембурзькому палаці? Це було незбагненно, адже я сам бачив, як маршал замкнув на ключ кімнату, куди я їх поклав. Багато листів жінок і всі листи Дідро не були датовані; щоб розмістити ці листи по порядку, мені довелося проставити на них дати з пам’яті і навздогад; тепер я подумав був, що помилився в датах, і знову перебрав усі листи без дат або які я сам датував, шукаючи серед них ті, які мали б заповнити прогалину. Та мої пошуки ні до чого не привели, я переконався, що прогалина справді існує, і що листи, напевне, були викрадені. Ким і з якою метою? Ось чого я не міг зрозуміти. Ці листи, що передували моїм великим сваркам і належали до часу мого найбільшого захоплення «Юлією», не могли нікого зацікавити. Щонайбільше – у них були якісь причіпки Дідро, насмішки Делейра, докази дружби пані де Шенонсо і навіть пані д’Епіне, з якою я був тоді в найкращих стосунках. Кому ж могли знадобитися ці листи? Що хотіли з ними зробити? Тільки через сім років я запідозрив, у чому полягала жахлива мета цієї крадіжки.
Остаточно впевнившись у цій нестачі, я почав перевіряти свої чернетки, чи не виявиться і там чогось подібного. Я дещо знайшов і, зважаючи на свою погану пам’ять, припустив, що бракує і ще дечого в купі моїх паперів. Я помітив, що відсутні чернетка «Чуттєвої моралі» і витяги з «Пригод мілорда Едуарда». Останнє, признаюся, змусило мене запідозрити пані де Люксембурґ. Ці папери пересилав мені Ля Рош, її слуга, і я не уявляв собі, хто, окрім неї, міг би зацікавитися цим клаптиком. Але навіщо їй був потрібен інший уривок, а також викрадені листи, якими навіть з поганими намірами не можна було скористатися на шкоду мені, хіба що переробивши їх? Я ні на одну хвилину не запідозрив маршала, знаючи його незмінну прямоту і справжню дружбу до мене. Я не міг навіть утвердитися в своїй підозрі стосовно його дружини. Після довгих і втомливих пошуків винуватця цієї крадіжки я нарешті вирішив, що найпевніше приписати її д’Аламберу, який, утершись у дім пані де Люксембурґ, міг знайти спосіб ритися в її паперах і взяти те, що йому хотілося, як з рукописів, так і з листів – або щоб завдати мені якоїсь прикрості, або щоб привласнити собі те, що могло йому знадобитись. Я припускав, що, введений в оману заголовком «Чуттєвої моралі», він думав, що знайде план справжнього трактату про матеріалізм і, як легко собі уявити, скористається ним проти мене. Упевнений, що, познайомившись із чернеткою, він скоро побачив свою помилку, і, вирішивши зовсім залишити літературу, я мало турбувався з приводу цього викрадення, вже не першого з його боку, і все зносив без нарікань. Незабаром я й думати забув про цю зраду, неначе її не існувало, і почав збирати матеріал, що залишився в мене, готуючись до праці над своєю «Сповіддю».
Довгий час я вважав, що в Женеві спілка пасторів чи принаймні громадяни і буржуазія протестуватимуть проти беззаконня, допущеного в спрямованій проти мене постанові. Але все залишилося спокійним, принаймні ззовні; спостерігалася загальна незадоволеність, що чекала тільки нагоди, щоб вихлюпнутися. Мої друзі чи то пак ті, хто називав себе так, закидали мене листами, вмовляючи стати на чолі їх і запевняючи, що з боку ради буде публічне вибачення. Боязнь заворушень і розбрату, що їх могла викликати моя присутність, завадила мені поступитися їхнім умовлянням. Вірний одного разу даній мною клятві ніколи не брати участі у громадянських чварах у своїй країні, я вважав за краще зносити образу і назавжди покинути батьківщину, ніж повертатися туди за допомогою жорстоких і небезпечних засобів. Я й справді чекав з боку буржуазії законних і мирних заперечень проти правопорушення, що надзвичайно її зачіпало, але їх не було. Її ватажки не так добивалися сатисфакції за образи, як чекали нагоди вислужитися. Вони умишляли зле, але мовчали і дозволяли раді виявляти ханжество і зводити наклеп, для того щоб зробити мене одіозною фігурою в очах простолюду, пояснюючи свої нападки релігійною ревністю.
Понад рік я марно чекав, що хто‑небудь висловить протест проти цієї незаконної постанови. Нарешті, бачачи, що мої співгромадяни від мене відступилися, я вирішив відректися від своєї невдячної батьківщини, де ніколи не жив, від якої ніколи мені не було ні добра, ні користі і яка за одне лише те, що я хотів їй віддати честь, вчинила зі мною так негідно, бо ті, хто повинен був піднести свій голос, промовчали. І ось я написав головному синдику – того року це був, здається, пан Фавр – листа, де урочисто відрікався від своїх прав громадянства, витримуючи, втім, того ж помірного і благопристойного тону, яким завжди відзначалися мої горді протести, що ними я часто відповідав серед своїх нещасть на жорстокість ворогів.
Цей крок відкрив нарешті очі громадянам Женеви. Вони зрозуміли, що їм і самим невигідно було відмовлятися від заступництва за мене, і вони піднялися на мій захист, але було вже пізно. У них були й інші причини для невдоволення, які вони приєднали до цієї і на отриманому матеріалі склали дуже розумні уявлення, розширювані й підкріплювані, у міру того, як рада, що відчувала підтримку з боку французького уряду, все ясніше показувала їм своїми жорстокими і грубими відмовами, що має намір остаточно їх поневолити. Ці сперечання викликали появу кількох брошур, що не мали вирішального значення, як раптом з’явилися «Листи із села» – книжка, з надзвичайним мистецтвом написана на захист ради, яка, здавалося, цілком знищила і змусила замовкнути партію невдоволених. Цей твір – міцний пам’ятник рідкісним талантам автора – належав перу генерального прокурора Троншена, людини розумної, освіченої, великого знавця законів і республіканського правління. Siluit terra.
Оговтавшись від першої розгубленості, представники буржуазії набралися духу написати відповідь, з якою доволі непогано впоралися. Але всі погляди звернулися на мене, як на єдину людину, здатну зітнутися з таким супротивником, маючи шанси його розбити. Признаюся, я теж так думав; і, спонукуваний співгромадянами, що ставили мені за обов’язок допомогти їм своїм пером у тих важких обставинах, причиною яких був я сам, я взявся до спростування «Листів із села» і, пародіюючи їхню назву, написав свої «Листи з гори». Я задумав і виконав цю справу в такій суворій таємниці, що, коли бачився в Тононі з ватажком представників, щоб обговорити їхні справи, і де вони показали мені начерк своєї відповіді, я жодним словом не обмовився про свою власну, вже готову, побоюючись, що коли чутки про неї дійдуть до женевського уряду чи до моїх особистих ворогів, то можуть виникнути серйозні перешкоди до її друкування. Та все ж мені не вдалося уникнути цього; мій твір став відомим у Франції ще до його виходу в світ; але заважати його появі не стали, щоб не дати мені здогадатися, як було розкрито мою таємницю. Скажу про це тільки те, що мені вдалося довідатись, тобто дуже небагато, і промовчу про свої припущення.
У Мотьє в мене було майже стільки ж знайомих, як в Ермітажі і в Монморансі, але вони здебільшого були зовсім іншого ґатунку. Досі мене відвідували люди, що мали зі мною щось спільне відносно таланту, смаків, життєвих правил, на що вони й посилалися як на причину своїх візитів і одразу ж починали розмовляти зі мною на цікаві для нас теми. У Мотьє було вже не так, і особливо це стосувалося французьких відвідувачів. До мене приходили офіцери чи інші добродії, що не мали ніякого літературного смаку, здебільшого навіть не читали моїх книжок. А проте вони, за їх словами, долали шлях у тридцять, сорок, шістдесят чи сто льє, щоб побачити мене, помилуватися на людину прославлену, знамениту, велику і т. ін. Мені кидали в обличчя найгрубіші, найбезсоромніші лестощі, від яких я раніше був захищений повагою моїх співрозмовників. Оскільки більшість цих гостей не вважали за потрібне називати ні свого імені, ні звання, оскільки їхні знання і мої стосувалися абсолютно різних предметів, і вони не читали і навіть не переглядали моїх творів, я не знав, про що з ними говорити. Я чекав, щоб заговорили вони, бо ж вони самі мали знати й пояснити мені, навіщо прийшли до мене. Неважко зрозуміти, що такі розмови були для мене не надто цікаві, хоча й могли бути цікавими для моїх гостей, залежно від того, що вони хотіли дізнатися. Оскільки я без усяких побоювань, невимушено висловлювався з усіх питань, з якими вони вважали за потрібне звернутися до мене, то зазвичай вони поверталися від мене такими ж обізнаними, як і я сам, щодо всіх дрібниць мого життя.
Так, наприклад, я познайомився з паном де Фенсом, стайничим королеви і кавалерійським капітаном королівського полку. Він постійно проводив декілька днів у Мотьє і навіть супроводжував мене пішки до Ла‑Ферр’єра, ведучи свого коня за вуздечку, хоч єдине, що між нами було спільного, полягало в тому, що ми обидва були знайомі з мадемуазель Фель та обидва грали в більбоке. Окрім пана Фенса, до мене приходили ще дивніші гості. Приходять до мене пішки якісь двоє, ведучи своїх мулів, нав’ючених невеликим багажем, зупиняються в готелі, самі чистять своїх мулів і просять дозволу відвідати мене. З зовнішнього вигляду цих погоничів мулів прийняли за контрабандистів, і незабаром рознеслася чутка, що до мене в гості прийшли контрабандисти. Але як тільки вони заговорили зі мною, я переконався, що це люди іншого ґатунку. Не будучи контрабандистами, вони легко могли виявитися шукачами пригод, і це змушувало мене якийсь час триматися з осторогою.
Але мої гості швидко мене заспокоїли. Один з них був пан де Монтобан, прозваний графом де ля Тур дю Пен, дворянин з Дофіне; другий – пан Дастьє, з Карпантра, колишній військовий; він заховав свій орден Святого Людовіка в кишеню, оскільки не мав можливості відкрито носити його. Обидва ці добродії відзначалися люб’язністю і дотепністю; розмова з ними була приємна і цікава; їхній спосіб подорожувати, що так добре відповідав моїм смакам і так мало – смакам французького дворянства, викликав у мені певну симпатію до них, а подальші стосунки з ними тільки зміцнили це почуття. Наше знайомство на цьому не скінчилося, воно триває і тепер, і вони кілька разів навідували мене, але вже не пішки, – це годилося тільки спершу. Та чим більше бачив я цих добродіїв, тим менше спільного знаходив у наших принципах і тим більше переконувався, що мої книги їм чужі і що немає справжньої приязні між нами. Чого ж вони хотіли від мене? Навіщо прийшли в такому вбранні? Чому залишалися по декілька днів? Навіщо приїжджали кілька разів? Чому так прагнули відвідати мене? Тоді я не ставив собі цих запитань, але згодом вони часто спадали мені на думку.
Моє серце, зворушене увагою цих людей, віддавалося їм несвідомо, особливо Дастьє, відвертіший характер якого дуже мені подобався. Я навіть листувався з ним і, бажаючи надрукувати свої «Листи з гори», подумував звернутися до нього, щоб обдурити тих, хто чекав пакета з моїм рукописом на шляху до Голландії. Дастьє багато і, можливо, з певною метою розповідав мені про свободу друку в Авіньйоні і пропонував мені свої послуги на випадок, якщо я захочу щось там опублікувати. Я зрадів цій пропозиції і послав йому поштою перші свої зошити. Протримавши їх у себе досить довго, Дастьє нарешті повернув їх мені, повідомляючи, що жоден видавець не наважується їх надрукувати. Я змушений був звернутися до Рея, передбачливо висилаючи йому свої зошити не інакше, як один за одним, і не розлучаючись із наступним, не впевнившись в отриманні попереднього. Перш ніж моя праця побачила світ, я дізнався, що її бачили в міністерствах, а д’Ешерні з Невшателя повідомив мене про якусь книгу Людини з гори , яку Гольбах приписував мені. Я запевнив його, як це й було насправді, що ніколи не писав книги з такою назвою. Коли з’явилися листи, він розлютився і звинувачував мене в брехні, хоча я не сказав йому нічого, окрім правди. Ось яким чином я дізнався, що про мій рукопис стало відомо. Переконаний у чесності Рея, я змушений був спрямувати свої припущення іншим руслом і все більше зупинявся на думці, що мої пакети були розкриті на пошті.
Приблизно того ж часу в мене зав’язалося інше знайомство, але спочатку тільки шляхом листування, з якимсь Лальо з Німа; він написав мені з Парижа, просячи прислати йому мій портрет у профіль. За його словами, він був йому потрібний для мого мармурового бюсту, який він замовив Ле Муану для своєї бібліотеки. Якщо це були лестощі, придумані для того, щоб задобрити мене, то вони вдалися якнайкраще. Я вирішив, що людина, яка захотіла мати у себе в бібліотеці мій мармуровий бюст, наповнена моїми книгами, а отже, і моїми принципами, і що вона любить мене, бо її душа співзвучна моїй. Звичайно, така думка не могла не спокусити мене. Згодом я познайомився з паном Лальо. Я побачив, що він дуже радий зробити мені якомога більше дрібних послуг і якомога більше втручатися в мої справи, але сумніваюся, щоб хоч одна з моїх праць була серед тих небагатьох книжок, які він прочитав у своєму житті. Не знаю навіть, чи є у нього бібліотека і чи має він потребу в чомусь подібному. Що ж до бюста, то Лальо задовольнився поганим глиняним зліпком, зробленим Ле Муаном, з якого він велів вигравіювати огидний портрет, який усе‑таки вважається моїм, наче й справді має зі мною якусь схожість.
Єдиним французом, що відвідував мене, як мені здавалося, з цікавості до мене і до моїх творів, був молодий офіцер лімузинського полку на прізвище Сег’є де Сен‑Бріссон, який красувався і тепер ще красується у Парижі і в світі завдяки приємним талантам і претензією на дотепність. Він приїхав до мене в Монморансі тієї зими, що передувала моїй катастрофі. Він сподобався мені жвавістю своїх почуттів. Потім він писав мені в Мотьє, і чи то він хотів полестити мені, чи то йому справді закрутив голову «Еміль», тільки він повідомив, що залишає службу, щоб жити незалежно, і вчиться столярного ремесла. У нього був старший брат, капітан того ж полку, у ньому мати душі не чула. Ця жінка, будучи великою святенницею і підпавши під вплив якогось ханжі абата, дуже погано ставилася до свого молодшого сина, звинувачуючи його в безбожництві і навіть у смертному гріху – знайомстві зі мною. Ці сварки спонукали молодого офіцера порвати з матір’ю і влаштуватися так, як я сказав вище, і все це для того, щоб стати маленьким Емілем.
Наляканий такою стрімкістю, я поспішив написати йому, щоб змусити його відмовитися від цього рішення, і вклав у свої докази всю силу переконання, на яку тільки був здатний. Вони подіяли. Він згадав про свої обов’язки щодо матері і взяв назад прохання про відставку з рук полковника, яке той розсудливо притримав, аби дати молодому офіцеру час схаменутися. Вилікувавшись від одного безумства, він упав в інше, яке мене не так здивувало, але теж не сподобалося: він став письменником. Він випустив одну за одною дві чи три брошури, що виявили деяку його обдарованість, але я не можу собі дорікнути, що роздавав йому з цього приводу особливі похвали, які заохочували б його продовжувати подібну кар’єру.
Через деякий час він приїхав до мене, і ми зробили разом паломництво на острів Сен‑П’єр. У дорозі він тримався якось інакше, ніж в Монморансі. У ньому було щось неприродне; спочатку це не надто мене вразило, але згодом часто згадувалось. Він відвідав мене ще раз в готелі «Сен‑Сімон», коли я був проїздом у Парижі дорогою до Англії. Тут я дізнався те, про що він не говорив мені раніше: що він обертався серед вищого світу і досить часто бачився з пані де Люксембурґ. Коли я жив у Трі, він не давав про себе ніяких звісток і нічого мені не переказував через свою родичку мадемуазель Сег’є, яка була моєю сусідкою, але ніколи не виявляла до мене прихильності. Одне слово, захоплення де Сен‑Бріссоном закінчилося так само раптово, як і знайомство з Фенсом, але останній нічим не був мені зобов’язаний, тоді як Сен‑Бріссон був мені зобов’язаний, якщо тільки дурниці, які я перешкодив йому зробити, не були грою з його боку, що, по суті, легко могло бути.
Із Женеви теж приїжджало до мене чимало народу. Делюки – батько і син – по черзі змусили мене бути доглядальником біля свого ліжка: батько захворів у дорозі, а син уже був хворий, вирушаючи із Женеви; обидва приїхали до мене видужувати. Пастори, родичі, святенники, різні пройдисвіти наїжджали то із Женеви, то зі Швейцарії не для того, щоб захоплюватися мною чи висміювати мене, як відвідувачі з Франції, а щоб лаяти і повчати. Єдиний, хто мені був приємний, це Мульту, що приїхав до мене на три‑чотири дні, і я дуже хотів би затримати його на довший час. А найчастіше приходив і набридав найбільше пан д’Івернуа, женевський торговець, родом з Франції і родич генерального прокурора в Невшателі. Цей пан д’Івернуа приїжджав двічі на рік із Женеви до Мотьє тільки для того, щоб побачитися зі мною, проводив зі мною кілька днів поспіль, з ранку до вечора, супроводжував мене на всіх прогулянках, привозив мені купу всіляких подарунків, втирався проти моєї волі до мене в довіру, стромляв носа в усі мої справи, незважаючи на те, що між нами не було нічого спільного ні в думках, ні в смаках, ні в почуттях, ні в знаннях. Не думаю, щоб він за все своє життя прочитав до кінця хоч якусь книжку, і сумніваюся, щоб він знав, про що писав я сам. Коли я почав збирати гербарій, він плентався за мною на ботанічні екскурсії, не маючи найменшого потягу до цього заняття. У нього навіть вистачило мужності провести наодинці зі мною аж три доби в харчевні в Гумуа, звідки я сподівався вижити його нудьгою і давши йому зрозуміти, як він мені набрид. Але мені не вдалося ні похитнути його неймовірної завзятості, ні розгадати її причину.
Серед усіх цих знайомств, нав’язаних мені і які я підтримував лише через силу, не можу не згадати єдине, яке було мені приємним і в якому я був сердечно зацікавлений: я говорю про молодого угорця, що оселився в Невшателі, а потім у Мотьє, через кілька місяців після того, як я сам там влаштувався. У цій місцевості його називали бароном де Соттерном, під цим ім’ям він і приїхав з Цюріха. Він був високий на зріст і гарної статури, мав приємну зовнішність, відзначався привабливим і милим поводженням. Він говорив усім і дав зрозуміти мені самому, що приїхав до Невшателя тільки заради мене і для того, щоб у спілкуванні зі мною навчитися служити доброчесності. Його обличчя, тон, манери, здавалося мені, цілком узгоджуються з його словами; і я вважав би, що знехтував одним з найбільших своїх обов’язків, якби випровадив молодого хлопця, що справляв таке приємне враження і шукав мого товариства заради такої гідної мети. Моє серце не вміє віддаватися наполовину. Незабаром він придбав усю мою дружбу і цілковите довір’я; ми сталі нерозлучні. Соттерн брав участь у всіх моїх піших прогулянках, і це йому подобалося. Я познайомив його з мілордом маршалом, і той дуже ласкаво обійшовся з ним. Не вміючи ще висловлювати свої думки по‑французьки, він говорив зі мною і писав мені тільки латиною, я відповідав йому французькою, і це змішування двох мов не зменшувало ні легкості, ні жвавості наших розмов. Він розповідав мені про свою родину, про свої справи, пригоди, про віденський двір, інтимні подробиці якого, очевидно, знав досить добре. Протягом майже двох років, які ми провели в найближчій дружбі, я завжди бачив у ньому м’якість характеру і не тільки чесність, але навіть душевну витонченість і велику внутрішню чистоту, надзвичайну благопристойність у словах – одне слово, всі ознаки шляхетної людини; і він не тільки викликав у мене глибоку повагу до себе, а й став мені дорогий.
У самому розпалі нашої дружби д’Івернуа написав мені з Женеви, щоб я остерігався молодого угорця, що оселився поблизу мене. Його начебто запевняли, що він шпигун, підісланий до мене французьким мністром. Це повідомлення могло тим більше стривожити мене, що в місцевості, де я жив, усі попереджали мене про необхідність бути обережним, що за мною стежать і постараються заманити мене на французьку територію, щоб там розправитися зі мною.
Бажаючи раз і назавжди заткнути рота цим недоречним порадникам, я запропонував Соттерну, ні про що не попереджаючи його, прогулятися пішки до Понтарльє; він погодився. Коли ми туди прийшли, я дав йому прочитати лист д’Івернуа, а потім, палко обійнявши юнака, мовив: «Соттерн не потребує доказів моєї довіри до нього, але публіка повинна знати, що я маю для цього підстави». Ці обійми були дуже солодкі, то була одна з тих душевних утіх, які чужі переслідувачам і які вони не в змозі відняти у своїх жертв.
Я ніколи не повірю, щоб Соттерн був шпигуном чи зрадив мене; але він мене обдурив. Тоді як я виливав йому своє серце, нічого не приховуючи, він мав твердість постійно закривати від мене своє і відмагався від мене, вдаючись до брехні. Він вигадав мені якусь історію, що змусила мене повірити, буцімто його присутність необхідна на батьківщині. Я благав його їхати якомога швидше, і він поїхав. А коли я думав, що він уже в Угорщині, то дізнався, що він у Страсбурзі. Соттерн був там уже не вперше. Він розбив там одну сім’ю; чоловік, знаючи, що я зустрічаюся з ним, написав мені про це. Я доклав усіх зусиль, щоб повернути молоду жінку до доброчесності, а Соттерна – до його обов’язків. Тоді як я думав, що вони розірвали свої стосунки, вони зійшлися знову, і чоловік мав навіть утіху застати юнака в себе вдома; після цього мені нічого було більше сказати. Я дізнався, що вдаваний барон обплутав мене тенетами брехні. Прізвище його було не Соттерн, а Соттерсгайм. Що стосується баронського титулу, яким його наділили в Швейцарії, то я не міг дорікати йому за це, оскільки він ніколи ним не користувався. Але я не сумніваюся, що він справді був дворянином, а мілорд маршал, який добре орієнтувався в людях і свого часу побував у нього на батьківщині, завжди вважав його за дворянина і ставився д нього як до такого.
Як тільки Соттерн поїхав, служниця готелю, де він харчувався, заявила, що вагітна від нього. Це була брудна шльондра, а Соттерна всі так цінували і поважали в цій місцевості за його поведінку і високу моральність, що її безсоромність усіх обурила. Найпривабливіші тамтешні жінки, що марно розсипали йому свої компліменти, розлютилися; я був у нестямі від обурення. Я доклав усіх зусиль, щоб змусити замовкнути цю негідницю, пропонуючи сплатити всі витрати і поручитися за Соттерсгайма. Я написав йому, глибоко впевнений не тільки в тому, що ця вагітність не має до нього ніякого стосунку, а й що це вигадка і все це тільки підступи його і моїх ворогів. Я хотів, щоб він повернувся і викрив шахрайку і тих, хто підучив її. Мене вразила непереконливість його відповіді. Він написав пасторові, у парафії якого жила ця шльондра, і, так би мовити, зам’яв справу. Бачачи це, я перестав утручатися і дуже дивувався, що такий розпусник міг до такої міри володіти собою, щоб своєю стриманістю схилити мене до найбільшої близькості.
Із Страсбурґа Соттерсгайм вирушив на пошуки щастя до Парижа, але знайшов там лише убогість. Він написав мені, признаючись у своєму peccavi . Спогад про нашу колишню дружбу схвилював мене до глибини душі; я послав йому трохи грошей. Наступного року, під час мого проїзду через Париж, я знову побачив його майже в такому самому становищі, але у великій дружбі з паном Лальо, причому так і не дізнався, звідки у нього це знайомство і давнє воно чи нове. Два роки по тому Соттерсгайм повернувся до Страсбурґа, звідки написав мені, і там же він помер. Ось коротка історія наших взаємин і те, що мені відомо з його пригод. Але, оплакуючи долю цього нещасного молодого хлопця, я ніколи не перестану думати, що він був гарного походження і що вся безладність його поведінки була наслідком умов, у які він потрапив.
Такі були мої надбання в Мотьє у розумінні зв’язків і знайомств. Скільки ж потрібно було б зібрати ще подібних знайомств, щоб відшкодувати мені гіркі втрати, що спостигли мене в той час!
Першою втратою була смерть герцога Люксембурзького. Його довго мучили лікарі, лікуючи й далі від якоїсь іншої хвороби, а не від подагри, яку не хотіли визнавати, і зрештою він став їхньою жертвою.
Якщо вірити тому, що писав мені з цього приводу Ля Рош, довірена людина дружини маршала, то саме на підставі цього прикладу, жорстокого і повчального, слід оплакувати вбогість величі.
Втрата цього доброго вельможі була для мене тим чутливіша, що він був моїм єдиним справжнім другом у Франції; а доброта його була така, що змусила мене зовсім забути про відмінність наших статків, і я прихилився до нього як до рівного собі. Наш зв’язок з моїм від’їздом не припинився, і він продовжував писати мені, як раніше. Проте мені здалося, що розлука чи моє нещастя охолодили його почуття до мене. Важко придворному зберегти колишню прихильність до людини, що впала в неласку сильних світу цього. До того ж я вважав, що не на мою користь виявився тут і величезний вплив, який мала на нього пані де Люксембурґ. Що ж до неї самої, то, незважаючи на деякі підкреслені і все рідші вияви прихильності, вона з кожним днем дедалі менше приховувала зміну своїх почуттів до мене. Вона написала мені три чи чотири рази до Швейцарії у різний час, після чого зовсім перестала писати. Потрібна була вся моя пристрасть, уся довіра, все засліплення, в яких я ще перебував, щоб не помітити в усьому цьому щось більше, ніж охолодження до мене.
Книговидавець Гі, товариш Дюшена, який після мого від’їзду часто відвідував Люксембурзький палац, написав мені, що я був згаданий у заповіті маршала. Це було цілком природно і правдоподібно, і я в цьому не сумнівався. Ця звістка змусила мене задуматися над тим, як мені слід розпорядитися заповіданим. Зваживши все, я вирішив прийняти те, що мені призначено, – з поваги до порядної людини, яка, будучи за своїм рангом малодоступною для дружби, була пов’язана зі мною щирими дружніми почуттями. Але я був позбавлений цього обов’язку, тому що ніколи більше не чув про цей спадок, справжній чи вигаданий. По правді кажучи, мені було б важко порушити одне з основних своїх етичних правил і чимось поживитися після смерті дорогої мені людини. Під час останньої хвороби нашого друга Мюссара Леніпс запропонував мені скористатися вдячністю хворого за наш догляд і вселити йому деякі розпорядження на нашу користь. «О, любий Леніпсе, – відповів я, – не поганьмо корисливими думками наш сумний, але священний обов’язок щодо вмираючого друга. Сподіваюся, що я ніколи не буду згаданий ні в чиєму заповіті, і в усякому разі, в заповіті друга». Десь тоді ж мілорд маршал заговорив зі мною про свій заповіт, і я йому відповів так, як сказав у першій частині своєї «Сповіді».
Другою втратою, ще тяжчою і ще непоправнішою, була смерть кращої з жінок і матерів. Обтяжена роками, пригнічена недугами і нещастями, вона покинула цю юдоль плачу й переселилася у світ праведних, де втішний спогад про добро, зроблене на землі, є вічною їм нагородою. Йди, покірлива і благородна душа, до Фенелона, Бернексаї, Катіна і до тих, хто на скромнішій царині, подібно до них, відкрив своє серце справжньому милосердю; йди насолоджуйся плодами твоїх добрих справ і приготуй своєму вихованцю місце, яке він сподівається з часом зайняти біля тебе! Ти щаслива у своїх нещастях тим, що Небо, поклавши їм край, позбавило тебе жорстокого видовища моїх! Боячись засмутити її серце розповіддю про початок своїх лих, я нічого не писав їй з часу свого приїзду до Швейцарії. Але я написав панові де Конзьє, щоб дізнатися про неї, і він повідомив мене, що вона перестала допомагати стражденним і страждати сама. Скоро перестану страждати і я; але, якби я не вірив у те, що зустрінуся з нею в майбутньому житті, моя слабка уява відмовилася б від думки про цілковите щастя, на яке я там сподіваюся.
Моєю третьою і останньою втратою, адже у мене вже не залишилося друзів, яких я міг би втратити, стала втрата мілорда маршала. Він не помер, але, втомившись служити невдячним, покинув Невшатель, і з того часу я більше його не бачив. Він живий і, сподіваюся, переживе мене. Він живий, і тому не всі мої земні прихильності порвані. Залишається на землі хоч одна людина, гідна моєї дружби, бо головна її цінність радше в тому, що сам її почуваєш, а не в тому, що викликаєш ті самі почуття в іншій людині. Але я втратив ту відраду, яку давала мені його дружба, і можу зарахувати його лише до тих, кого все ще люблю, але з ким уже не пов’язаний. Він поїхав до Англії, щоб дістати помилування короля і викупити свої колись конфісковані маєтки. Розлучаючись, ми планували нові зустрічі, які і йому здавалися такими ж солодкими, як і мені. Він мав намір оселитися в Кейт‑Холлі, у своєму замку поблизу Абердіна, і я повинен був вирушити до нього туди. Але мрії ці були надто для мене привабливі, щоб я міг сподіватися, що вони справдяться. Мілорд не залишився в Шотландії. Настійні прохання прусського короля повернули його до Берліна. Скоро читач побачить, що завадило мені туди до нього поїхати.
Перед своїм від’їздом, передбачаючи бурю, яку вже починали здіймати проти мене, він з власної ініціативи прислав мені документи на права громадянства у прусських володіннях, що, здавалося, мало слугувати мені надійним захистом від небезпеки бути вигнаним з країни. Сільська громада Куве у Валь‑де‑Травері пішла за прикладом правителя і, також безкоштовно, забезпечила мене посвідкою про належність до неї, тобто правами члена громади. Так, ставши з усякого погляду громадянином цієї країни, я був гарантований від будь‑яких спроб вигнати мене на підставі закону навіть з боку самого короля. Але ж не законними шляхами переслідують того, хто найбільше від усіх поважав закони.
Не вважаю за потрібне зараховувати до своїх втрат, що припадають на той час, смерть абата де Маблі. Проживши якийсь час у його брата, я зав’язав деякі стосунки з ним, але вони ніколи не були надто близькими; і в мене є підстави думати, що його почуття до мене змінилися, відколи я став знаменитіший, ніж він. Але тільки після публікації «Листів з гори» я помітив деякі ознаки його поганого ставлення до мене. У Женеві набув поширення лист до пані Саладен, приписуваний абатові, в якому він говорив про мою книгу, як про бунтівні крики розгнузданого демагога. Моя повага до абата Маблі і до його освіченості не дозволяли мені ні на мить припустити, що цей безглуздий лист належав йому. Я вчинив у цьому випадку так, як мені підказала моя правдивість. Я послав йому копію цього листа і повідомив, кого вважають його автором. Він нічого мені не відповів. Це мовчання здивувало мене; але хай читач уявить моє здивування, коли пані де Шенонсо написала мені, що цей лист і справді належить абатові, а лист від мене дуже збентежив його! Адже коли навіть припустити, що він має рацію, – як міг він виправдати свій різкий і публічний виступ, зроблений з легким серцем, не з обов’язку, без потреби, а з єдиною метою – накинутись на глибоко нещасну людину, що ніколи ні в чому не провинилася перед ним, і якій він завжди виявляв прихильність? Трохи згодом з’явилися «Діалоги Фокіона», що являли собою нестримну і безсоромну компіляцію з моїх творів. Читаючи цю книгу, я переконався, що автор склав собі план дій щодо мене і що відтепер у мене немає лютішого ворога, ніж він. Мабуть, він не пробачив мені ані «Суспільної угоди», яка була йому не до снаги, ані «Вічного миру» і хотів, щоб я зробив витяги з творів абата де Сен‑П’єра, лише з розрахунку на те, що я з цим не впораюсь.
Що далі посуваюся я вперед у своїй розповіді, то менше можу внести в неї ясності і стрункості. Тривоги мого подальшого життя не дали часу подіям як слід улягтися в моїй пам’яті. Вони занадто численні, заплутані і неприємні, щоб я міг розповісти їх послідовно. Єдине сильне враження, що залишилося у мене від них, – це враження жахливої таємниці, що приховує їхню причину, і в результаті я доведений до жахливого стану. Далі я розповідатиму як доведеться, залежно від того, що мені спаде на думку. Пам’ятаю, що в той час, про який ідеться, я цілковито поринув у написання своєї «Сповіді» і досить необережно розповідав про це всім і кожному, навіть не уявляючи, що комусь знадобиться і хтось захоче і зможе перешкодити цій справі. Та якби навіть я й подумав про це, то все одно не змовчав би, тому що з природи зовсім не здатний приховувати свої почуття і думки. Скільки я можу судити, саме чутка про цю справу стала справжньою причиною бурі, здійнятої для того, щоб вигнати мене зі Швейцарії і передати до рук тих, хто міг би перешкодити здійсненню мого наміру.
У мене був ще й інший план, і ті, хто боявся першого, дивилися на нього з не меншим невдоволенням. Я задумав видати повне зібрання своїх творів. По‑перше, таке видання здавалося мені необхідним для того, щоб засвідчити, які саме книги з поширюваних під моїм ім’ям справді мої, і дати публіці можливість відрізнити їх від тих псевдонімних творів, які мої вороги приписували мені, щоб зганьбити і принизити мене. А по‑друге, таке видання було для мене простим і чесним способом забезпечити собі шматок хліба, до того ж єдиним, оскільки я відмовився від написання нових книг, а мої спогади не могли вийти, поки я живий. Не заробляючи жодного су ніяким іншим способом і лише витрачаючи, я бачив, що мої кошти вичерпуються разом з доходом від моїх останніх творів. Ця обставина змусила мене пришвидшити видання мого «Музичного словника», ще не закінченого до кінця. Я виручив за нього сто луїдорів готівкою і сто екю довічної ренти. Та чи надовго вистачить ста луїдорів тому, хто витрачає щороку понад шістдесят, та й сто екю річної ренти все одно що нічого для людини, до якої зграї пройдисвітів і нероб зліталися, як шпаки.
До мене завітало кілька торговців з Невшателя пропонувати свої послуги для видання повного зібрання моїх творів, а з ними один ліонський власник друкарні чи книгопродавець на прізвище Регійя, що, не знаю, яким чином, втерся до їх компанії. Він і взявся всім керувати. Ми уклали цілком прийнятну угоду, яка відповідала моїй меті. Я мав матеріалу як друкованого, так і рукописного на шість томів ін‑кварто, а крім того, я зголосився сам спостерігати за друкуванням. За все це вони зобов’язалися виплачувати мені щорічну ренту в тисячу шістсот ліврів французькою монетою і видати одноразово тисячу екю.
Контракт був написаний, але ще не підписаний, коли з’явилися «Листи з гори». Страшенний вибух обурення проти цієї диявольської брошури та її ненависного автора злякав компанію, і справа розладналася. Враження від цієї останньої моєї праці можна прирівняти до того, яке справило свого часу моє «Міркування про французьку музику». Але воно хоч і викликало проти мене ненависть і наразило мене на небезпеку, проте не позбавило мене поваги суспільства. Коли ж вийшли у світ «Листи з гори», як у Женеві, так і в Версалі, вочевидь, були здивовані, як можна лишати живим таке чудовисько, як я. Мала женевська рада, підбурювана французьким посланником і керована генеральним прокурором, видала з приводу мого твору декларацію, в якій, затаврувавши її найжахливішими словами, оголосила, що вона негідна навіть бути спаленою рукою ката, і зі спритністю, майже сміховинною, додала, що було б ганебно не тільки відповідати на неї, а й згадувати про неї. Я палко бажаю, щоб хтось із моїх читачів, натхненний прагненням до правди і справедливості, зважився прочитати з початку й до кінця «Листи з гори». Тоді після всіх образ і жорстоких нападок, якими обкидали автора, він відчує, яка, смію сказати, стоїчна стриманість панує в цьому творі. Не маючи можливості відповідати на образи, оскільки я нікого не ображав, і не знаючи, як спростувати мої доводи, бо вони були незаперечні, мої супротивники вирішили зовсім не відповідати, нібито від надмірного обурення. Щоправда, коли вони сприймали неспростовні доводи як образи, то повинні були б уважати себе за надто скривджених.
Представники не тільки не заявили з приводу цієї огидної декларації ніякої скарги, а й пішли накресленим у ній шляхом, і, замість того щоб зробити своєю зброєю «Листи з гори», які вони приховали, щоб прикриватися ними як щитом, вони боязливо не віддали ні шани, ні справедливості цьому твору, написаному на їхній захист і на їхнє прохання. Вони не цитувати і навіть не згадувати його, хоча нишком черпали з нього всі свої аргументи, і лише точність, з якою вони пішли за порадою, що нею закінчується цей твір, стала єдиною причиною їх порятунку і перемоги. Вони нав’язали мені цей обов’язок, я виконав його, я до кінця послужив батьківщині та їх інтересам. Я просив їх забути про мене і думати в цих чварах тільки про себе. Вони спіймали мене на слові, і я більше не втручався в їхні справи, лише невпинно закликав їх до миру, нітрохи не сумніваючись у тому, що коли вони почнуть опиратися, то Франція їх розчавить. Цього не сталося, і я розумію, в чому причина, але тут не місце говорити про неї.
У Невшателі «Листи з гори» справили спочатку досить мирне враження. Я послав один примірник панові де Монмоллену. Він поставився до книги добре і прочитав її без заперечень. Тоді він був хворий, так само як і я, а коли видужав, прийшов дружньо відвідати мене і ні про що мені не говорив. Тим часом здіймався галас, десь уже палили цю книгу. Із Женеви, з Берна і, можливо, з Версаля вогнище обурення скоро перекинулося до Невшателя і, головне, до Валь‑де‑Травера, де почали за допомогою таємних підступів підбурювати народ ще раніше, ніж схаменулося духівництво. Смію сказати, що народ цієї країни мав би любити мене, як і всюди, де я жив, тому що я роздавав милостиню щедрою рукою, не залишаючи без допомоги жодного бідняка, нікому не відмовляючи в послузі, якщо був у змозі її зробити, поводився з усіма, можливо, навіть дуже запросто і завжди уникав будь‑яких відмінностей, які могли б викликати заздрість. Попри це, натовп, невідомо ким підбурюваний, потроху дійшов нарешті до люті, почав публічно ображати мене серед білого дня не тільки в селах і на дорогах, а й на людних вулицях. Ті, кому я зробив найбільше добра, особливо старалися; і навіть люди, які й далі користувалися моїми благодіяннями, не сміючи виступати відкрито, підбурювали інших, неначе хотіли таким чином відомстити за приниження бути мені зобов’язаними. Монмоллен, здавалося, нічого не помічав і ніяк себе не виявляв. Та оскільки наближався час причастя, він прийшов до мене і порадив не приходити того дня до церкви, запевняючи, що в усьому іншому він нічого не має проти мене і дасть мені спокій. Ця люб’язність здалася мені дивною, вона змусила мене згадати про лист пані де Буффлер, і я не міг зрозуміти, кому це так важливо, причащатимусь я чи ні. Оскільки подібну поступливість з мого боку я вважав боягузтвом і до того ж не хотів дати народу новий привід волати про моє безбожництво, я рішуче відмовився від пропозиції пастора, і він пішов незадоволений, давши мені зрозуміти, що я пошкодую про це.
Позбавити мене причастя своєю владою він не міг, для цього потрібна була заборона консисторії, що прийняла мене до лона Церкви, а поки звідти не було розпорядження, я міг сміливо приходити до причастя, не боячись відмови. Монмоллен добився в духовного начальства доручення викликати мене до консисторії і зажадати у мене пояснень про мою віру, а в разі моєї відмови – відлучити мене від церкви. Відлучення не могло відбутися інакше, як за рішенням консисторії більшістю голосів. Але селяни, що входили до цього зібрання і називалися старійшинами, очолювані і, як неважко здогадатися, керовані цим священиком, звичайно ж, мусили поділяти всі його думки, особливо в питаннях богослов’я, у яких вони були обізнані ще менше, ніж їхній пастир. Отож я отримав повістку і вирішив прийти до консисторії.
Якою щасливою обставиною і яким тріумфом було б для мене, якби я вмів говорити так, як писав! Як мені легко було б показати свою перевагу і здолати цього жалюгідного пастора на очах півдюжини його прихильників‑селян. Жадоба влади змусила протестантське духівництво забути всі принципи Реформації, і, щоб нагадати їх, мені досить було прокоментувати перші з моїх «Листів з гори», з приводу яких вони мали дурість ганьбити мене. Мій текст був готовий, треба було тільки розвинути його, і мій супротивник був би осоромлений. І я не обмежився б лише обороною; мені неважко було б перейти до нападу, тож він навіть не помітив би цього і не зміг захищатися. Пастори такого ґатунку, такі ж легковажні, як і неосвічені, самі дали мені якнайкращу можливість, про яку я тільки міг мріяти, щоб знищити їх. Але на жаль, треба було говорити, і говорити негайно, знаходити в потрібний момент думки, звороти, слова, незмінно зберігати повне самовладання, холоднокровність і ні на мить не збентежитися. Але хіба я міг чекати цього від себе? Я так ясно усвідомлював своє невміння висловлюватися експромтом. Я змушений був ганебно мовчати в Женеві перед зібранням, прихильним до мене і вже готовим усе схвалити. Але тут усе було навпаки: я мав справу з уїдливою людиною, яка знання заміняла підступністю, здатною розставити мені тисячу пасток, перш ніж я помічу хоч одну, людиною, яка вирішила будь‑що спіймати мене. Що більше я обмірковував своє становище, то більше воно здавалося мені небезпечним. Відчуваючи, що мені ні за що щасливо з нього не виплутатись, я придумав інший вихід. Я надумав виголосити промову перед зібранням консисторії, відмовити їй в компетенції і тим самим позбавити себе необхідності відповідати. Це було дуже легко: я записав цю промову і з небувалою старанністю почав учити її напам’ять. Тереза сміялася з мене, чуючи, як я постійно бурмочу і повторюю ті самі фрази, намагаючись утовкмачити їх собі в голову. Я сподівався, що нарешті виголошу свою промову; я знав, що каштелян, як представник короля, буде присутній на засіданні, що, незважаючи на підступи та інтриги Монмоллена, більшість старійшин прихильні до мене; за мене були розум, істина, справедливість, заступництво короля, влада державної ради, співчуття всіх добрих патріотів, зацікавлених у призначенні цього розслідування, – все сприяло тому, щоб підбадьорити мене.
Напередодні призначеного дня я знав свою промову напам’ять і проказував її не затинаючись. Усю ніч я подумки повторював її, а вранці вже нічого не пам’ятав. Я уявляв, що вже стою перед високим зібранням, бентежуся, в голові паморочиться, язик заплітається, – одне слово, майже тієї самої хвилини, коли час було виходити, я остаточно занепав духом, залишився вдома і вирішив написати до консисторії, похапцем виклавши причини, через які я не зміг прийти, і посилаючись на свій недуг, який і справді, зважаючи на тодішній мій стан, не дозволив би мені витримати засідання до кінця.
Пастор, спантеличений моїм листом, відклав справу до наступного засідання, а тим часом і особисто, і через своїх прихильників намагався всіляко спокусити тих старійшин, які слухалися не його обмов, а голосу своєї совісті і висловлювали думку, відмінну від думки духівництва і його власної. Але хоч як переконливо повинні були впливати на людей цього ґатунку аргументи пастора, добуті ним з‑під поли, йому вдалося схилити на свій бік лише двох чи трьох, уже заздалегідь йому відданих і прозваних його тінню. Королівський чиновник і полковник Пюрі, що взяв гарячу участь у цій справі, утримали решту в межах їх обов’язку, і коли цей Монмоллен заговорив про моє відлучення, консисторія більшістю голосів відмовила йому у своїй згоді. Тоді він звернувся до останнього засобу: вирішив збунтувати простолюд. Він відкрито взявся до діла разом зі своїми прихильниками та деякими з громадян і діяв з таким успіхом, що, незважаючи на численні і грізні рескрипти короля і незважаючи на всі розпорядження державної ради, я змушений був покинути цю країну, щоб не наражати на небезпеку життя королівського чиновника, якого могли вбити за те, що він захищав мене.
У мене залишився такий невиразний спогад про всю цю справу, що я не в змозі дати ніякого ладу, ніякого зв’язку думкам, що виникають у мене у голові, і можу тільки передавати їх уривчасто й окремо у тому вигляді, в якому вони спливають у моїй пам’яті. Пригадую, що з духівництвом велися якісь перемови, у яких Монмоллен був посередником. Він запевняв, що існують побоювання, як би мої книги не порушили спокою в країні, щоб таким чином позбавити мене можливості вільно писати. Він дав мені зрозуміти, що, коли я пообіцяю не брати більше до рук пера, то на минуле дивитимуться крізь пальці. Я вже дав таку обіцянку самому собі і без вагань дав її духівництву, але тільки умовно і лише щодо релігійних питань. Монмоллен умудрився отримати від мене цю заяву у двох примірниках, зажадавши внести до неї деякі зміни. Оскільки мою умову духівництво відхилило, я захотів отримати свою заяву назад. Монмоллен повернув мені один примірник, а другий залишив у себе, запевняючи, що загубив його. Після цього народ, відкрито підбурюваний пасторами, поглумився з королівських рескриптів, з наказів державної ради і не бажав їх визнавати.
У церквах мене громили з кафедри, називали антихристом, а в полі переслідували як перевертня. Мій вірменський одяг був для натовпу як пізнавальний знак. Я болісно відчував цю незручність, але зняти його саме тепер мені здавалося легкодухістю. Я не міг на це зважитися і спокійно розгулював країною у своєму каптані і хутряній шапці, не боячись тюкання натовпу і каменів, що іноді летіли в мене. Не раз, проходячи повз будинки, я чув, як їхні мешканці говорили: «Дайте‑но мені рушницю, я пущу йому кулю вслід». Я не прискорював ходу, і це ще дужче дратувало їх; але вони завжди обмежувалися лише погрозами, принаймні щодо вогнепальної зброї.
Під час цих хвилювань мені все ж таки двічі вдалося пережити велике задоволення, до якого я був особливо чутливий. Перше полягало в тому, що я зміг висловити свою вдячність через посередництво мілорда маршала. Всі чесні люди в Невшателі, обурені ставленням до мене і підступами, жертвою яких я став, з огидою ставилися до пасторів, добре розуміючи, що вони підкоряються чужоземному впливу і є лише прибічниками інших людей, які ховаються за їхніми спинами і змушують їх діяти замість себе. До того ж вони побоювались, як би мій приклад не спричинився до встановлення справжньої інквізиції. Судді, а надто пан Мерон, що змінив на посаді генерального прокурора пана д’Івернуа, робили все від них залежне, щоб захистити мене. Полковник Пюрі, хоч і приватна особа, зробив ще більше і з кращим успіхом. Це він знайшов засіб змусити Монмоллена сидіти в його консисторії і вказав старійшинам на їхні обов’язки. Маючи певний вплив, він спрямував його на те, щоб придушити бунт, але владі грошей і вина він міг протиставити лише владу закону, справедливості і розуму. Шанси були нерівні, і щодо цього Монмоллен восторжествував над ним. Але, зворушений його піклуванням і старанністю, я хотів відплатити послугою за послугу і якось розквитатися з ним. Я знав, що він дуже хотів отримати місце державного радника, але оскільки він погано заявив про себе у справі пастора Петіп’єра, то відпав від ласки як короля, так і губернатора. Я все‑таки ризикнув поклопотатися про нього перед мілордом маршалом, і так вдало, що всупереч всім очікуванням він дуже скоро дістав призначення від короля. Так доля, що завжди мене то підносила, то принижувала, кидала й далі мене з однієї крайності в іншу, і тоді як простолюд закидав мене брудом, я призначав державного радника.
Іншим великим задоволенням були для мене відвідини пані де Верделен. Вона возила свою дочку на води у Бурбон, звідти разом з нею і приїхала до Мотьє і прогостювала в мене три дні. Своєю увагою і турботами вона подолала нарешті мою давнішню антипатію, і серце моє, скорене її ласками, відплатило їй також прихильністю, яку вона здавна мені виявляла. Я був зворушений цим приїздом, особливо за нинішніх обставин, коли для збереження мужності я відчував таку велику потребу в дружній підтримці. Я побоювався, як би образи, якими обкидав мене простолюд, не засмутили її, і хотів позбавити її цього видовища, щоб не хвилювати її, але це виявилося неможливим. Хоча її присутність дещо стримувала нахаб, але під час наших прогулянок їй довелося побачити достатньо, щоб мати уявлення про те, що відбувається в інший час. Трапилося так, що саме тоді, коли вона гостювала в мене, вчинено було перший нічний напад на моє житло. Одного ранку її покоївка виявила, що моє вікно завалене камінням, яке в нього накидали вночі. Дуже масивна лава, що стояла на вулиці біля моїх дверей і була добре прикріплена до стіни, виявилася одірваною і приставленою стійма до дверей, так що, коли б її не помітили, перший, хто виходячи відчинив би зовнішні двері, міг бути вбитий на місці. Пані де Верделен знала все, що відбувається, оскільки не лише сама бачила, а й слуга її, людина надійна, часто бував у селі, заговорював з усіма, і його навіть бачили, як він розмовляв з Монмолленом. Але вона наче не звертала ніякої уваги на те, що відбувалося, не питала мене ні про Монмоллена, ні про кого іншого і майже уникала відповідати мені, коли я сам про них заговорював. Вона, здавалося, була впевнена, що мені найкраще було б переїхати до Англії, багато розповідала мені про пана Г’юма, який тоді був у Парижі, про його прихильність до мене, про його бажання бути мені корисним у себе на батьківщині.
Тепер треба сказати кілька слів про пана Г’юма.
Він здобув велику популярність у Франції, особливо серед енциклопедистів, своїми трактатами про торгівлю і політику, а в останній час – своєю «Історією дому Стюартів». З усіх його творів я читав лише уривки з цієї історії в перекладі абата Прево. Оскільки я не читав інших його книг, то, на підставі розповідей про Г’юма, був переконаний, що він поєднав у собі душу справжнього республіканця з англійськими парадоксами щодо розкоші. А тому вважав усю його апологію Карла I зразком неупередженості і був такої ж високої думки про його доброчесність, як і про талант. Бажання познайомитися з цією рідкісною людиною і здобути його дружбу значно вплинуло на мій намір переїхати до Англії, до чого постійно спонукала мене своїми порадами і пані де Буффлер, близька приятелька Г’юма.
Приїхавши до Швейцарії, я одержав од нього, через цю жінку, надзвичайно втішного листа, в якому він, розсипаючи похвали моєму таланту, наполегливо запрошував мене до Англії, обіцяючи скористатися всім своїм впливом і допомогою всіх своїх друзів, щоб зробити для мене приємним перебування в цій країні. Мілорд маршал, співвітчизник і друг Г’юма, потвердив мені все добре, що я про нього думав, і навіть розповів про нього один літературний анекдот, що дуже вразив як його, так і мене: Воллеса, що виступав проти Г’юма з приводу народонаселення стародавніх країн, не було, коли друкувалася його книга. Г’юм узявся переглядати коректури і спостерігати за виданням. Така поведінка була в моєму дусі. Адже і я почав з переписування, по шість су за примірник, пісеньки, складеної проти мене. Отже, у мене склалася дуже приємна думка про Г’юма, коли пані де Верделен стала гаряче розповідати про його дружню прихильність до мене і про його готовність надати мені гостинність в Англії, – саме так вона висловилась. Вона наполегливо вмовляла мене скористатися цією прихильністю і написати йому листа. Оскільки Англія мені не надто подобалась і я хотів зупинити свій вибір на ній тільки в крайньому разі, я відмовився писати і давати обіцянки, але дозволив їй робити все, що вона знайде доречним, щоб підтримати добре ставлення до мене пана Г’юма. Покидаючи Мотьє, вона переконала мене всіма своїми розповідями про цю чудову людину, що це мій друг і що сама вона ще більший його друг.
Після її від’їзду Монмоллен посилив свої підступи, і простолюд не знав стриму. Я тим часом і далі спокійно прогулювався серед улюлюкання, а любов до ботаніки, що прокинулася у мене в спілкуванні з доктором д’Івернуа, надавала нової цікавості моїм прогулянкам; я ходив околицями, збираючи рослини, і не зважав на вигуки всіх цих негідників, яких така холоднокровність дратувала ще дужче. Понад усе пригнічувала мене та обставина, що сім’ї моїх друзів чи тих, хто називав себе так, досить відкрито прилучалися до союзу переслідувачів. До них належала родина д’Івернуа, не виключаючи навіть батька і брата моєї Ізабелі, Буа де ля Тур, родича моєї приятельки, у якої я жив, а також пані Жирардьє, її невістки. Цей П’єр Буа був такий обмежений, такий дурний і тримався так грубо, що, для того щоб не сердитися, я дозволив собі висміювати його. Я написав у дусі «Маленького пророка» брошурку на кілька сторінок, названу «Видіння П’єра з гори, прозваного Ясновидцем», у якій знайшов спосіб доволі вдало посміятися з чудес, що стали тоді головною причиною для мого переслідування. Дю Пейру надрукував цю абищицю в Женеві, і вона мала в країні лише досить посередній успіх: невшательці, попри свій розум, зовсім не розуміють аттичних дотепів і жартів, якщо вони хоч трохи тонкі.
Дещо ретельніше я написав інший твір, що належить до того ж часу; рукопис його можна знайти серед моїх паперів, а про сюжет потрібно тут розповісти.
У вакханалії всіх цих декретів і переслідувань особливо вирізнилися женевці, які найбільше кричали, і серед них мій друг Верн. З воістину богословською великодушністю він вибрав якраз цей час, щоб опублікувати проти мене листи, в яких стверджував, що я не християнин. Ці листи, написані в дуже самовдоволеному тоні, не стали кращими через те, що, як запевняли, до них приклав руку і натураліст Бонне, тому що цей Бонне, хоч і матеріаліст, робився надзвичайно нетерпимим правовірним, як тільки заходила мова про мене. Звичайно, я не мав особливого бажання відповідати на цей твір, але, оскільки випала нагода згадати про нього в «Листах з гори», я вставив туди досить зневажливий, короткий відгук, що розлютив Верна. Він зчинив скажений галас на всю Женеву, і д’Івернуа говорив мені, що той просто в нестямі. Через деякий час з’явився анонімний листок, написаний, здавалося, не чорнилом, а водою з Флегетона. У цьому листі мене звинувачували в тому, що я викинув своїх дітей на вулицю, тягав за собою гвардійську шльондру, занапастив себе розпустою, гнию від сифілісу та в інших подібних речах. Мені неважко було здогадатися, хто автор. Читаючи цей пасквіль, я перш за все подумав про те, чого варте так зване добре ім’я і репутація, якщо можна назвати завсідником притулку насолоди людину, яка жодного разу в житті там не бувала і найбільшим недоліком якої є несміливість і соромливість, як у невинної дівчини; і якщо сміють стверджувати, що я гнию від сифілісу, тоді як я не тільки ніколи не мав подібних хвороб, але, як стверджують медики, мав таку будову, що й не міг заразитися ними. Ретельно зваживши все, я вирішив, що не зумію краще спростувати цю книжечку, як надрукувавши її в тому місті, де найдовше жив. Я послав її Дюшену, щоб він видав її без змін, але з передмовою, в якій я називав Верна і стисло пояснював суть справи. Не задовольнившись публікацією цього листка, я послав його кільком особам, зокрема принцові Луї Вюртемберзькому, який був дуже люб’язний до мене і з яким я тоді листувався. Цей принц, дю Пейру та інші, очевидно, засумнівалися, що автором пасквіля був саме Верн, і осудили мене за те, що я так легковажно назвав його. Їхні доводи змусили мене замислитись, і я написав Дюшену, щоб він знищив цей листок. Гі повідомив мене, що він його знищив, але не знаю, чи так це: я стільки разів переконувався в його брехні, і ще один випадок не здивував би мене. З того часу мене огортає така глибока темрява, що мені неможливо крізь неї розрізнити істину.
Верн поставився до цього звинувачення із стриманістю, більш ніж дивною в людині, яка його не заслуговує, особливо ж після люті, виявленої ним раніше. Він написав мені два чи три дуже зважених листи, метою яких, мабуть, було дізнатися з моїх відповідей, що мені відомо і чи є в мене докази проти нього. Я відповів йому двічі коротко, сухо, різко, по суті, але без неввічливих висловів, і він не розсердився. На третій його лист я вже не відповів, бачачи, що він хоче зав’язати зі мною своєрідне листування, і він змусив мене відповідати йому через д’Івернуа. Пані Крамер написала Дю Пейру, що, на тверде її переконання, Верн не писав цього пасквіля. Все це нітрохи не похитнуло моєї впевненості; але оскільки я міг помилятися і в такому разі зобов’язаний був надати Верну належне задоволення, я передав йому через д’Івернуа, що зроблю це в бажаній для нього формі, якщо він зможе вказати мені справжнього автора пасквіля чи принаймні доведе, що не він написав його. Я зробив більше: добре розуміючи, що, врешті‑решт, коли він не винен, я не маю права вимагати якихось доказів, я вирішив викласти в досить ґрунтовній записці причини своєї впевненості і передати їх на розгляд такого посередника, якого Верн не зміг би не визнати. Ніхто не відгадає, кого я обрав у посередники: раду Женеви. У кінці своєї записки я заявляв, що коли, розглянувши її і провівши всі ті розслідування, які рада вважатиме за потрібне провести, маючи цілковиту можливість це зробити, вона вирішить, що пан Верн не є автором пасквіля, я негайно щиро цьому повірю, кинуся йому до ніг і проситиму в нього прощення доти, поки дістану його. Смію сказати, що ніколи ще моя гаряча любов до правосуддя, прямота і великодушність моєї вдачі, моя віра в любов до справедливості, що від народження властива кожному серцю, не виявлялися так повно і так яскраво, як у цій мудрій і зворушливій записці, де я без вагань брав найнепримиренніших моїх ворогів у посередники між мною і моїм наклепником. Я прочитав цю записку Дю Пейру, він порекомендував не давати їй ходу, і я так і зробив. Він порадив мені почекати обіцяних Верном доказів; я чекав їх і чекаю досі. Він порадив мені також поки що помовчати; я замовк – і мовчатиму, поки живий, вислуховуючи осуд за те, що звів на Верна таке тяжке, помилкове і бездоказове звинувачення, хоча в душі я впевнений і переконаний, як у власному існуванні, що автор пасквіля – він. Моя записка в руках у Дю Пейру. Якщо вона коли‑небудь побачить світ, у ній знайдуть мої докази і, сподіваюся, пізнають душу Жан‑Жака, яку мої сучасники так мало прагнули пізнати.
Час повернутися до моєї катастрофи в Мотьє і до мого від’їзду з Валь‑де‑Травера, після двох з половиною років перебування там і восьми місяців найжахливіших переслідувань, які я зносив з непохитним терпінням. Я не в змозі виразно згадати подробиці цього неприємного часу, але їх можна знайти в повідомленні Дю Пейру, про яке я розкажу згодом.
Відколи пані де Верделен поїхала, розворушення посилилося ще більше. Незважаючи на кількаразові рескрипти короля, попри розпорядження державної ради та всі зусилля каштеляна і місцевих суддів, народ вважав мене справжнім антихристом і, бачачи, що самим тільки галасом мене не здолати, вирішив, очевидно, діяти рішуче. Під час прогулянок на дорогах поряд мене звідкись раптом починало падати каміння, щоправда, поки що його кидали здалеку, не поціляючи в мене. Нарешті в ніч проти ярмарку в Мотьє, який звичайно буває на початку вересня, я зазнав нападу просто в домі, де жив, ще й наразив на небезпеку життя всіх його мешканців.
Опівночі я почув сильний гуркіт. Він долинав із галереї у верхній частині задньої стіни будинку. Від граду каміння, що сипалося у вікно та двері цієї галереї, зчинилася така гуркотнеча, що мій собака, який до цього мирно собі там спав, спочатку був загавкав, але з переляку замовк, забився в куток і почав гризти та дряпати дошки підлоги, намагаючись утекти. Почувши той гармидер, я підвівся з постелі, хотів вийти зі спальні до кухні, аж раптом камінь, кинутий очевидно дужою рукою, пролетів через кухню, розбивши шибки, вдарив об двері моєї кімнати так, що вони хряснули, і впав біля мого ліжка. Він був би поцілив мені в живіт, якби я встав на секунду раніше. Я думав, що бучу збили, щоб підняти мене з постелі, а камінь кинули для такого собі привітання. Я притьмом побіг до кухні, де побачив Терезу, яка вже так само схопилася і поспішала до мене, тремтячи зі страху. Ми притислися до стіни, подалі од вікна, щоб ухилитися від каміння і порадитися, що нам краще зробити, адже вийти з дому, щоб покликати на допомогу, було неможливо – нас би повбивали та й годі. На щастя, служниця одного дідуся, що мешкав поверхом нижче, теж прокинулася від цього шарварку й побігла по каштеляна, будинок якого був поряд з нашим. Той зараз схопився з постелі, поспішно накинув халат і негайно прийшов зі сторожею, яка, оскільки був ярмарок, робила нічний обхід і саме нагодилася. Розгром, який каштелян узрів у нашому домі, справив на нього таке гнітюче враження, що він збліднув, а побачивши каміння, яким була всіяна галерея, вигукнув: «Господи! Та тут справжня каменоломня!». Оглянувши нижній поверх, виявили: виважено двері, що вели на маленький задвірок: очевидно, хтось намагався вдертися в дім через галерею. Почали розслідувати, чому ж саме сторожа не помітила й не завадила заколоту, і виявилося, що мешканці Мотьє цього разу неодмінно побажали вартувати саме цієї ночі поза всякою чергою, хоча це мусило робити інше село. Назавтра каштелян надіслав рапорт державній раді, а звідти за два дні було наказано розслідувати справу, пообіцявши нагороду й дотримання таємниці тим, хто вкаже винних, а тим часом він звелів приставити на ніч королівським коштом варту до мого будинку і так само до суміжного з ним будинку каштеляна.
Наступного дня полковник Пюрі, генеральний прокурор Мерон, поміщик Мартіне, податковий збирач Гюйєне, скарбник д’Івернуа та його батько – одне слово, всі посадові й шановані особи тієї місцевості, всі гуртом прийшли до мене і почали вмовляти, щоб я поступився бурі і хоч на якийсь час покинув парафію, де мені тепер стало неможливо жити у спокої та пошані. Я навіть помітив, що каштелян, наляканий люттю цього одержимого народу і не впевнений у тому, чи вона, бува, не перекинеться й на нього, відчув би полегкість, якби я скоріше поїхав звідси, а йому не довелося б більше клопотатися моїм захистом, і він сам дістав би можливість виїхати, – що й зробив одразу після мого від’їзду. Я дався на їхні прохання, і навіть з легким серцем, позаяк видовище народної ненависті завдавало мені нестерпної муки, отже, залишатися далі я там більше не міг.
Відтепер я навіть мав вибір притулку: після того, як пані де Верделен повернулася до Парижа, вона в кількох листах до мене згадувала такого собі Волполя, якого називала мілордом, ніби той, як він запевняв, стараючись виключно заради моєї вигоди, пропонував мені притулок в одному зі своїх маєтків. Вона, описуючи його, не шкодувала барв, додаючи такі подробиці про житло й провізію, що видно було, як вони удвох з лордом Волполем турботливо розробляли цей план. Мілорд маршал також постійно радив мені переселитися до Англії або Шотландії і теж пропонував мені оселитися на його землях, проте з часом він запропонував мені дещо значно привабливіше: тепер він кликав мене до себе у Потсдам. Він переказав мені слова короля про мене, що були свого роду запрошенням приїхати туди. Герцогиня Саксен‑Ґоттська так розраховувала на цю подорож, що писала мені, упрошуючи заїхати по дорозі на гостину до неї. Але я був такий залюблений у Швейцарію, що не міг наважитися покинути її аж доти, поки у мене була хоча б найменша можливість там жити, і я скористався з цієї нагоди, щоб здійснити той проект, що захоплював мене вже кілька останніх місяців: я ще не говорив про нього тут, щоб не переривати нитки своєї розповіді.
Проект мій полягав у тому, щоб переселитися на острів Сен‑П’єр, що був частиною володінь бернського шпиталю і лежав посеред Б’єнського озера. Подорожуючи пішки разом з Дю Пейру минулого літа, ми ходили туди гуляти, і тоді цей острів просто зачарував мене. Відтоді всі думки мої були звернуті на те, як би там оселитися. Найбільше в цьому перешкоджала належність острова бернцям, які за три роки до того так ганебно прогнали мене. Тож крім того, що від самої думки про повернення до цих людей, які так погано мене свого часу прийняли, все моє єство повставало проти їхнього ставлення до мене, я ще мав підстави вважати, що й тепер вони не дадуть мені спокою на цьому острові, так само як в Івердоні. Я порадився з цього приводу з мілордом маршалом. Він так само, як і я, вважаючи, що бернці були б дуже раді бачити мене ув’язненим на цьому острові і тримати мене там як заручника тих творів, які я, можливо, написав би там, – доручив якомусь панові Стюрлеру, колишньому своєму сусідові в Коломб’є, розвідати їхні наміри щодо цього. Стюрлер звернувся до влади краю і на підставі її відповіді запевнив мілорда маршала, що бернці, яким соромно за свою колишню поведінку, тепер якнайбільше бажають, щоб я оселився на острові Сен‑П’єр, і обіцяють дати там мені спокій. Я ж, маючи пересторогу до того, перш ніж ризикнути вирушити туди на постійне проживання, ще й полковникові Шайє доручив зібрати потрібні відомості, і він повторив мені те ж саме. А вже після того, як податковий збирач острова дістав од свого начальства дозвіл на моє проживання там, я вирішив, що відтоді більше нічим не ризикую, зупинившись у нього з мовчазної згоди як короля, так і приватних власників (не міг же я сподіватися на те, що бернці відкрито визнають заподіяну мені несправедливість і таким чином порушать святе правило всіх без винятку правителів).
Острів Сен‑П’єр, який у Невшателі називають островом Ла‑Мотта, розташований на Б’єнському озері і має близько півмилі окружно, і хоча це, здавалося б, невеликий простір, утім, він дає всі продукти, необхідні для життя. Там є поля, луки, городи, ліси й виноградники, і все це завдяки різноманітній і пагористій місцевості створює краєвиди ще привабливіші через те, що вони не всі одразу стають доступними зорові, а відкриваються поступово, навзаєм підкреслюючи красу одне одного, і через те острів здається більшим, ніж він є насправді. Західна частина острова, звернена до Глереса і Бонвіля, становить собою дуже високу терасу. На цьому виступі влаштовано довгу алею, яку посередині перетинає великий павільйон, куди недільними днями, коли настає пора збирання винограду, сходиться народ з усіх навколишніх берегів, щоб повеселитися і потанцювати. На всьому острові є тільки один житловий будинок, зате просторий і зручний, – там живе податковий збирач. Цей будинок розташований у затишному, захищеному од вітру вибалку.
За п’ятсот чи шістсот кроків звідти, на південь від Сен‑П’єра, є інший острів, значно менший, необроблений і пустельний, немов одірваний колись бурями від великого; на його каменястому ґрунті ростуть тільки верби та деревій; але там є все ж таки доволі високий пагорбок, укритий зеленою травою і дуже привабливий. Форма озера – майже правильний овал. Береги його, менш багаті, ніж береги Женевського чи Невшательського озер, утворюють, проте, досить мальовничу панораму, особливо в західній частині, густо заселеній, облямованій виноградниками, що розкинулися під гірським пасмом. Вони нагадують виноградники у Кот‑Роті, але не дають такого доброго вина. У напрямі з півдня на північ розташований судовий округ Сен‑Жан, Бонвіль, Б’єн і на краю озера – Нідау, і все це впереміш із дуже милими селами.
Ось таким було це місце, яке я вподобав, і вирішив переселитися туди, покидаючи Валь‑де‑Травер. Цей мій вибір так відповідав моєму миролюбному духові, моїй схильності до самоти і лінощів, що я зараховую його до тих найсолодших мрій, які найбільше захоплювали мою уяву. Мені здавалося, що на цьому острові я буду подалі від людей, захищений від їхніх образ, більш забутий усіма, – одне слово, зможу ще глибше поринути в насолоду бездіяльністю і споглядальне життя. Мені хотілося б так замкнутися на цьому острові, щоб зовсім не мати ні з ким спілкування, і я справді зробив усе можливе, щоб уникнути необхідності це спілкування підтримувати.
Питання стало про кошти для існування. Дорожнеча їстівних запасів, а ще трудність їх доставки робить життя на цьому острові значно дорожчим, ніж на континенті, до того ж мешканці острова цілком залежні від податкового збирача. Цю перепону вдалося подолати, скориставшись допомогою Дю Пейру – він люб’язно запропонував мені свої послуги, узявши на себе видання всіх моїх творів, за яке свого часу бралась була одна компанія, та пізніше відмовилася від своїх намірів. Я передав йому всі рукописи для цього видання, сам їх розподілив і впорядкував. Ще я додав до цього зобов’язання передати йому пізніше спогади про своє життя і доручив зберігання всіх моїх паперів з неодмінною умовою скористатися ними тільки після моєї смерті, адже я хотів спокійно скінчити свій життєвий шлях, більше не нагадуючи про себе публіці. А тієї довічної пенсії, яку Дю Пейру пообіцяв мені виплачувати, цілком вистачило б на мій вік. Мілорд маршал, отримавши назад усі свої маєтки, також запропонував мені пенсію – тисячу двісті франків на рік, та я погодився на вдвічі меншу. Він хотів надіслати мені весь капітал, але я відмовився, не знаючи, куди його помістити. Тоді він передав його панові Дю Пейру, в руках якого той залишається досі, а я отримую з нього довічну ренту на умовах, про які домовився з дарувальником. Отже, коли скласти докупи мій договір з Дю Пейру, пенсію мілорда маршала, дві третини якої мали виплачуватися Терезі після моєї смерті, і ренту в триста франків од Дюшена, я міг розраховувати на пристойне існування для себе, а після моєї смерті – для Терези, якій я залишав сімсот франків ренти як з пенсії Рея, так і мілорда маршала. Мені не треба було більше боятися, що вона чи я залишимося без шматка хліба. Але так уже судилося, що почуття власної гідності змусило мене відмовитися від забезпеченості, яку могли дати мені удача і моя праця, і що я помру таким же бідним, як і жив. Хай читач сам вирішить, чи міг я, не ставши останнім негідником, виконувати зобов’язання, якщо їх весь час намагалися зробити для мене принизливими і при цьому завбачливо позбавляли мене будь‑якого іншого джерела існування, щоб я був змушений змиритися з моєю ганьбою. Так, ці люди навіть не сумнівалися, що моє рішення при такому виборі може бути іншим, давно склавши про мене думку, ніби я такий самий, як і вони.
Нарешті я міг заспокоїтися – необхідними коштами для прожитку я себе забезпечив, тож більше нічим не клопотався. Відійшовши од світу, я розв’язав руки своїм ворогам, але при цьому в благородному запалі моїх творів, у непохитності принципів я залишив такі ілюстрації мого внутрішнього світу, що цілком відповідали всій моїй поведінці і свідчили про властивості мого характеру. Тож я не потребував іншого захисту від своїх наклепників. Вони могли скільки завгодно зображувати під моїм ім’ям когось іншого, але цим одурювали тільки тих, хто хотів бути обдуреним. Я міг би віддати їм на розбір усе своє життя від початку до кінця: я певен, що за всіма моїми помилками і слабкостями, за моєю нездатністю нести будь‑яке ярмо завжди можна буде побачити людину справедливу, добру, незлостиву, яка не знає ані ненависті, ані заздрості, завжди готову визнати свою неправоту, ще більш готову забути чужу, що вбачає все своє щастя в тихих і лагідних почуттях і що у всьому доводить свою щирість до безрозсудності, до найнеймовірнішої неупередженості.
Отже, якоюсь мірою я прощався зі своїм віком і сучасниками, прощався зі світом, маючи намір усамітнитися на цьому острові до останніх своїх днів. Таке було моє рішення, там я сподівався виконати нарешті великий задум – почати бездіяльне життя, здійсненню якого до того часу марно присвячував малу здатність до діяльності, яку даровано мені Провидінням. Цей острів мав стати для мене казковою Папоманією – блаженним краєм, де всі сплять глибоким сном:

Нічого там не роблять і не працюють там.

Це якнайкраще влаштовувало мене, оскільки я завжди мало шкодував про сон: мені задосить було неробства, і, якби можна було нічого не робити, то навіть вважав би за краще марити наяву, а не в сновидіннях. Коли час романтичних проектів минув і дим марної слави більш сп’янив мене, ніж потішив, у мене залишилася тільки остання надія – дожити віку, не відчуваючи ні в чому скрути, перетворивши безділля на вічний стан душі. Таким життям живуть блаженні на тім світі, і в ньому відтепер вбачав я найбільше своє щастя тут, на землі.
Ті, хто так дорікає мені суперечностями, не проминуть нагоди дорікнути ще й таким. Я казав, що неробство, яке панує в суспільстві, нестерпне для мене, а тим часом прагну самоти лише для того, щоб самому вдатися до такого ж неробства. Атож, я й справді такий; коли в цьому і є суперечність, то вона полягає в моїй природі і не залежить від мене; тим часом тут не тільки немає будь‑якої суперечності, навпаки: саме завдяки цьому я й залишаюся завжди самим собою. Неробство в суспільстві вбивче, бо воно вимушене; неробство самоти привабливе, бо воно вільне і добровільне. Перебувати в компанії, де я змушений нічого не робити, мені неприємно, нестерпно, тому що це відбувається проти моєї волі. Я мушу залишатися на місці, немов приклеєний до стільця, або стояти стовпом, немов вартовий на чатах, не сміючи ворухнути рукою чи ногою, ані побігти, ані підстрибнути, ані заспівати, ані закричати, навіть жестикулювати не можна, коли б захотів; не сміючи навіть мріяти, відчуваючи водночас усю нудьгу неробства і всю муку силуваної неприродності, змушений бути уважним до всіх дурниць, які мовляться довкола, до всіх тих солодкомовних компліментів, і безупинно мучити свій мозок, придумуючи, що б його й собі докинути такого доречного‑дотепного. І це ви називаєте неробством! Та це каторжна праця!
Неробство ж, яке я так люблю, – це не те ледарювання, як можна собі уявити, коли можна сидіти, нічого не роблячи, склавши руки в цілковитій бездіяльності, і ні про що не думати. Ні, це водночас і неробство дитини, яка перебуває в постійному русі, хоча нічого не робить, і неробство пустомолота, який верзе нісенітниці, у той час коли руки його відпочивають. Я люблю займатися дурницями, розпочинати сто справ одночасно і при цьому жодну не закінчувати, іти світ за очі, щохвилини змінюючи свої плани, спостерігати за повадками мухи, придумувати, як би його зсунути з місця кам’яну брилу, щоб подивитися, що там насподі, із запалом братися до роботи, що потребує десятилітньої праці, а вже за десять хвилин без жалю кидати її і, нарешті, цілісінькими днями байдикувати, роблячи тільки те, що забаглося саме зараз.
Ботаніка, в тому сенсі, як я завжди її розумів і в якому вона поступово ставала моєю пристрастю, була саме тим вільним заняттям, яке здатне було заповнити всю порожнечу мого дозвілля, не залишаючи місця ні для моєї палкої уяви, ні для нудьги. Ліниво блукати полями й лісами, мимохідь зриваючи тут і там то квітку, то гілку, скубнувши травинку майже випадково, спостерігаючи тисячі разів те саме – і завжди мені це цікаво, завжди це новина для мене – ось чим я міг би заповнити цілу вічність, і при цьому не нудьгував би жодної хвилини. Хоч якою б витонченою, дивовижною й різноманітною була будова рослин, вона не вразить невігласа так сильно, щоб він зацікавився нею. Завжди ніби схожі і в той же час навдивовижу різні будовою, рослини здатні по справжньому зачарувати тільки тих, хто вже має певне уявлення про їх систематику. А решта, побачивши всі ці скарби природи, спроможні тільки тупо, одноманітно белькотати слова подиву і захвату. Вони не вирізняють подробиць: звідки їм знати, на що саме належить звертати увагу, також не бачать цілого, бо не мають аніякого уявлення про той ланцюг відповідностей і комбінацій, що вражають своїми дивовижами розум справжнього спостерігача. Я був спостережливим, але забудькуватим, і ця особливість завжди утримувала мене в тому щасливому стані, коли знаєш саме стільки, щоб усе тобі здавалося новим і захопливим. Розмаїття ґрунтових умов цього маленького острова забезпечувало мені на все життя досить велику різноманітність рослин для їх вивчення. Я не хотів залишати там жодної стеблинки без уважного дослідження і вже мав задум скласти з численних своїх цікавих спостережень опис місцевої флори – «Flora Petrinsularis».
Я написав Терезі, щоб вона приїхала до мене з моїми книгами і речами. Ми поселилися на утриманні в податкового збирача. У його дружини в Нідау були рідні сестри, які по черзі гостювали в неї, тож узяли до свого гурту й Терезу. Нарешті настало для мене те тихе життя, яким я й хотів би жити довіку. І що більше воно мені подобалося, то сильніше відчувалася гіркота того нестерпного існування, яким невдовзі змінилося моє раювання.
Я над усе в світі любив воду: самий тільки її вигляд завжди викликав у мене солодку, здавалося б, зовсім безпредметну мрійливість. Щоранку, за гарної погоди, я поспішав на терасу, – подихати свіжим і здоровим ранковим повітрям і подивитися на простір цього чудового озера, чиї навколишні береги і гори захоплювали мене своєю красою. Я не знаю іншого, більш гідного способу поклоніння Божеству, ніж це німе захоплення від споглядання Його дивних творінь, і для якого зайвими і марними були б будь‑які певні дії. Я розумію, чому в городян, які тільки й бачать довкола, що стіни будинків, вулиці та злочини, так мало віри, але не можу зрозуміти, як селяни, – особливо ті, що живуть усамітнено, – можуть бути невіруючими. Як може душа їхня не підноситися захоплено і вдячно стократ до Творця, який дарував їм життя серед тих чудесних, мальовничих краєвидів, що день у день постають перед їхнім поглядом! Особисто я, найчастіше в ранні години, змучений своїм звичайним безсонням, за давньою своєю звичкою відчуваю ці піднесені порухи душі, які зовсім не обтяжливі для мене необхідністю мислити. Але для цього потрібно, щоб мої очі чарувала дивовижна картина природи. У себе в кімнаті я молитвую рідше і менш пристрасно; та, побачивши прекрасний краєвид, почуваюся схвильованим, навіть не знаючи чому. Я десь читав, як один мудрий єпископ, об’їжджаючи свою єпархію, побачив бабусю, яка замість молитися тільки й могла, що вигукнути: «О!». Він сказав їй: «Завжди так молися, матінко, бо твоя молитва краща за наші». Саме такою, кращою молитвою, молюсь і я.
Після сніданку я з досадою поспішав написати кілька нікчемних листів, палко мріючи про ту щасливу мить, коли вже можна буде зовсім їх не писати. Якийсь час я порався в свої книгах і паперах, але більше розкладав їх та впорядковував, ніж читав. Така робота, що уподібнювалася для мене до рукоділля Пенелопи, давала мені можливість поринути на кілька хвилин у приємні роздуми, а далі це мені набридало, я кидав її і присвячував решту вранішніх годин – три або чотири – заняттям ботанікою, особливо системою Ліннея, яку до того вподобав, що не зміг цілком вилікуватися від цієї своєї пристрасті навіть після того, як зрозумів усю її марність. Лінней – великий спостерігач і вважаю, що єдиний учений, який разом з Людвігом підходив досі до ботаніки як натураліст і філософ, але він надто багато вивчав її з гербаріїв та садів і недостатньо – з самої природи. Для мене ж увесь острів був садом. Як тільки я хотів був зробити або перевірити яке‑небудь спостереження, я біг у ліс чи на луки з книгою під пахвою. Там я лягав на землю поряд з рослиною, що мене цікавила, і розглядав її, скільки мені було треба. Цей спосіб дуже допоміг мені пізнати рослини в їх природному стані, перш ніж їх окультурила чи занапастила людська рука. Кажуть, ніби Фагон, перший лікар самого Людовіка XIV, що умів назвати будь‑яку з рослин королівського саду і чудово знався на них, виявляв таке неуцтво в селі, що не міг визначити там жодної рослини. А я навпаки: знаю дещо з творінь природи і не знаю нічого з творінь садівника.
В пообідню пору я цілковито присвячував час дозвіллю, даючи повну волю своїй безтурботній вдачі, керуючись лише миттєвими своїми настроями. Часто, якщо не було вітру, я відразу, вставши з‑за столу, хутенько сідав у невеличкий човник, яким податковий збирач навчив мене правити за допомогою одного весла, і випливав подалі від берега. Момент, коли я відчалював, давав мені таку насолоду, таке радісне тремтіння, причину якого я сам не можу ні зрозуміти, ні пояснити: можливо, це було таємне тріумфування від думки, що зараз я буду недосяжним для злих людей. Потім я самотньо плавав озером, іноді наближаючись до берегів, але ніколи до них не причалюючи. Нерідко, пустивши свій човен на волю вітру і хвиль, я поринав у безпредметні мрії, напевно безглузді, але від того не менш чарівні. Іноді я вигукував, розчулений: «О природо! О матінко моя! Тільки під твоїм захистом я зараз тут, де немає нікого хитрого і підступного, хто став би між тобою і мною». Так відносило мене іноді на півмилі від суші, і тоді мені хотілося, щоб це озеро було океаном. Тим часом, щоб завдати втіхи також моєму бідному собаці, який на противагу мені не любив довгого перебування на воді, я звичайно придумував яку‑небудь мету для цих прогулянок: наприклад, висісти на маленькому острові, погуляти там годину‑дві або розлягтися на траві, на вершині пагорба, щоб досхочу надивитися на озеро і його околиці, розглянути й дослідити всі рослини навколо, і, як новий Робінзон, збудувати собі на цьому острівці уявлюване житло. Я вельми полюбив цей пагорб. Коли мені вдавалось узяти туди на прогулянку Терезу з дружиною податкового збирача та її сестрами, з якою гордістю я був їм тоді за лоцмана і провідника. Ми урочисто відвезли туди кроликів, щоб заселити його, – і це було ще одне свято для Жан‑Жака. Ці звірятка зробили острівець ще цікавішим для мене. Відтоді я почав бувати там частіше і щоразу радів, знаходячи ознаки успішного розмноження його нових мешканців.
До цих своїх розваг я додав одну, що нагадувала мені про миле серцю життя в Шарметі і до якої мене особливо спонукала осіння пора року. Мені подобалися дрібні сільські роботи, пов’язані зі збиранням зелені та фруктів, у яких ми – Тереза і я – радо допомагали дружині податкового збирача та його родині. Пам’ятаю, як до мене зайшов якось один з мешканців Берна на прізвище Кіршберґер і застав мене на великому дереві з прив’язаним до пояса мішком, який на той час був уже так туго набитий яблуками, що я не міг і поворухнутися. Я не був проти такої зустрічі, і вона та ще кілька подібних мене зовсім не засмутили. Я сподівався, що бернці, побачивши, чим я заповнюю своє дозвілля, більше не порушуватимуть спокій моєї мирної самоти. Я навіть вважав би за краще опинитися там з їхньої волі, ніж зі своєї: у всякому разі тоді я був би впевнений, що вони, зрештою, дадуть мені спокій.
Ось іще одне з тих зізнань, щодо яких я знаю наперед: читачі, які неодмінно бажають судити про мене по собі, зустрінуть їх з недовірою, незважаючи на те, що за все моє довге життя давно могли переконатися – я маю безліч схильностей, не схожих з їхніми. Особливо дивує те, що, відмовляючись визнати за мною почуття добрі чи байдужі, яких вони самі не мають, вони, проте, завжди готові приписати мені такі жахливі риси, що людське серце їх просто не могло б витримати. Тоді вони дуже легко знаходять у мені суперечність із природою, зображують мене чудовиськом, і жодна нісенітниця не здається їм неймовірною, якщо тільки вона здатна знеславити мене. Вони й думки не припускають про існування чогось незвичайного, що могло б зробити мені честь.
Та хай би що вони там собі думали чи говорили, це все одно не змусить мене перестати правдиво оповідати про те, чим був, що робив і думав Жан‑Жак Руссо, не пояснюючи і не виправдовуючи особливостей його почуттів і думок і не дошукуючись, чи думали інші так, як він сам.
Мені надзвичайно сподобалося життя на острові Сен‑П’єр, і врешті‑решт я почав мріяти, що було б добре залишитися там назавжди. Тепер від самих тільки думок про те, що я мушу зробити візити сусідам, чи про необхідність поїздок до Невшателя, Б’єна, Івердена й Нідау я вже почувався стомленим. День, пробутий десь‑інде, не на острові, здавався мені вкраденим у мого щастя, а покинути озеро було для мене рівнозначне тому, що вийти за межі своєї стихії. До того ж набутий досвід зробив мене боязким. Не встигало моє серце чимось потішитися, як я вже неодмінно чекав, що скоро втрачу це хороше в своєму житті, тому й палке бажання скінчити свої дні на цьому острові було неминуче пов’язане з острахом, що мене змусять його покинути. Я взяв собі за звичку сидіти вечорами на піщаному березі, особливо коли озеро хвилювалося. Тоді прибережні хвилі, розбиваючись коло моїх ніг, надзвичайно тішили серце, ніби розбивали мою тугу. Я спостерігав, і здавалося, бачив у них земну марноту, гостро відчуваючи при цьому противагу суєті – той мирний спокій, який дарував мій притулок, і ці втішні думки іноді зворушували мене до сліз. Я скількимога насолоджувався цим спокоєм, який порушувало тільки побоювання втратити його, але це побоювання ставало щораз сильнішим, і зрештою насолоду було зіпсовано. Відчуваючи всю непевність мого становища, я, звісно, не смів розраховувати на його тривалість. Я казав сам до себе: «О, коли б я міг проміняти свою свободу виходу звідси, яку я зовсім не шаную, на впевненість, що можу залишитися тут назавжди! Краще б тримали мене тут силою, ніж терплять на цьому острові з милості! Ті, хто мене тут тільки терплять, можуть коли завгодно вигнати мене. Чи ж можу я сподіватися, що мої переслідувачі, побачивши, який я тут щасливий, так просто дадуть мені спокій? Ба ні! Не досить того, що мені дозволено тут жити, я хотів би, щоб вони мене присудили до цього, щоб я був змушений тут залишатися і не бути звідси врешті вигнаним». Я заздрив долі Мікелі Дюкре, який спокійнісінько жив собі в замку Арберґ: якби він тільки побажав, був би щасливий. Нарешті ці постійні роздуми й тривожні передчуття нових нещасть, завжди готових впасти на мою голову, довели мене до того, що я тепер бажав – причому неймовірно сильно, – щоб моє перебування на цьому острові перетворилось на довічну неволю. І можу заприсягтися, що, якби тільки від мене залежало накликати на себе самого такий присуд, я, слово честі, залюбки це зробив би, маючи за краще примусово пробути решту життя на цьому острові, ніж наражатися на небезпеку бути звідти вигнаним у будь‑який час.
Слід сказати, що це побоювання недовго було безпідставним. У той час, коли я цього чекав найменше, прийшов лист із Нідау від окружного начальника, до округу якого належав острів Сен‑П’єр. У цьому листі від імені їх превосходительств він передавав мені наказ покинути острів та їхні володіння. Мені здалося, що це поганий сон. Справді, не могло бути нічого більш протиприродного, безглуздого, несподіваного, ніж подібний наказ: досі я вважав свої передчуття радше хвилюванням людини, наляканої нещастями, ніж пророкуванням, що мало бодай якусь підставу. Заходи, яких я вжив задля того, щоб забезпечити мовчазне схвалення правителя, спокій, з яким мені дозволили влаштуватися на новому місці, відвідини кількох мешканців Берна і навіть самого судді, їхнє, здавалося б, уважливе і дружнє ставлення до мене, сувора пора року, коли виганяти хвору людину просто жорстоко, – усе це давало мені, та й багатьом іншим людям, підстави думати, що в цьому наказі було якесь непорозуміння, і що якісь зловмисники свідомо обрали час збирання винограду і перерви в засіданнях сенату, щоб нагло завдати мені цього удару.
Я би міг одразу поїхати звідти, скорившись голосу свого справедливого обурення. Але куди? Куди їхати на початку зими, без мети, без підготовки, без провідника, без екіпажа? Чи ж я мусив покидати все напризволяще: свої папери, речі, всі свої справи? Щоб про все це поклопотатися, мені потрібен був час, проте в наказі не було зазначено, чи він мені відведений для цього. Під впливом безперервних нещасть мужність моя чимдалі слабнула. Вперше я відчув, що моя природжена гордість не витримала гніту необхідності, і, хоч як протестувала моя душа, все ж я був змушений принизитися до прохання про відстрочення. Я звернувся до пана Ґраффенріда, який надіслав мені цей наказ, попросивши його поклопотатися за мене. З його листа було видно, що сам він засуджує наказ, про який, на превеликий жаль, мусив мене повідомити. Вислови співчуття і поваги, яких було багато в цьому листі, здалися мені таким собі делікатним запрошенням розкрити йому своє серце, що я й зробив. Я не мав сумніву в тому, що мій лист розплющить очі цим несправедливим людям на їхнє варварство, і якщо жорстокий наказ і не буде скасовано, то мені хоча б нададуть достатнє відстрочення, – можливо, навіть цілу зиму – щоб я зміг приготуватися до від’їзду й обрати собі притулок.
Очікуючи на відповідь, я обмірковував своє становище і роздумував про те, як би знайти з нього вихід. Та хоч як я мудрував, кругом виникали самі тільки труднощі. Пригнічений горем, я вдався в журбу, здоров’я моє одразу занепало, безнадія охопила душу, і я вже не в змозі був дійти бодай якогось розумного рішення. Я розумів, що не маю куди податися, бо який би притулок я для себе не знайшов, мене однаково буде вигнано звідти будь‑яким з двох способів: або за допомогою таємних підступів скаламутять народ, підбуривши простолюд проти мене, або відкрито виженуть, не давши собі труду навіть пояснити мені причини вигнання. Отже, я не міг розраховувати на жодний надійний притулок, – у будь‑якому разі його потрібно було б шукати далі, ніж дозволяли мені мої сили і пора року. Все це знову наводило мене на ті роздуми, якими я нещодавно був перейнятий, і я насмілився побажати, ба навіть запропонувати: хай краще мене засудять до вічної неволі, ніж змушуватимуть і далі безупинно поневірятися світами, виганяючи з усіх притулків, які я тільки знайду для себе. Після того, як я написав листа панові Ґраффенріду, минуло два дні, і я написав другого листа, в якому просив його передати їх превосходительствам таку мою пропозицію.
Відповіддю Берна на обидва листи був наказ, що ряснів висловами офіційними і різкими: мені веліли покинути протягом двадцяти чотирьох годин острів, а також прилеглу і віддалену територію республіки й ніколи вже не повертатися туди, інакше на мене чекало суворе покарання.
Ця мить була справді жахлива. Відтоді мені траплялося зазнавати й гіршого, але ніколи вже я не відчув більшої скрути. Найсумнішим було те, що я був змушений відмовитися від свого плану – перезимувати на острові. Настав час розповісти читачам той фатальний анекдот, що довершив мої кривди і кинув у глибокий вир моїх лих цілий нещасний народ, доброчесність якого, що тільки зароджувалась, обіцяла коли‑небудь порівнятися з чеснотами Спарти і Риму. У «Суспільній угоді» я говорив про корсиканців як про новий народ – єдиний у Європі, ще не зіпсований законодавством, і висловив думку, що на такий народ можна покласти великі надії у разі, якщо йому пощастить з мудрим керівником. Мою книгу прочитали кілька корсиканців, і на них справило враження те, як правдиво я про них написав; а той факт, що вони на той час саме були зайняті створенням своєї республіки, спонукав їхніх керівників спитати моєї думки про цю важливу роботу. Якийсь Буттафоко, представник однієї з перших сімей Корсики, капітан Франції в Королівському італійському полку, написав мені у зв’язку з цим і надіслав деякі матеріали, які я в нього попросив, щоб ознайомитися з історією цього народу і становищем країни. Кілька разів мені також писав пан Паолі. І хоча я відчував, що ця справа мені не до снаги, я не міг не підтримати тих, хто вершив її, до того ж усі необхідні для цього матеріали я вже зібрав. Так я й відповів обом, і це листування тривало до мого від’їзду.
Саме в цей час я дізнався, що Франція посилає свої війська до Корсики і що вона уклала договір з Ґенуєю. Договір і відправлення військ занепокоїли мене. Навіть не підозрюючи про те, що все це може якимсь чином стосуватися мене, я все‑таки вважав за неможливу і дивну річ для себе працю задля такої справи, як устрій життя народу, що потребувала глибокого спокою, у той час коли цей народ, можливо, буде поневолено. Я не приховував своїх побоювань від пана Буттафоко, та він заспокоїв мене, запевнивши, що, якби в цьому договорі було щось, що загрожувало б свободі його народу, то він, як добрий громадянин, не залишався б на службі Франції. Насправді його відданість справі щодо створення законотворення Корсики, тісний зв’язок з Паолі не давали жодних підстав сумніватися в його намірах. Дізнавшись, що він часто буває у Версалі та Фонтенбло й підтримує відносини з де Шуазелем, я виснував для себе тільки те, що йому відомі справжні наміри французького двору, про що він і натякнув мені, не бажаючи ясніше висловлюватися в листах.
Усе це якоюсь мірою заспокоювало мене. Але, нічого не розуміючи в цій відправці французьких військ, не допускаючи навіть думки, що вони могли з’явитися там для захисту свободи Корсики (бо вона й сама чудово могла захиститися), я не міг остаточно заспокоїтися і серйозно взятися до праці, яку вже собі був запланував, щоб долучитися до роботи над корсиканським законодавством у тій частині його розроблення, участь у якій мені було запропоновано. А все тому, що досі не мав вагомих доказів, чи не виявиться раптом, що все це – лише гра, затіяна з метою вкотре позбиткуватися наді мною. Тож я дуже хотів побачитися з Буттафоко: це був єдиний спосіб почути від нього потрібні мені роз’яснення. Він пообіцяв мені цю зустріч, якої я чекав з величезним нетерпінням. Я не знаю, чи був у нього насправді такий намір, але якби навіть він його мав, то на заваді нашій зустрічі стали мої лиха.
Все більше роздумуючи про накреслену програму, занурюючись глибше у розгляд матеріалів, які мав, я чимдалі гостріше відчував потребу вивчити ближче і народ, який потребував нового устрою так, щоб він відповідав його потребам, і землю, населену цим народом, і те, в який спосіб до нього належало застосувати нові політичні установлення. А тим часом від дня до дня мені ставало дедалі ясніше одне: я не можу зібрати на відстані ті необхідні відомості, якими я мусив керуватися в своїй роботі. Я cповістив листом про це Буттафоко: той і сам погоджувався з цим, і хоча я ще остаточно не вирішив їхати на Корсику, однак багато думав про те, як краще здійснити цю подорож. Я розповів про це Дастьє – він колись служив на цьому острові при панові де Майбуа і тому мусив його знати. Він будь‑що заповзявся відраяти мене від цього наміру і, правду кажучи, змалював корсиканців та їхню країну такими жахливими, що я майже зовсім був охолов до цієї поїздки.
Та коли переслідування в Мотьє змусили мене розмірковувати про переселення зі Швейцарії, думка про це знову розжеврілася в мені – тепер я сподівався знайти нарешті у цих острів’ян той спокій, якого мене скрізь позбавляли. Одне тільки відлякувало мене від цієї подорожі – ота моя нездатність і одвічна нехіть до діяльного життя, на яке я тепер міг себе там приректи. Створений для того, щоб розмірковувати на дозвіллі, в самотині, я не здатний був говорити, діяти, займатися справами серед людей. Природа, що дарувала мені талант до першого, геть чисто відмовила в таланті до другого. А тим часом я відчував, що, не беручи безпосередньої участі в справах громадських, я буду змушений, щойно потраплю на Корсику, спілкуватися з її народом і дуже часто радитися з вождями. Адже сама мета моєї подорожі вимагала, щоб замість шукати притулку я збирав необхідні мені відомості серед народу. Поза всяким сумнівом, я не зможу там цілком належати собі і, проти волі потрапивши у самий вир подій, для яких я не був народжений, я житиму там життям, яке зовсім не відповідає моїм схильностям, тож справлю зовсім небажане, найгірше враження про себе. Я знав наперед, що не зможу потвердити своєю присутністю ту думку про мої здібності, яка склалася в них на підставі моїх книг, що я дискредитую себе в очах корсиканців і остаточно втрачу, на шкоду їм і самому собі, їхню довіру, без якої мені не вдасться успішно виконати ту справу, якої вони від мене сподіваються. Я був певен, що, покинувши таким чином звичну свою царину, я стану мало корисним для них, а самого себе зроблю нещасним.
Знівечений, змучений різними життєвими бурями, стомлений багаторічними переїздами та переслідуваннями, я гостро відчував потребу у спокої, а мої безсердечні вороги, здається, мали з того втіху, що повсякчас позбавляли мене його. Більш ніж будь‑коли я шкодував за тим милим неробством, за тим солодким спокоєм душі і тіла, яких так прагнув, і в чому моє серце, позбувшись нарешті химер любові й дружби, вбачало відтепер свою найбільшу розкіш. З жахом думав я про ті майбутні зусилля, яких конче мусив докласти, про те бурхливе життя, що чекало на мене, і якщо велич, краса, корисність предмета будили в мені громадянську відвагу, то від самої думки, що я мушу даремно пожертвувати своєю особистістю, вся та мужність зникала, мов лизень її злизав. Двадцять років глибоких роздумів наодинці з самим собою коштували б мені менше, ніж шість місяців діяльного життя серед людей і справ, до того ж я був певен: у мене нічого не вийде.
Я знайшов один вихід, який, як мені здавалося, здатний був усунути всі суперечності. Оскільки мене постійно переслідували мої таємні вороги, наздоганяючи мене у всіх притулках, де я спинявся, я не бачив тепер, крім Корсики, іншого місця, де б міг сподіватися на старість мати той спокій, якого мене всюди позбавляли. Тому вирішив, як тільки матиму таку можливість, вирушити до цієї країни, дотримуючись вказівок Буттафоко, але жити там спокійно, відмовившись, принаймні поверхово, від праці у царині законодавства, а віддячити моїм господарям за гостинність, склавши на місці історію їхнього краю, не припиняючи тим часом збирати потроху відомості, які б пізніше стали їм у пригоді, якщо тільки я доживу до того дня, коли мені це вдасться. Я сподівався, не беручи на себе спочатку ніяких зобов’язань, дістати можливість таємно, на дозвіллі, обдумати план, який би влаштував їх, притому не надто порушуючи заради цієї роботи милу моєму серцю самоту і не підкоряючись нестерпному для мене способу життя, який ніколи не був моїм покликанням.
Але в моєму становищі здійснити таку подорож було доволі важко. З того, що Дастьє розповів мені про Корсику, я дізнався, що найпростіші життєві зручності на цьому острові мушу забезпечувати собі сам, тобто всю білизну, одяг, посуд, кухонне начиння, папери, книги треба було везти з собою. Щоб переселитися туди з моєю доморядницею, належало перебратися через Альпи і проїхати двісті льє, тягнучи за собою весь цей вантаж. Довелося б перетнути володіння кількох правителів, а після того, як уся Європа виявила своє ставлення до мене, зрозуміло, що на додачу до всіх моїх нещасть сюди на своєму шляху я натраплятиму на різноманітні перешкоди, і мало знайдеться таких, хто не скористається нагодою завдати мені якоїсь нової образи, порушуючи супроти мене усяке міжнародне і людське право.
Величезні витрати, утома, ризикованість такої подорожі змушували мене наперед передбачити і добре зважити всі пов’язані з нею труднощі. Думка про те, що я в моєму віці врешті‑решт залишуся сам, не маючи на що жити, і далеко від знайомих, у цілковитій залежності від цього дикого і жорстокого народу, яким мені описував його Дастьє, спонукала мене ретельно обдумати цей крок, перш ніж наважитися на нього. Я гаряче бажав зустрічі з Буттафоко, на яку він давав мені підстави сподіватися, і чекав її результату, перш ніж дійти остаточного рішення.
Поки я вагався, почалися переслідування в Мотьє, що змусили мене виїхати звідти. Я не був підготовлений до тривалої подорожі, особливо до подорожі на Корсику. Чекаючи на лист від Буттафоко, я влаштувався на острові Сен‑П’єр, звідки мене було вигнано з настанням зими, як я вже розповідав. Укриті снігом Альпи робили тоді для мене це переселення нездійсненним, особливо за тієї поспішності, як мені наказували. Правда й те, що безглуздість подібного розпорядження робила його нездійсненним: у цій оточеній водами самоті, маючи в своєму розпорядженні одну тільки добу від часу оголошення наказу, щоб зібратися в дорогу і підшукати човни та екіпажі для від’їзду з острова і з усієї території, – хай би я навіть мав крила, – і тоді мені було б нелегко виконати наказ. Я написав про це судді в Нідау, відповідаючи на його лист, і поспішив покинути цей край несправедливості. Так мені довелося відмовитися від свого улюбленого проекту. А далі, охоплений відчаєм і тому не здатний до будь‑якої справи, я нарешті наважився скористатися запрошенням мілорда маршала і вирушити до Берліна, залишивши Терезу зимувати на острові Сен‑П’єр з моїми речами й книгами і передавши свої папери на зберігання панові Дю Пейру. Я так поспішав, що вже назавтра вранці поїхав з острова і прибув до Б’єна ще до полудня. І тут моя подорож мало не закінчилася через випадковість, про яку варто розповісти.
Як тільки рознеслася поголоска, що мені наказано залишити мій притулок, до мене ринув цілий потік відвідувачів з довколишніх місцевостей, найбільше бернців. Вони, всі як один запобігаючи переді мною, улещували мене, заспокоювали, облудно запевняючи, що, мовляв, це мої вороги, скориставшись канікулами і перервою в засіданнях парламенту, склали цей наказ, що зганьбив, за їх словами, усю без винятку Раду двохсот. У цій зграї утішників було кілька з Б’єна, маленького вільного містечка, вкрапленого в бернські володіння, і, між іншим, один юнак на прізвище Вільдремет, представник першої і найбільш авторитетної родини в цьому містечку. Отож цей Вільдремет гаряче переконував мене від імені своїх співгромадян обрати собі за притулок саме їхнє місто, всіляко запевняючи, що вони вельми раді будуть прийняти мене у себе, а також матимуть за честь створити мені такі умови, що я неодмінно забуду про всі ті переслідування, яких зазнав, і що там я буду убезпечений від будь‑якого впливу бернців, адже Б’єн – вільне місто, де не діють будь‑які чужі закони, отже, всі громадяни одностайно вирішили не йти за чужими намовами, які б могли зашкодити мені. Побачивши, що я непохитно тримаюсь на своєму, Вільдремет покликав на допомогу ще кількох осіб як з Б’єна та його околиць, так і з самого Берна, а з ними – й того самого Кіршберґера, про якого я вже говорив, – який хотів зустрітися зі мною від того часу, як я приїхав до Швейцарії, і зацікавив мене своїми талантами і принципами.
Але ще більш несподіваними і вагомими були наполягання пана Бартеса, секретаря французького посольства. Прийшовши до мене разом з Вільдреметом, він притьмом переконував мене зголоситися на запрошення останнього і здивував мене своєю пильною, зворушливою участю. Я зовсім не знав Бартеса, проте відчував у його словах палке дружнє завзяття і бачив, що він справді щиро бажає переконати мене влаштуватися саме в Б’єні. Він надзвичайно красномовно розхвалював мені це місто і його мешканців, з якими, за його словами, був тісно пов’язаний, і навіть кілька разів назвав їх своїми покровителями і батьками.
Усі ті міркування, які я щодо цього мав досі, після втручання Бартеса розвіялися. Я завжди підозрював, що таємним винуватцем усіх переслідувань, яких я зазнав у Швейцарії, був де Шуазель. Поведінка французького резидента в Женеві і посланника в Солотурні тільки підтверджувала ці підозри. Я бачив, що Франція таємно впливала на все, що сталося зі мною в Берні, Женеві, Невшателі, і вважав, що у Франції в мене є тільки один впливовий ворог – герцог де Шуазель. Я не знав, що й думати про відвідини Бартеса і його таку жваву участь зараз, коли важилася моя доля! Гоніння ще не зруйнували остаточно моєї довірливості, а досвід досі не навчив мене всюди бачити підступи під машкарою доброчесності. Здивований, я намагався зрозуміти причини цієї доброзичливості з боку Бартеса; я не був аж такий дурний, щоб думати, ніби він зробив це з власної волі. Я бачив усю відверту показовість і вдавану ласкавість, що свідчили про якусь приховану мету. Досі я ніколи не помічав, щоб хтось із цих залежних дрібних чиновників був здатний на ту великодушну заповзятливість, що нерідко зворушувала мене в людині, яка обіймала подібну посаду.
Колись я зустрічався в будинку пана де Люксембурґа з кавалером де Ботвілем, і той ставився до мене якоюсь мірою доброзичливо. Відколи його призначено посланником, я кілька разів мав змогу переконатися в тому, що він не забув мене, навіть більше – запрошував приїхати до нього в Солотурн. Це запрошення, хоч я туди й не поїхав, надзвичайно зворушило мене, адже я не звик до подібного привітного ставлення з боку людей, які обіймають такі високі посади. Тому я вирішив, що де Ботвіль, змушений дотримуватися інструкцій, які він мав у всьому, що стосувалося женевських справ, та все ж співчуваючи мені в моїх лихах, зберіг для мене особистими стараннями цей притулок у Б’єні, щоб я міг спокійно жити там під його заступництвом. Я був вдячний йому за цю увагу, хоча й не збирався скористатися його пропозицією, бо вже остаточно зважився на подорож до Берліна і з нетерпінням чекав тієї хвилини, коли приїду до мілорда маршала, адже був твердо тоді переконаний, що тільки біля нього матиму нарешті справжній спокій і гарантоване щастя.
Коли я від’їжджав з острова, Кіршберґер супроводжував мене до Б’єна. Там я зустрів Вільдремета і ще кількох інших б’єнців, які чекали мене на пристані. Ми всі разом пообідали в готелі. Тут моєю першою турботою було замовити екіпаж: я хотів їхати наступного ранку. За обідом ці добродії знову взялися мене упрошувати, щоб я залишився серед них, – і то так палко, з такими зворушливими умовляннями, що, незважаючи на всі мої рішення, серце моє, яке ніколи не вміло опиратися лагідному ставленню, розчулилося. А вони, побачивши мої вагання, напосіли так, що я нарешті дав їм перемогти себе, погодившись залишитися в Б’єні ще на якийсь час, хоча б до наступної весни.
Вільдремет зараз підшукав мені помешкання, на всі лади розхвалюючи мені як знахідку погану кімнатку на четвертому поверсі з вікнами на задвірок, де погляд мій тішила виставка смердючих шкур якогось чинбаря. Хазяїном помешкання був маленький чоловічок, паскудний з вигляду, з хитрою, лукавою фізіономією, а вже назавтра я дізнався, що він до того ж гульвіса, картяр, і про нього в кварталі вельми погана слава. Він не мав ані дружини, ані дітей, ані прислуги. Тож відтепер я цілими днями змушений буду сумно сидіти, зачинившись у своїй самотній кімнаті. Так сталося, що в найрадіснішій у світі країні мені було створено такі нестерпні умови, що я міг за кілька днів просто померти від тяжкої журби. Хоча мене й переконували в тому, що городяни, мовляв, усі як один бажають прихистити мене в цьому місті, я, буваючи на вулицях, не помітив у їхньому ставленні до мене нічого люб’язного і нічого привітного – в їхніх поглядах. Та, попри все це, я таки твердо вирішив залишитися, аж раптом дізнався, побачив і зрозумів уже наступного дня, що в місті відбувається якийсь страшний заколот у настроях, і все це – через мене. Якісь послужливі особи зараз же прийшли до мене, люб’язно попередивши, що вже завтра мені оголосять – і то за всією суворістю – наказ невідкладно покинути державу, тобто їхнє місто. Я не мав з ким радитися: всі мої доброзичливці десь поділися, ті, хто вмовляв мене залишитися, повтікали: Вільдремет зник, про Бартеса нічого не було чути, і судячи з того, що відбувалося довкола, його рекомендація, здається, не допомогла мені запобігти ласки його покровителів і батьків, про яких він нещодавно так багато розводився. Утім, такий собі пан де Во‑Травер, бернець, власник гарного будинку поблизу міста, запропонував мені притулок, сподіваючись, що там я, як він сказав, зможу уникнути побиття камінням. Але ця перевага здалася мені недостатньо привабливою, і я не спокусився нею, щоб далі продовжувати своє перебування серед такого гостинного народу.
Тим часом, затримавшись на три дні, я вже значно перевищив термін у ті двадцять чотири години, які бернці призначили мені для виїзду з їхніх володінь. Знаючи їхню жорстокість, я вже почав був хвилюватися, чи пропустять вони мене тепер через свою територію. Аж раптом – і це було вельми вчасно – до мене приїхав окружний начальник міста Нідау й вивів мене з клопоту. Оскільки він відкрито засуджував насильницький вчинок їх превосходительств стосовно мене, то великодушно визнав за необхідне для себе публічно засвідчити мені свою непричетність до цих їхніх розпоряджень. Найперше те, що він не побоявся покинути свій підвідомчий округ, щоб відвідати мене в Б’єні. Він приїхав напередодні мого від’їзду, причому не тільки не криючись ні від кого, ба навіть надавши своєму візитові офіційного вигляду: з’явився у власній кареті, у супроводі секретаря, і привіз мені паспорт від свого імені, щоб я міг вільно проїхати через Бернську державу без затримки і в будь‑який час. Його відвідини зворушили мене більше, ніж той паспорт. Я певен, що був би вражений таким його вчинком навіть у тому разі, якби це стосувалося не мене, а когось іншого. Немає нічого, що мало б більшу владу над моїм серцем, ніж мужній своєчасний вчинок на захист слабшого, пригнобленого несправедливо.
Нарешті, насилу діставши екіпаж, вранці наступного дня я покинув цю немилосердну країну, не чекаючи прибуття депутації, якого мусив сподобитись, не маючи навіть можливості побачитися з Терезою. Раніше я наказав їй їхати до мене, коли збирався залишитися в Б’єні, а тепер ледве встиг попередити запискою, повідомивши про своє нове лихо.
У третій частині, якщо матиму сили коли‑небудь написати її, читачі дізнаються, чому я, вирушивши до Берліна, насправді опинився в Англії, і як обидві жінки, зазіхаючи на головну роль у моїй долі, своїми інтригами вижили мене із Швейцарії, де я був недостатньо їм підвладний, а зрештою добилися того, що видали мене своєму другові.
Прочитавши цей твір графові й графині д’Егмон, князю Піньятеллі, маркізі де Мем та маркізу де Жюнньє, я додав:
«Я розповів правду. Той, кому відомі факти, що суперечать розказаному, хай навіть буцімто тисячу разів підтверджені, мусить знати, що йому відомі тільки брехня і наклеп. І якщо він не захоче перевірити і з’ясувати їх разом зі мною, поки я живий, отже, він не любить ані правди, ані справедливості.
Щодо мене, то я готовий заявити привселюдно і без страху: кожен, хто, навіть не прочитавши моїх творів, ознайомиться з моєю вдачею, характером, способом життя, моїми схильностями, задоволеннями, звичками і потім зможе повірити, що я людина нечесна, той і сам гідний шибениці».
Так я закінчив своє читання, і всі мовчали. Лише пані д’Егмон здалася мені схвильованою. Вона помітно здригнулася, але відразу ж опанувала себе і далі справляла мовчанку, як і всі присутні. Такий був результат мого читання і заяви.

«Сповідь» Ж.‑Ж. Руссо як текст‑повернення

«Сповідь» Жан‑Жака Руссо є унікальним твором з усіх можливих аспектів. Передмова до видання даного тексту жодною мірою не вимагає звернення до біографії автора чи окреслення його місця в історії культури, адже «Сповідь» є тим випадком (чи не першим у західноєвропейській літературі), коли твір говорить за автора й у цьому, до речі, слідує авторському наміру.
Більше двохсот років минуло з часу написання «Сповіді» Жан‑Жака Руссо, що нарешті виходить і в українському перекладі. За цей період до тексту Руссо звертався ледве не кожний письменник, філософ та літературознавець, які порушували питання почуттів, зв’язку з часом, самопізнання. Тобто до українського читача «Сповідь» приходить з величезним шлейфом пояснень та тлумачень найвідоміших науковців ХХ століття. Така популярність тексту Руссо у науковій гуманітаристиці підкреслює постійну актуальність «Сповіді» як твору, багатошаровість якого неможливо вичерпати повністю, і зовсім не означає, що звичайному читачеві, не озброєному дослідженнями провідних філософів, вхід у нього закритий.
Почати розмову про унікальність цього тексту варто саме з типу сьогоднішнього читача, якому адресована книга Руссо, оскільки в «Сповіді» діалог з читачем досягає найбільшого вираження у порівнянні з іншими його текстами. На початку ХХІ століття цей текст звучить особливо актуально та цікаво. Після усіх змін та трансформацій ХХ століття, після постмодернізму «Сповідь» Руссо повертається до сучасного читача зі здатністю відповідати найширшому діапазону смаків. «Сповідь» може бути прочитана і як біографія видатного просвітника та ілюстрація його філософських поглядів, і як глибоко психологічний твір про історію становлення почуттів, і як варіант пригодницького роману, і як історичний текст, і як притча про природу людини. Горизонти очікування читача «Сповідь» Руссо неодмінно і підтвердить, і зрадить одночасно. Читання «Сповіді» найменше включає питання «а що далі?». Занурюючи читача в час боротьби на політичній карті, зародження та протистояння філософських концепцій, текст повертає його до таємниць душі, діалогу людини, яка знає собі ціну та вірить у себе, зі світом.
Текст, у якому відсутні діалоги та швидкий темп розвитку подій, не відштовхує читача, а, навпаки, притягує, змушуючи відкривати не лише в Руссо, а й у собі нові виміри. У тексті «Сповіді» парадоксальним чином поєднуються письмо та усне слово. Автор наголошує на роботі письма як способу подвоєння своєї душі з метою усвідомлення своїх координат не лише у просторі, а й у часі. Герой‑оповідач «Сповіді» прагне наблизитися до розуміння себе  через опис подій минулого та, чи не головне, через опис часу письма про події минулого. Разом з тим тексту «Сповіді» (на відміну від роману Руссо «Юлія, або Нова Елоїза») не можна відмовити у характеристиці, яку виділив Жак Дерріда: у творі відбувається заміщення усного мовлення, висловленого слова, завдяки чому письмо постає змістовим доповненням до усного мовлення. Текст «Сповіді» звучить так, ніби Руссо сидить поруч і розповідає, дивлячись у вічі читачу, історію свого життя. Незважаючи на дистанцію, що відділяє сучасного читача від часу створення «Сповіді», людина початку ХХІ століття має змогу вступити у діалог з Руссо, який залишив себе у тексті не стільки як видатну особистість епохи Просвітництва, скільки як суб’єкта, який упевнено йде до правди власного «Я».
Засвідчуючи страждання, конфлікти та розкаяння Руссо у період роботи над книжкою, «Сповідь» говорить не лише про час свого створення – твір має здатність дивовижним чином показувати навіть сучасному читачу його час у тих смислах, що не проявляються на видимій поверхні життя.
Текст «Сповіді» від самого початку роботи над ним не знав браку уваги, що особливо зросла після смерті автора. Поліція могла заборонити публічні читання його книг, але смерть зробила Руссо недосяжним у буквальному значенні цього слова. Ховаючись від переслідувань не один рік, шукаючи притулку, де можна було б продовжувати пошуки істини, Руссо повернувся до свого читача через текст. Могила Жан‑Жака в Ермонвілі стала меккою, виник культ Руссо, проти чого влада виявилася безсильною. Укотре Руссо переміг усіх. Наступні епохи вносили свої корективи в тлумачення тексту «Сповіді», які, однак, не носили революційного характеру, а тому мало у чому змінювали текстове повідомлення останнього твору Руссо, що, попри намір свого автора, виявив: боротьба людини з самою собою не закінчиться ніколи. Здоровий глузд та критичне ставлення до себе кинули виклик ірраціональному страху людини просвітницького розуму в цьому тексті, що є і естетичною роботою, і екзистенційним завданням, проектом самопізнання, які отримали назву «Сповідь».
Відносини Руссо зі своїм часом були напруженими та відзначалися винятковою амбівалентністю. Навіть сьогодні у французькій критичній думці навколо його творчості залишається помітною спокуса змістити акцент у розмові про Руссо з текстів на тему інтриг його життя. Особисте життя Руссо – реальної людини завжди заважало належному сприйняттю його «Сповіді». Руссо залишається призмою ірраціональних страхів і на межі ХХ – ХХІ століть. Автор «Сповіді» занурився сам і занурює читача знову й знову в темні сторони Просвітництва.
Коли Руссо називають батьком нового аналізу почуттів, беруть до уваги багато його творів, але «Сповідь» у цьому колі займає особливе місце. В останньому своєму проекті Руссо підсумував життя та творчість в один пройдений шлях. Попри зауваження Франсуа Моріака про те, що Руссо був не першим, хто відкрив слабкість людини до виведення своїх таємниць назовні, саме завдяки «Сповіді» він увійшов в історію літератури та культури як дороговказ зміни напрямку творчої мандрівки. У той час як XVIII століття переживало бум теми мандрів як засобу підкреслення величі раціонально мислячої людини, Руссо поринає у внутрішню подорож ландшафтами пам’яті, звужуючи карту зовнішнього світу до маршруту приватного життя та таємниці почуттів.
Історія написання та видання «Сповіді» позначена боротьбою окремого суб’єкта з усім світом, непримиримістю, обуренням, пошуком засобів самовиправдання, примирення з собою і разом з тим таємничими процесами внутрішнього світу людини не лише як вінця цивілізації, а також як її вічної загадки. На час створення «Сповіді» Руссо вже був відомою людиною, яка відмовилася від життя серед представників вищого прошарку тогочасного суспільства. Охочих прочитати його «Сповідь» було більше ніж просто багато. Це добре знав видавець Руссо, який квапив його із закінченням тексту, але історія розгорталася зовсім не гладко. Усе почалося з непорозуміння: момент публікації автобіографічних творів виявився не тим, якого прагнув Руссо. За два місяці до смерті він вручив Полю Мульту третій варіант рукопису «Сповіді» з проханням надрукувати не раніше1800 року.
Автор знав з досвіду, принаймні з 1764 року, після друку «Почуттів громадян» («Sentiment des citoyens») Вольтера, яким травматичним може бути погляд на своє приватне життя. Він не міг ігнорувати той факт, що сповідь про його власне життя є водночас зізнанням про приватне життя близьких йому людей, на що у них не питали згоди. «Оскільки це неможливо зробити, не показавши й інших людей такими, які вони є, ця праця могла вийти в світ лише після моєї смерті і смерті багатьох інших». І тому він заздалегідь просить у самому тексті у них вибачення.
Неможливо точно визначити час, коли Руссо почав працювати над «Сповіддю». Різні джерела подають різні дати: з 1765‑го по 1770‑й, з 1775‑го по 1780‑й. У тексті «Сповіді» Руссо зізнається: «Я ніколи не міг нічого створити, сидячи з пером у руці за письмовим столом перед аркушем паперу. Я подумки пишу на прогулянках, серед лісів і скель, уночі в ліжку, під час безсоння». Безсумнівним залишається той факт, що роки роботи над проектом сповіді в житті Руссо були заповнені мандрами та буремними подіями. Він почав занотовувати свої спогади в особливо складний період свого життя: в 1762 році парламент Парижа засудив «Еміля», наказавши спалити текст, це рішення відразу наслідували республіка Женева і Голландія. Руссо переховувався і знайшов притулок у князівстві Невшатель. П’ять перших книжок написані у Вутоні, шоста – в Тріє, наступна – в Монтері, дванадцята – в Парижі. Руссо вкладає в письмо перші п’ятдесят три роки свого життя до 1767 року. Улюблений видавець Руссо Рей, Мульту та Дюкло квапили Жан‑Жака написати історію свого життя, і в 1764 році він почав писати свій портрет. Процес роботи над твором змінив напрям свого розгортання після сварки Руссо з Вольтером та видання «Почуттів громадян», в яких Вольтер, ховаючись під псевдонімом, відкривав усім відмову Руссо від своїх дітей (вчинок, який у тексті «Сповіді» набуде пояснення, причому Руссо підкреслить, що не приховував своїх дій, навіть більше – розповідав усім знайомим). Руссо подумав, що пані д’Епіне (про яку також багато мови у «Сповіді») дала матеріал для пасквіля на нього, і, будучи упевненим, що його прагнуть заплямувати назавжди, заборонив друк ескізу «Мій портрет» та з метою виправдатися і скомпрометувати опонентів почав писати «Сповіді».
Руссо довіряв видавцям та книгопродавцям у роботі з його навіть найдрібнішими документами, однак зіштовхнувся з пародіями на себе, спланованим чи мимовільним маскуванням його письма. Саме тому в 1774 році він забороняє будь‑яке видання своїх робіт без особистого дозволу та контролю. Був період, який знайшов відображення у тексті «Сповіді», коли Руссо вважав друзів не менш небезпечними за ворогів. Деякі з них навіть покаялись у спокусі завадити виданню праць Руссо. Рене де Жирарден, Поль Мульту, П’єр Дюпейру взяли на себе відповідальність за посмертне видання повного зібрання творів Руссо, громадянина Женеви, що виходило з 1782‑го по 1789 рік. Вони мали виконати чималу роботу: в рукописах «Сповідь» мала аж три нетотожні варіанти.
Друзі Руссо разом мали на руках перший неповний рукопис, що містив три перші книги та частину четвертої, до якого входив унікальний незавершений вступ (його не було в інших двох варіантах), другий текст, що був знайдений після смерті автора в письмовому столі, та третій варіант (що був переданий Мульту). Ухвалили у 1782 році видати повне зібрання творів, куди ввійшли перша частина «Сповіді» (перші 6 книг), нарис «Руссо судить Жан‑Жака» та «Прогулянки самотнього мрійника», а також «Роздуми про уряд Польщі» і зібрання кореспонденції.
У вступі до повного зібрання творів Руссо Дюпейру засудив перенесення тіла Руссо до пантеону й підкреслив нерозривний зв’язок Руссо‑людини з його творами. Як напише пізніше Леон Фейхтвангер, «живий Жан‑Жак розчинився у своєму творінні». Дюпейру зазначає, що Руссо не був безгрішним, але разом з тим він унікальний приклад доброчинної людини, «яку падіння підносили, а помилки спонукали боротися і перемагати».
Видавець уперто відмовлявся друкувати другу частину «Сповіді», що викликала багато суперечок. Після смерті свого батька П’єр Мульту в 1788 році надрукував книги VII–XII (другої частини) у Женеві. Він писав, що був свідком нетерпимості суспільства, і, намагаючись виправдати свій вчинок, заявляв про існування декількох екземплярів рукопису «Сповіді», які можуть потрапити в руки нескромних видавців, і тому, щоб попередити зміни в тексті Руссо, він вважав своїм обов’язком видрукувати частини, що перейшли йому у спадок. У книзі сьомій «Сповіді» Руссо так відгукується про свого майбутнього видавця: «Але найбільші свої сподівання я пов’язував з Мульту, молодим хлопцем, що подавав найбільші надії своїми талантами і гарячим розумом. Я завжди любив його, хоча його поведінка щодо мене часто бувала двозначною і хоча він був близький з моїми найлютішими ворогами. Попри все це, я все ще переконаний, що саме він найбільше покликаний стати захисником моєї пам’яті і месником за свого друга».
Видання «Сповіді» супроводжувалося запеклими суперечками між видавцями (Дюпейру, Жирарденом, сином Мульту). Дізнавшись про вчинок П’єра Мульту в Женеві, Дюпейру заявив про зраду і розпочав видання «Сповіді» у видавництві Невшателя, яке мало виправити помилки женевського видання. Ж. Роже, пастор та письменник з Лозанни, писав у листі видавцям, яких вважав дуже повільними та занадто обережними: «Небо навіки благословило Руссо, але помилилось у виборі його видавців».
Слід підкреслити, що частини «Сповіді» виходили з 1782‑го – року революції в Женеві, до 1789‑го – початку Французької революції. Для тексту автора, який оголосив «час революції», цей збіг став доленосним. Завдяки виданню частин книги в два етапи вихід другої частини перетворив першу, видану в 1782 році, на якір колективної пам’яті перших читачів «Сповіді». Горизонт очікування читачів гармоніював зі зростаючими революційними настроями, в світлі яких були сприйняті події приватного життя Жан‑Жака (зокрема такі, як відмова від дітей чи суперечки з відомими людьми). Якобінці прославляли Руссо, але чути не хотіли про його «Сповідь». Для них головною працею громадянина Женеви був «Суспільний договір», а ще педагогічний роман «Еміль».
Другий варіант рукопису «Сповіді», що є повним, виходив друком у місті Пуансо хоч і пізніше за перші видання, але все ж не за заповітом свого автора – у 1795 році.
Бажання виправдатися (що стало поштовхом до створення книги, в якій – як це не парадоксально – декілька разів отримує заперечення) не вплинуло на створення у тексті ідеалізованого образу видатної особистості XVIII століття. «Я обіцяв написати сповідь, а не самовиправдання, тому обмежуся сказаним». У передмові до драми «Нарцис» Руссо наводить думку, що може тлумачитися і як пояснення проекту «Сповіді»: «Готовий визнати, що існують безсумнівні генії, здатні прозрівати істину крізь покрови, які її окутують; ці нечисленні обрані душі протистоять глупоті та марнославству, ницим ревнощам та іншим пристрастям, якими сповнена любов до літератури… Важко виправдовуватися, але я сміливо визнаю, що труднощі не у виправданні перед широкою публікою чи перед моїми супротивниками, а у виправданні перед самим собою: бо лише я можу судити, подивившись у своє серце, чи вартий я того, щоб увійти в це обране коло… Мені потрібен був цей досвід, щоб закінчити знайомство з собою». Зі сторінок «Сповіді» постає людина без прикрас, зі своїми слабкостями, бажаннями, достоїнствами, успіхами та поразками.
Діалог Руссо зі своїм минулим включає цілий комплекс питань до тексту, що визначають його своєрідність у світовій літературі та підкреслюють постійну актуальність: відношення оповідача до себе як учасника подій минулого, діалектика правдивості та вигадки, замовчування та зізнання. Розгортання цих питань у порівнянні з питанням відношення біографії Ж.‑Ж. Руссо до історії героя, створеної у тексті «Сповіді», відкриває більш цікаві перспективи як для дослідника літератури, так і для пересічного читача. Людину, що постає зі сторінок «Сповіді», читач має право розглядати і як мислителя чи мрійника, як політика чи жертву манії переслідування, і як музиканта та романіста. У відповідь на сприйняття певного ракурсу образу Руссо, створеного «Сповіддю», твір одразу викриває його неповноту. Текст містить у собі безліч різноманітних пластів, що здатні відкрити читачеві найбільш різнопланові духовні перспективи.
Жан Старобінський, якого можна назвати найуважнішим інтерпретатором Руссо, помітив найсуттєвішу особливість його творчості, що повною мірою характеризує саме текст «Сповіді». Руссо постійно ставить перед читачами питання, пошук відповіді на які, чи принаймні їх обговорення, змушує (у позитивному розумінні) нас постійно перечитувати його, пропонувати нові потрактування та відкидати старі, відмовлятися від формул, які робили текст Жан‑Жака звичним і народжували впевненість у тому, що ми зрозуміли Руссо раз і назавжди. Кожне покоління відкриває для себе нового Руссо, знаходить у «Сповіді» приклад для наслідування або предмет категоричного заперечення.
Попри те, що Руссо давно посів визначне місце в історії нашої цивілізації, питання сприйняття та розуміння його тексту залишається і досі важким. Дуже цікавим є питання сприйняття «Сповіді» Руссо його сучасниками. Філіп Лежен стверджує, що сучасникам із Женеви був незрозумілий проект Руссо, і як доказ цитує матеріал із журналу «Літературні роки» за 1782 рік, що вийшов через чотири роки після смерті автора «Сповіді». Перші реципієнти зустрічали у тексті знайомі їм з реального життя епізоди, такі, наприклад, як епізод в Турині, коли Жан‑Жак показує на вулиці свою дупу, за що блискавично отримує хорошого прочухана, або Ліон, який Руссо розглядає як одне з найрозпусніших міст, котре він знав. Філіп Лежен наполягає на тому, що страх перед спадкоємцями (який у світлі концепції читача Руссо треба розуміти як відповідальність за кожного можливого реципієнта) стримував автора «Сповіді» від вільного безконтрольного включення епізодів зі своєї біографії у зміст твору, що в окремих місцях могли надати тексту аморального змісту.
У преамбулі (1764) до рукопису «Сповіді», який зберігається в Невшателі, Руссо вказував, що робота над його проектом вимагає пошуку та вироблення нової мови, яка могла б однаковою мірою передавати і комічні ситуації, і ті, за які автор червоніє, і піднесене, і ганебне і т. д. «Я зробив перший і найважчий крок у темному й брудному лабіринті своїх зізнань. Найважче зізнаватися не в злочинах, а в тому, що смішне й ганебне».
«Сповідь» повідомляє нам одночасно і надто багато, і надто мало. В одній книзі Руссо запевняє читача: «Я ніколи не говорив менше того, що було. Інколи я говорив більше…» В іншій – дає підказки для визначення принципу відбору епізодів із пройденого життєвого шляху: мораль більбоке, смисл якої полягає у тому, щоб «не говорити, коли мені нічого сказати». То наголошує, що переслідує ціль покрити письмом усі хвилини свого життя, і в реалізації цього проекту письмо виходить з‑під влади автора: «І чому тільки я не завершую розповідь про свою службу у пані де Верселлі на цьому місці?» То прямо зізнається, що пропускає певні періоди свого минулого, оскільки: «З моїм серцем не траплялося тоді майже нічого цікавого, що залишило б у ньому слід для яскравого спогаду». Вісім чи дев’ять років (герой сам не може чітко визначити часові рамки), від прибуття в Шамбері і до від’їзду в Париж, хоча і не позначені пам’ятними подіями, на думку оповідача, варті того, щоб цей період дослідили. Так, читачу доводиться рухатися простором сповіді Руссо, використовуючи все нові вказівки до розуміння принципу відбору матеріалу, перетворення життя на текст, щоб наприкінці книги шостої відчути, як росте відповідальність сучасного читача. Час, що відділив нас від перших реципієнтів «Сповіді», змушує приймати слова Руссо як випробування: «Час може зняти багато покривал, і якщо пам’ять про мене дійде до нащадків, можливо, вони коли‑небудь дізнаються, що я хотів сказати. Тоді люди зрозуміють, чому я замовкаю». Там, де текст допускає лакуни, місія читача виростає за своїм значенням, адже саме він мусить розкодувати причини мовчання і заповнити пропущені роки («Після двох років терплячої мовчанки, попри своє рішення, я знову беруся за перо. Причини, які мене спонукали до цього, читач зможе зрозуміти, лише прочитавши книгу до кінця»).
Руссо ділить свій текст на дві частини: до першої входять книги I–VI та преамбула, що охоплюють період з 1712‑го по 1740 рік (тобто включає історію життя героя від народження до 28‑річного віку, роки навчання до приїзду в Париж); друга частина включає VII–XII книги про життя в Парижі, успіхи в галузі музичного мистецтва та філософії, визнання після видання «Юлії, або Нової Елоїзи» (книга одинадцята) та напади на нього після виходу «Еміля», які змусили його залишити Францію. Жан Старобінський влучно визначив зв’язок між двома частинами твору Руссо: перші книги постають «Сповіддю» до «Сповіді», відображенням особистості, якому останні книги «Сповіді» покликані дати правильне тлумачення.
Чіткий контраст між першою та другою половинами тексту «Сповіді» обумовлені зміною у світогляді Руссо. В першій – мрії, надії, грандіозні проекти, непередбачувані мандри, захват бідного мандрівника від зустрічей, нових зв’язків, любовних пригод. Друга частина написана на швидку руку, крадькома, з думкою про зраду видавців та друзів. Недовіра Руссо переросла в манію переслідування, що змушувала його бачити в своєму оточенні лише ворогів. Зникають світлі картини, на зміну їм приходять сцени суперечок, недостойні вчинки, придумані, на думку Руссо, для того, щоб принизити його репутацію, заговори уявних гнобителів. Досягнувши неймовірного успіху, будучи сприйнятий оточенням з великим ентузіазмом, він мусить на піку цього благополуччя зустрітися з осудженням, гонитвою на себе. Про людей, які в попередніх книгах поставали в образах друзів, близьких людей, тепер він пише з жорстокістю (Грімм, д’Епіне).
Події перших шести книг подані в прикрашеному вигляді, залиті світлом, на противагу – події другої частини постають у похмурих тонах, які Руссо не завжди намагається освітити. Шюке на закінчення своєї статті про «Сповідь» Руссо наводить слова пані Буфльор з приводу способу викладу в тексті прихованих пороків: «У цих ганебних спогадах прочитується сповідь працівника скотарні і навіть людини більш низького походження!»
Незважаючи на зміну в тональності розповіді про дві частини життєвого шляху, активність внутрішнього «Я», хвилювання душі не загасає і навіть не зменшується. В час навали бід Руссо відкривається нове розуміння природи. Він описує природу так, як ніхто до нього не робив, і задає напрям розвитку традиції в описі природи, естафету якої перейняли романтики й передали далі. Завдяки утвердженню органічного зв’язку між світом природи як космічним явищем та внутрішнім світом почуттів окремої людини, що знайшло вираження в «Сповіді», чи точніше – саме завдяки проекту сповіді було досягнуто й реалізовано, – ім’я Руссо стало означником романтизму (Руссо – це романтизм). Занурений у свої муки, герой «Сповіді» не залишається байдужим до природи навколо, лише в її обіймах, де відсутні фальш та нещирість, він знаходить заспокоєння і втіху. В описи природи у літературі Руссо вдихнув життя: сторінки «Сповіді», присвячені сходу сонця, ландшафту гір, солов’їному співу вночі поблизу Ліона, змушують навіть читача, який постійно поспішає, замилуватися красою поетичних рядків.
У похмурому світлі опису подій життя другої частини перші шість книг постають як ідеалізоване минуле, крихкість та ефемерність якого лише підкреслюють його нескінченну чарівність.
Точно визначити час створення «Сповіді» також неможливо ще й тому, що останній текст Руссо ніби виростає з його попередніх творів. У книзі десятій «Сповіді» наведено спогад про намір написати твір під назвою «Чуттєва мораль, або Матеріалізм мудреця». «Я обмірковував також і третю книгу, думкою про яку був зобов’язаний спостереженням, зробленим над самим собою; і почував у собі велику сміливість до неї взятися, сподівався написати книгу і справді корисну людям, і навіть одну з найкорисніших, яку тільки можна їм запропонувати, якщо тільки виконання буде гідним задуманого плану». У цьому творі Руссо прагнув дослідити причини змін в людині на своєму прикладі, детально зупинитися на тих, які залежать від людини, переслідуючи мету показати, як «ми самі можемо ними керувати, щоб стати кращими і впевненішими в собі». За словами героя‑оповідача, він мало працював над цією книгою, що так і не була завершена, але читачі «Сповіді» можуть з упевненістю стверджувати, що замислена просвітницька місія все ж отримала свою реалізацію в останньому творі Руссо.
Автор «Сповіді» зобразив історію внутрішніх пошуків та саморозуміння окремої людини, зумівши піднятися від одиничного до універсального. Такий перехід, за допомогою якого твір прочитується не просто як знайомство зі сценарієм життя письменника‑просвітника, а головним чином як алгоритм самопізнання людини як такої, стає можливим завдяки обраній автором перспективі погляду на себе. Руссо постає у своїй книзі людиною, яка вже чує сурми Страшного суду. Така позиція у часі дозволяє критично дивитися на своє минуле, що постає в усій повноті пройденого життєвого шляху, а тому викладена історія претендує на непряме вираження істин людського існування, підбиття підсумків про внутрішній досвід людини. «Хоч коли пролунала б сурма Страшного суду, я постану перед Вищим Суддею з цією книгою в руці».
Перші слова сповіді звучали приголомшливо, акцентували знаковий характер підходу до формування читача цього тексту: «Я починаю нечувану річ, яка не матиме послідовників. Я хочу показати собі подібним людину в усій правді природи, і такою людиною буду я сам». З першого рядочка підкреслюється безпрецедентність розгортання історії свого життя, унікальність формування правди про себе, чого не було і не буде. Себе, а не вигаданого героя, Руссо робить центральною фігурою для того, щоб наблизитись до висвітлення правди людської природи. З метою досягнення об’єктивізації погляду на своє минуле, критичного осмислення історії свого життя та відстороненої позиції до власних страждань Руссо використовує образ «темної кімнати», що відсилає до винаходу Жерома Кардана, який вдосконалив «камеру обскура» Леонардо да Вінчі, додавши ще одну лінзу. Погляд з хронографічної позиції межі життя на пройдений шлях тлумачився як об’єктивізація смислів минулого, вкладання цього погляду в письмову розповідь – додатковою оптичною лінзою. Мистецтво сповіді, на думку Руссо, полягає у тому, щоб записувати все, що бачиш у цій темній кімнаті. Тому сповідь для нього – це портрет, а не книга. Герой «Сповіді» вкладає в письмо епізоди свого минулого, смисл яких може і не розуміти (покарання мадемуазель Ламбурсьєр, або стрічка Маріон). Формула «це дивно, але це правда» не лише робить Руссо попередником психоаналізу, але й головним чином працює на досягнення єдності між героєм та читачем. Особливістю психологічного методу Руссо виступає перевідкриття подій минулого в їх первинній сутності, так, як вони відкриваються читачу, який вперше знайомиться з ними.
Автобіографію Руссо назвав «Сповіддю», прирікши свій твір на вічну зацікавленість критиків та теоретиків. Паралель зі «Сповіддю» Авґустина готує читача до зустрічі в тексті з образом грішника та його покаянням як пошуку прощення від Бога. Утім, виведена в назву твору відсилка до Авґустина не знаходить підтвердження кожним абзацом історії героя‑оповідача Руссо. Зрада горизонту очікування, спроектованого першою відсилкою, стає запорукою «прив’язування» читача до твору. Знайомство з історією життя Руссо буде неодмінно супроводжувати перевірка героя на щирість, критичне ставлення до подій його життя та себе самого. Входження читача в текст Руссо пов’язане з пастками, підводними каменями як сповіді, так і автобіографії. Впевненість у собі героя, який починає сповідуватися (принаймні на цьому здійснено акцент у назві), що декларується з преамбули тексту, одразу руйнує типове для сповіді питання спрямованості сповідальної активності суб’єкта. Покаяння грішника має своїм результатом зміну траєкторії розгортання життя, тоді як проект, названий Руссо сповіддю, не переслідує такої мети.
Проте проект Руссо зі сповіддю як проектом єднає не менше елементів за ті, що роз’єднують. Руссо‑герой зізнається, що його сумління обтяжує жахливий вчинок, який, не будучи винесеним назовні, перетворився на тягар. Бажання позбутися його вплинуло на рішення написати сповідь, смисл якої він вбачає не стільки в описі дій, вчинків конкретними словами, скільки у висвітленні душевних настроїв, того, «про що не говорилося і що не робилося й навіть не думалося, а лише відчувалося і переживалося», у поясненні причин як щастя, так і нещастя. І хоча читач не побачить на сторінках сповіді Руссо‑героя (на відміну від творів сучасних письменників) покреслень, виправлень, на які він указує у своїх плутаних та нерозбірливих рукописах, загалом текст «Сповіді» змушує вірити, що робота по визволенню від тягаря на душі через письмо давалася герою важко, навіть замилування собою у певні моменти минулого, якими дорікали йому багато інтерпретаторів, коштували значних зусиль.
Варто підкреслити, що ті сторінки життя героя «Сповіді», які можуть засуджуватися з точки зору моралі, етичного стану (що не оминув зробити у свій час Сартр), обов’язково містять розрізнення наміру та дії. Такий принцип зображення пройденого шляху не дозволяє висунути суб’єкту скоєння «аморальних» дій звинувачення. Хай людина, образ якої проступає зі сторінок тексту «Сповіді», найменше нагадує класичного просвітника, відштовхувалась вона у своїх вчинках від просвітницької світоглядної парадигми. Руссо – герой твору – не може визнати переступ моральних кордонів, які потребують покаяння, оскільки переконаний, що самопізнання на основі розуміння законів природи є єдино можливою моральною позицією, а всі «помилки» поведінки працюють на формування досвіду. «Я виніс із них велике етичне правило, єдино придатне для застосування в житті: уникати становищ, у яких наші обов’язки суперечать нашим вигодам і особисте щастя ставиться в залежність від нещастя інших». Показ розрізнення намірів (у розумінні – як герой бачив основу своїх вчинків) та дій (як переломилося значення вчинків під впливом їх сприйняття оточуючими) веде не до самозвинувачення суб’єкта, а до розкриття природи людини як такої. Тому текст Руссо може тлумачитися як сповідь про внутрішню природу людини, в якій життя та світ конкретного суб’єкта виконують роль антропологічної лабораторії.
Не дивлячись на дистанцію у часі, зв’язок того відношення між особливостями внутрішнього світу героя та історією його зовнішнього життя, що так і не дістане визначення в «Сповіді», зі світом сучасної людини тісніший, ніж здається на перший погляд. З приводу висновку героя про своє «Я» на поверхню сама проситься риторична фігура, яку можна окреслити за зразком завитка думки Руссо у фіналі твору. Хто може сказати, що не впізнає себе у цих рядках, той, наскільки б упевненим він не був у розумінні свого внутрішнього світу, нічого не знає – ні про світ, ні про себе: «Я, здається, вже згадував про те, що іноді буваю так мало схожий на самого себе, що мене можна прийняти за іншу людину з цілком протилежним характером».
Преамбула «Сповіді» несе читачеві обіцянку автора висвітлити істину про себе, що водночас і притягує читача, і провокує певні труднощі у розумінні тексту. Руссо, з одного боку, представляє виписування свого досвіду як унікальну модель, з іншого – прокладає місточок між собою та своїм читачем. Цей парадокс заснований на тому, що герой «Сповіді» розуміє себе виключно у гармонійному зв’язку з природою. Разом з тим, текст містить і міркування, розгорнуті в зовсім іншому напрямку, в яких герой, що обіцяв бути гранично відвертим, постає свідком та суддею низки моральних питань. У міркуваннях на тему моралі Жан‑Жак не сприймає Бога як суддю, а виключно як свідка своєї правдивості.
«Сповідь» – роман, в якому Руссо все видає за правду, бо сам вірить усьому, що постачає йому його уява. «Мені належить бути правдивим, а читачу – справедливим. Ні про що більше я й не прошу». Увага до деталей у картинах дитинства та юності дивувала перших критиків роману, поставало питання, як шістдесятирічний чоловік може в усіх тонкощах пам’ятати картини дитинства. Руссо зовсім не мав на увазі стратегічно обманювати читача, просто уява виявилася сильнішою за листи та документи. Він включає в розповідь про минуле уявні картини – що було б, якби життя склалося інакше, – і віртуальне починає межувати на рівних правах з пережитими подіями («Безперечно, мене скоро забули б, але, принаймні, про мене шкодували б, поки пам’ятали»). Питання правдивості зображуваного також суттєвим чином уточнюється метою написання «Сповіді», як її розуміє герой‑оповідач Руссо. Бажання показати свій внутрішній світ у всі періоди життя скеровує героя‑оповідача у лабіринти його «Я», де значення правди як такої може розглядатися виключно у координатах автокомунікації (діалогу з собою). «Лише я знаю власне серце». Спочатку Руссо‑герой, ніби усвідомлюючи можливість помилки у відтворенні минулого («можу припуститися якихось помилок у часі та місці. Я пишу виключно з пам’яті, не спираючись на які‑небудь документи чи матеріали, здатні її освіжити»), робить реверанс у бік читача. А вже у книзі сьомій «Сповіді» з упевненістю людини, що пройшла півшляху розкриття справжнього себе, наголошує, що для правдивої історії своєї душі не потрібні документи. Якщо читач не загубиться у пасьянсі з імен, витримавши випробування, він відкриє принцип гри автора, котра, як стало відомо, з прецедентом «Юлії, або Нової Елоїзи» (двох передмов та ремарок), обов’язково включена в просвітницький проект Руссо. «Пан де Ля Мартиньєр захотів познайомитися з моєю манерою письма і попросив мене викласти йому в письмовій формі ті подробиці, які я повідомив посланникові усно. Я написав йому довгого листа, котрого, як я дізнався згодом, зберіг пан де Мар’ян – він давно був на службі у маркіза де Бонак і змінив на цій посаді де Ля Мартиньєра, коли посланником став пан де Куртей. Я просив де Мальзерба, щоб він роздобув для мене копію листа. Якщо він чи хтось інший надасть мені її, читач знайде текст листа у зібранні, яке стане додатком до цієї «Сповіді». Вигадці в тексті «Сповіді» надає ефекту реальності відсилка до гіпотетичних документів, реальних листів. Особливо вирізняється за своїм значенням в арсеналі засобів, що працюють на досягнення віри у реальність усього зображеного, топографія маршрутів Руссо. Міста майже усіх країн Європи складають точки на ментальній мапі героя. Ми можемо скористатися географічними назвами, щоб повторити маршрути Руссо, але, як у випадку пісеньки тітоньки Сюзон, чари якої мали розсіятися з доказами того, що вона відома не одному герою, не побачимо того, що складає сповідь. «Їдьте у Веве, відвідайте його околиці, помилуйтеся краєвидами, покатайтеся озером і щиро скажіть, хіба не сама природа створила цю мальовничу місцевість для таких людей, як Юлія, Клара і Сен‑Пре? Але не шукайте їх там». Згадки реальних географічних місць прикріплюють індивідуальну історію почуттів та поглядів окремої людини до зовнішнього світу, конкретних гіпотетичних читачів, які, завдяки ефекту реальності, у розповіді про особистісний внутрішній світ сторонньої людини отримують змогу дивитися на спосіб пізнання його правди як на досвід.
Від «Сповіді» Авґустина читач знає: парити колами пам’яті є єдиним способом відкрити правду душі. Руссо перефразував думку свого попередника, стверджуючи, що йому потрібно якнайглибше зазирнути в себе самого. В останній частині «Пошуків втраченого часу» Марсель Пруст повторить віднайдений у попередні епохи засіб розуміння минулого: «я по колу спускаюсь у себе». У варіанті тлумачення способу відкриття правди свого «Я», що пропонує «Сповідь» Руссо, відсутня метафора кола (як у Авґустина та Пруста), але тим більше підкреслюється мотив погляду («заглянути в себе»). В акценті Руссо на оптичних ресурсах у пізнанні правди свого внутрішнього світу вияскравлюється просвітницьке розуміння зв’язку погляду з раціональним осмисленням. Герой «Сповіді» доходить висновку про те, що для осмислення природи почуттів потрібний саме погляд не назовні (наприклад, об’єкт захоплення), а в глиб себе. «Всю силу своєї прихильності я відчував лише тоді, коли її не бачив». Цей висновок допомагає Руссо‑оповідачу в розгортанні тексту‑пам’яті: «Я добре бачу лише те, що залишилося в мене в пам’яті, і розумний лише у своїх спогадах».
У «Сповіді» Руссо просто скасовується опозиційність вигадки та правди, адже обманом для її автора є виключно те, що суперечить істині. Саме тому на шляху відкриття істини свого «Я», на що зазіхає проект Руссо, всі елементи виконують свою функцію, жодним чином не ображаючи справедливість (наскільки б близькими чи далекими не були вони від життя реальної людини).
У тексті «Сповіді» вигадка не тлумачиться героєм‑оповідачем як така, вигадані висловлювання з’являються в розповіді одразу обумовлені цілим рядом причин (як вигадка про те, що стрічку вкрала Маріон), включені в систему підстановок смислів, що породжують переживання сорому, бажання та витіснення, в чому і полягає своєрідність проекту Руссо.
Риторика сповіді, що лежить в основі всього проекту, насправді не працює в перших книгах «Сповіді», присвячених подіям дитинства та юності. Поль де Ман, зосереджуючи увагу на епізоді зі стрічкою, що ввійшов у список найбільш згадуваних у критиці сцен з художньої літератури, вказує на суттєву характеристику тексту Руссо, в якому існує дивна нерівновага між спрямованістю доказу та спрямованістю прикладів, які зовсім не відповідають заявленому наміру. Так, неодноразово у тексті ми знаходимо ствердження про те, що Руссо пропустив окремі епізоди тому, що вони показували його у надто вигідному світлі. Але коли про деякі з цих епізодів потім усе ж розповідається для того, щоб зробити портрет більш точним, вони виявляються навдивовижу недоречними. Герой, який попередньо заявляв про упускання деяких епізодів, включаючи їх у розповідь, не називає імен своїх товаришів по іграх, які випадково поранили його, оскільки від оголошення їхніх імен у той час він, за його ж словами, мало б що виграв. Ці досить неприємні історії про фізичне насилля, криваві каліцтва та поламані пальці, розказані у такий спосіб, що біль та жорстокість запам’ятовуються краще за доброчинність, яку вони мали ілюструвати. Усе це дозволяє критикам робити висновок про те, що у тексті Руссо відсутній контроль над впливом на реципієнта, який він намагається створити.
Кожен може формувати свій висновок про скерованість діалогу Руссо‑оповідача з читачем, але беззаперечним у будь‑якому разі залишається той факт, що реципієнт суб’єкту сповіді потрібен не менше, ніж досвід останнього читачу. Намір «зробити свою душу прозорою в очах читача» пояснюється героєм‑Руссо як реалізація його граничної відвертості, але разом з тим обраний шлях повертається для суб’єкта сповіді засобом самопізнання. Висвітлення Руссо порухів душі з усіх точок зору для читача може стати, а для героя стає основою розуміння джерела динаміки його внутрішнього світу.
У тексті Руссо переплітає події свого минулого з їх осмисленням, роздумами над життям, завдяки чому його біографія стає аналітичним антропологічним дискурсом, в якому проявляються не лише події пережитого, а головним чином їхні колись не усвідомлені внутрішні причини. Зрозуміти справжню основу своїх вчинків Руссо допомагає виведення подій свого життя назустріч розумінню стороннього реципієнта. «О мої читачі, не думайте хибно!» Руссо вимагає від читача, щоб не лише читали та любили текст, але й любили б у тексті його, довіряли йому, яким він був до створення кожного з його творів і яким став після їх публікації. Герой‑оповідач «Сповіді» постійно дбає про думку невідомого йому читача його тексту, хоча й не завжди контролює вплив твору.
Читач стає свідком біографії думки: у створенні Руссо історії свого життя, становлення особистості поєднуються серії реальності та думки. Він розповідає своє життя, свій «життєвий шлях», створюючи ланцюжок подій у творі. Минуле, що за своєю природою є ефемерним, завдяки вкладанню його в історію життя героя‑оповідача набуває утвердження (через фіксацію) і тим самим протистоїть зникненню, владі часу, смерті. Як зазначає Старобінський, Руссо влаштовує генеральну репетицію Страшного суду. Ті повноваження, які інші правовірні надають Богу, Руссо виконує сам. Його впевненість у справедливості свого погляду на пройдений шлях підкріплюється відкритістю до невідомого йому реципієнта.
Діалог з читачем помережив усю історію пройденого творчого та життєвого шляху героя сповіді на всі дванадцять книг. У визначенні ролі читача в своєму проекті Руссо передвизначив теорію Бахтіна про позицію позаперебування зовнішнього реципієнта: «Саме читачеві належить зібрати воєдино всі елементи і визначити істоту, яку вони складають; висновок він має зробити сам; і якщо він тут помилиться, це буде цілком його провина ‹…› Не мені судити про важливість тих чи тих подій, я зобов’язаний викласти їх усі, а читачеві – надати можливість вибору». Важливість читача у проекті Руссо зовсім не означає, що герой сповіді ставить його на постамент. Занурюючись у лабіринт свого внутрішнього світу, Руссо‑оповідач у такий спосіб формує розповідь про минулі події, що вони отримують семантичну множинність. Тож на читача Руссо переклав нелегке завдання, що може сприйматися і як випробування, і як гра, але однозначно – це запорука успіху «Сповіді» як літературного тексту.
Приклад потрактування Полем де Маном епізоду зі стрічкою та Маріон показує можливість, закладену в самому тексті «Сповіді», розуміння сцен життя героя в дуже широкому діапазоні смислів. Наведений наприкінці другої книги епізод з Маріон посідає в тексті стратегічно важливу позицію. Герой змушує читача повірити в його привілеї, оскільки раніше ніхто ніколи не чув про цей епізод. Саме бажання звільнитися від тягаря спогаду про той випадок багато в чому, за словами героя‑оповідача, сприяло рішенню написати сповідь. За своїм змістом цей епізод є одним з численних прикладів історії про дрібну крадіжку і разом з тим відрізняється від подібних спогадів на цю тему, оскільки виступає також сценою обману. При цьому читачу залишають право судити, чи йдеться про обман лише господарів та інших слуг, чи має місце також самообман Руссо. Найнятий слугою (такий статус Руссо вважав негідним, і заспокоєння приносили лише особливі умови праці, які вирізняли його з‑поміж інших слуг) в аристократичний дім у Турині, герой украв рожеву зі сріблом стрічку. Коли крадіжку виявили, він звинуватив в усьому дівчину Маріон, якій хотів подарувати цю стрічку на знак своєї прихильності та як засіб спокуси. Наклеп закінчився звільненням як для Маріон, так і для Руссо. Герой‑оповідач розмірковує про важку долю, що має чекати дівчину, звинувачену в крадіжці. Цей епізод вказує на неоднозначність сповідального начала в тексті. Буквально кожен епізод пережитого, що вкладається в розповідь, набуває більшого чи меншого алегоричного характеру. Читач може зупинитися на моралізаторському змісті історії зі стрічкою («моя огида до брехні походить багато в чому від жалю з приводу цієї одного разу сказаної і такої чорної брехні»), але текст дозволяє вибрати й інші потрактування. Наприклад, той факт, що стрічка набуває знакового характеру спокуси, коли Руссо стверджує свій намір подарувати її дівчині, і який відкривається завдяки наклепу, оскільки «вина» Маріон полягає не так у крадіжці, скільки у дарунку її чоловіку як знаку особливого ставлення, може бути аргументом виправдання героя. Мотивація крадіжки стає зрозумілою, а відтак заслуговує на прощення, якщо читач погодиться на зміст, за яким дівчина бажана, а Руссо палає пристрастю, і розкриє за таких умов правдивість слів героя: «У ту жорстоку мить я був як ніколи далекий від злості і, що дивно, але правдиво, звинувачував ту нещасну дівчину саме тому, що був сповнений до неї дружніх почуттів». Але і на цьому змістовому контексті не робиться наголос і пропонується наступне пояснення причини поведінки героя – сором. «Я мало страшився покарання, але страшився сорому, і страшився його більше, ніж смерті, більше, ніж злочину, найбільше у світі. Від сорому мені хотілося провалитися на місці, задихнутися в центрі землі, непереможний сором пересилював усе інше. Сам лише сором зробив мене зухвалим». Як зазначає Поль де Ман, виправдання є такою хитрістю, що дозволяє відкритися для того, щоб сховатися. Сором як виправдання розкриває прямий зв’язок між здійсненням зізнання і актом розуміння (як головним смислом проекту сповіді). У такий спосіб розкривається важливий механізм організації тексту Руссо – напруга між приховуванням та відкриванням, що суперечить традиційному потрактуванню природи сповіді. Розкриття смислу епізоду має приводити до відновлення справедливості, але виправдання не вдається навіть після констатації героєм: «Я, мабуть, спокутав його [злочин] численними нещастями, що впали на мене в кінці життя, сорокалітньою прямотою і чесністю, які я виявляв у найскрутніших становищах». Руссо знову і знову повертається до цього епізоду, завдяки якому відривається глибока алегоричність тексту, що не може бути просто зведена до історії життя видатної особистості.
Якщо в перших книгах герой «Сповіді» нагадує пікаро, якого кидає доля по дорогах життя, то починаючи з книги четвертої історія життя трансформується більшою мірою саме у роман‑виховання. Руссо подає серію сцен, які у порівнянні з відкритим ексгібіціонізмом перших книг несуть лише певний відтінок самоуславлення і при цьому не позбавлені логіки сповідального слова. Існує час провини і час для її усвідомлення, Руссо не може закінчити твір виходом із земного раю, як зазначає Ф. Лежен в інтерпретації біблійної образності сповіді.
На відміну від інших текстів, що вписані в певну традицію, у той чи інший спосіб наголошують свій зв’язок з творами минулого та формують русло появи нових текстів, «Сповідь» Ж.‑Ж. Руссо прагне вирізнятися відмежуванням від літературного контексту. Руссо не міг не знати про «Роздуми» Марка Аврелія, «Сповідь» Авґустина, поготів «Досліди» Монтеня. В книзі дев’ятій «Сповіді» Руссо прямо відгукується про текст Монтеня: «Я завжди сміявся з фальшивої наївності Монтеня, котрий, удаючи, ніби визнає свої недоліки, разом з тим приписує собі тільки ті, які привабливі, тоді як я завжди вважав і тепер вважаю, що я кращий з людей, проте певен, що хоч би якою була чиста людська душа, в ній неодмінно таїться якась огидна вада». Традиція автобіографії до Руссо мала два вектори: самопізнання, як це виведено у Авґустина, та розвиток особистості. Руссо зумів поєднати ці два вектори в один проект.
ХІХ століття повернулось обличчям до проігнорованого першими читачами текстового повідомлення «Сповіді» Руссо. Для Шатобріана, Жорж Санд проект Жан‑Жака став моделлю для наслідування та перетворення у романтичному руслі. У практиці щоденникового письма суб’єкта ХІХ століття (як реальних людей в об’єктивній дійсності, так і героїв у художніх творах) також вбачали вплив «Сповіді». Відтоді людина, яка веде щоденник, пише про себе , виступає спадкоємцем Руссо. Текст «Сповіді» став подією в історії літератури. Без «Сповіді» Руссо не було б ані Шатобріана, ані Пруста, ані художника внутрішнього життя.
Текст Руссо з часу свого написання знав діаметрально різні оцінки. З виходом українського перекладу «Сповіді» надходить черга і нашому новому читачу ХХІ століття створити своє розуміння цього неймовірно багатопланового та неоднозначного твору. У дзеркалі сприйняття тексту «Сповіді» неодмінно постає образ реципієнта, можливо, не завжди ним усвідомлений. Написана більше двохсот років тому «Сповідь» Ж.‑Ж. Руссо вічно несе з собою тривожне запитання: кого ми в цьому дзеркалі побачимо?…

Юлія Павленко