Ге Орій

СТАРИЙ
ПОВІСТЬ

КИЇВ

П30
Ге Орій
СТАРИЙ, Повість, Київ

Головний герой повісті має 58 років. У свій час, в армії, чоловік був танкістом. Як істинний патріот батьківщини, він переживає душею й серцем за події, що відбуваються в Україні, а особливо на Сході.
Не зважаючи на перепони різного характеру, він йде служити до армії теж танкістом і, потрапляє у самісінький вир боїв біля Донецького аеропорту.
Твір створений на грунті подій, що дійсно відбувалися.
Прізвища героїв змінені з практичних міркувань.

Редактор В.Петриченко

Ге Орій, текст, 2018

Частина 1
Розділ 1

Осіння пора. Золота пора на Україні. Дозрівають, на- ливаються солодким соком фрукти в садах. Буяніють різномаїттям кольорів достигаючі та стиглі овочі на по- лях і городах. Та Ольга не може від душі радіти цьому. Їй, з недавнього часу, не дає спокою інше...
...Київ ще спить. Але вуличне освітлення, ощадливе керівництво вже вимкнуло. У вікно спальні, звичай- ної міської двокімнатки, заглядає ядучо-жовте місяч- не півколо.
Ольга подумки полаяла себе, що не зашторила вік- но, бо легка тюлева завіска ніякої перепони загадко- во-тривожному світлу не становить.  Від  того  світла  (а може й не від нього), голову заполонили тривожні думки.
—Чого крутишся, немов рак в окропі, — злегка штовхнула чоловіка, бо, окрім в’їдливого місячного сяйва, він також був причиною її пробудження.
Жінка дістала з тумбочки електронного будильника і натиснула на пимпочку. Лампочка висвітила двадця- ту хвилину на п’яту. Анатолій пробурмотів щось у від- повідь на штурхана і повернувся до неї спиною.
—«Тепер вже, так просто не відсторонишся від

мене»,— вперто подумала жінка, знаючи, що сон зали- шив її назавжди. Притиснулася до широкої чоловічої спини — обійняла. Так вона завжди робила, відчуваю- чи невпевненість, чи тривогу. Знала, що почує заспокій- ливі слова завжди врівноваженого, упевненого в собі чоловіка.
—	Давно не спиш?…
—	Не дуже, — відповів, не повертаючись. Напевне, боявся потривожити обійми.
—	Не можеш викинути з голови Віталика?
—	Розумієш… — Анатолій акуратно, щоб дружина не відчула дискомфорту, повернувся до неї і взяв її руку в свою. — Двадцятий рік племіннику йшов. Все життя попереду. А кацапський снайпер, матері його ковінька,
—	натиснув на спусковий гачок, і все!.. Як же таке ви- кинеш з голови?.. Мені на брата страшно дивитися. Мо- лодший за мене, а зробився на десяток років старшим. Ні —таке пробачити не можна…
—	Поїдемо до них на сороковини — будемо заспоко- ювати…
—	Я знаю, як його заспокоїти, — Анатолій інстинктив- но боляче стиснув руку дружини. — І я це зроблю!
—	Ой! Легше — ведмедю! — Жінка висмикнула до- лоню і похукала на неї. — Ти ж не хочеш сказати, що втретє підеш до воєнкомату?
—	І піду. І нехай воєнком спробує тепер мені відмо- вити… Ветерани таки додавили президента. Таки з’я- вився Указ — призивати до шестидесяти. — Вибачливо погладив руку Ольги. — Пробач… Але, хіба не бачиш по телику, чи не чуєш по радіо, як гинуть на Сході мо- лоді хлопці? А чого гинуть? Бо з технікою вправлятися

не вміють?! То двигуни в танках у саму відповідальну мить не заводяться, то гармата не стріляє… Без таких, як я —ніяк. Бо я танк, як свої п’ять пальців знаю…
Ольга сумно всміхнулася.
—	Вірніше, знав… Хіба ж тепер танки такі, що сорок років тому були? — Ольга поклала руку йому на груди. Знову притиснулася. — До того ж не забувай, що тобі вже п’ятдесят вісім… — Жінка усміхнулася, — а хто ж там, молока з пінкою тобі наллє?…
Анатолій теж усміхнувся.
—	Молока з пінкою там точно не наллють. Але ж… — Губи склалися в сувору лінію. — Не можу, я спокійно їсти й пити, коли на Сході гинуть наші молоді пацани. Я по- винен бути там, матері його ковінька. А танки… Дивуй- ся не дивуйся, але ті бойові машини, що по ящику пока- зують — якраз із моїх часів. Хіба що гармату та двигуна обновили… Може ще якісь дрібниці. Впевнений і тижня вистачить аби з тим оновленням розібратися.
—	Розібратися, розібратися… Горе ти моє, — Ольга забрала руку і повернулася на спину.
Місяць, немов засоромившись свого ядучо-жо- втого сяйва, заховався за дахи сусідніх будинків. Натомість, кімнату почало несміливо заповнювати ранішнє сонце. Через легеньку завіску воно висвітило двох людей, які лежали на широкому ліжку. Проте, лежали на деякій відстані одне від одного. Люди не спали. Вдивлялися в стелю, але не бачили її, бо кожен був на одинці зі своїми думами.
***
Двоповерхова будівля військкомату виднілася посе-

ред дерев в глибині двору. Анатолій Горовий крокував оті кілька десятків метрів від вулиці до входу в примі- щення з напруженим чеканням — які ще сьогодні ар- гументи, спробує відшукати військом, щоб відмовити йому.
—	Е-е.., діду, куди це ти направився?
Горовий, уповільнивши ходу, повернув голову на го- лос. З гурту, що стояв трохи осторонь від входу, на ньо- го визивно дивився молодик.
—	Тут начебто черга, — продовжив той і, усміхнув- шись до сусідів, докинув: — Хоча… Якщо прибираль- ник то, мітла тобі в руки і проходь — без питань.
Горовий, змінивши напрямок руху, підійшов до гур- ту.
—	Чергу, я поважаю — молодий чоловіче. За ким я буду?
Продовжуючи двозначно усміхатися молодик, трохи за тридцять років на вигляд, сказав:
—	Якраз за мною і будеш… Будете… — поправився.
—	А за молодого спасибі, хоча давненько до мене так не зверталися.
Анатолій Горовий теж усміхнувся.
—	А я також, для кого «дід», а для тебе дядько, або Анатолій Петрович — як зручніше.
Молодик дещо знітився від такої відповіді, проте, на- магаючись не втратити гідності перед гуртом, зачастив:
—	То що — «дядьку» до армії? Чи не запізно? І в які ж війська забажалося?
Чоловік ще з початку спілкування не сподобався Го- ровому. Хоча за життя надивився немало отаких нахаб, проте «заводитися» не хотілося… Та й особливого ба-

жання до пустих балачок зранку не мав. Тому відповів коротко:
—	Я танкіст.
—	Ого!.. Ми до всього ще й колеги. — Вже не стриму- вав сміху молодик. — Напевне на Україні закінчилися кадри, якщо вже такі «дядьки» йдуть у танкісти.
Оточуючі також усміхнулися, деякі навіть загиготі- ли. Анатолія вже почала розбирати злість. Хто знає, чим би закінчилося його спілкування з гуртом, якби на ґанку не з’явився прапорщик з військкомату. Той по- махом руки запросив чекаючих до приміщення. Усмі- хаючись та переморгуючись, вони поступилися чергою Анатолію.
Підполковник зустрів Горового як давнього, проте обридлого знайомого. Сісти не запросив.
—	Я вже зрозумів, що ви будете з’являтися у цьому кабінеті втретє, в четверте і так далі. Але, напевне ви вже знаєте про Указ…
Анатолій, «заведений»розмовою в гурті, запально за- говорив:
—	Знаю!.. А таки ходив би! Як ви не розумієте това- ришу підполковник? Такі люди, як я, там просто необ- хідні. Може ви бачили вчора по телевізору, — сепарати- сти буквально розтрощили наш танк, що несподівано зупинився посеред бою. Щоб такого не відбувалося, саме й потрібні досвідчені танкісти. Молодим ще вчи- тися і вчитися… А я машину душею відчуваю…
Підполковник підвівся і благально простяг руки впе- ред.
—	Згоден! Згоден на сто відсотків. Не треба мене пе- реконувати Коли ви — старшина, остаточно вирішили,

—	ось направлення. Ідіть до медкомісії. Якщо від ме- диків не буде заперечень — ласкаво просимо до зброй- них сил України. Але!… — Обличчя його прибрало су- ворого вигляду. — Але запам’ятайте: ви йдете служити батьківщині, а не для помсти. З досвіду знаю. Помста не завжди добрий помічник у нашій справі.
Горовий, задоволений таким перебігом подій, бадьо- ро виструнчився.
—	Зрозумів товаришу підполковник. Дозвольте іти?!
—	Ідіть, вже, йдіть, — стомлено махнув той рукою І повернув голову до дверей. — Наступний?.. Запрошуй
—	прапорщик.
У дверях Анатолій мало не зіткнувся з язикатим мо- лодиком. Той швидко відступив на півкроку в бік і кар- тинним жестом показав на вихід з приміщення.
—	Що, відпочивати порекомендували?.. Горовий у відповідь посміхнувся.
—	Ні, друже… Спочатку послужимо — відпочивати потім будемо.
Пройшовши мимо остовпілого зі збентеженим ви- глядом молодика, Горовий, майже стройовим кроком, попрямував до виходу з приміщення.
***
У понеділок Анатолій дістався до свого кабінету за годину до початку робочого дня. Сидів, вдивляючись у вікно і намагався відшукати вагомі аргументи для лю- дей з якими вирішив зустрітися. Хоча несподіваним, це рішення могло бути лише для працівників його бу- дівельної фірми. Бажання прийняти участь у бойових діях на сході, носив у думках і в серці, ще відтоді, як по

телевізору побачив захоплення проросійськи налашто- ваними людьми кількох танків біля Донецька. Горовий з біллю в серці дивився, як навіжені, неадекватного виду чоловіки та немолоді жінки, кидалися під маши- ни тримаючи на руках дітей, а потім стягували з броні екіпажі. Він розумів, що то діяли підбурені проросій- ськими провокаторами люди. Проте Анатолія давила образа не лише на несвідомих людей, а й за нерішучу поведінку танкістів, які дозволили таке робити з собою. Це особливо, чомусь, тоді запало до серця.
Його роздуми перервала поява в дверях помічника і зама Максима. Сорокарічний повновидий чоловік, вже майже чотири роки порядно виконує свої обов’язки. За спокійним, завжди урівноваженим виглядом його кри- лася діяльна і навіть авантюрна сутність. З появою на будівельному ринку безлічі конкурентів ці риси харак- теру помічника були якраз до місця. Проте спостеріга- ючи за його діями в Горового іноді навіть закрадалася думка, що Максим не проти, аби стати власником їх- нього бізнесу. Та, поки основний капітал вкладений в розвиток фірми саме Анатолієм, до того ж вкладник живий — тому залишається лише сумлінно виконува- ти обов’язки зама і.., можливо, надіятися. Сьогодні, це припущення Горовий закинув по-далі й дружньо усміх- нувся назустріч увійшовшому.
Максим зробив кілька швидких кроків і всівся в кріс- ло з іншого боку столу.
—	Ху-у-у, ці непередбачувані зупинки, колись дове- дуть мене до сказу. Де це бачено: більше десяти разів у заторах стояв.
Горовий продовжував усміхатися.

—	Гадаю, щоб довести тебе до сказу чи хоча б стур- бувати, тих зупинок замало. Та я тобі допоможу… — Помітивши здивування на обличчі чоловіка, пояснив:
—	я вирішив питання у військкоматі. За два дні, пови- нен відбути до своєї частини.
—	Анатолій Петрович! — Максим, аж змінився на обличчі. — Коли ви тоді сказали про свій намір, я поду- мав, що пожартували…
—	Невірно подумав, бо такими речами жартувати не можна, — набравши серйозного вигляду мовив Го- ровий. Поглянувши на округлий годинник на стіні до- дав: — Я вже дав розпорядження, щоб наші працівники зібралися на даху. Думаю, що саме там, їм буде доречно дізнатися про мій намір. Ти ж знаєш мій принцип: від своїх — ніяких секретів!
Максим лише розвів на те руками і задріботів за ши- роко крокуючим Горовим.
З даху новобудови, що зросла на печерських пагор- бах, скільки сягав погляд, розляглася панорама столиці. Давні будівлі та Лавра на правому і безліч новобудов на лівому — дарницькому березі Дніпра. Коли б його за- питали, Анатолій Горовий напевне не зміг би конкрет- но відповісти, чому саме на даху вирішив розмовляти  з підлеглими. Напевне про те ж саме гомоніли жінки й чоловіки в чималому гурті, що там зібрався.
Після вітання, Анатолій обвів усіх поглядом.
—	Що ж, друзі. Не знаю, як ви мною, але я вами задо- волений. Працювали ми славно. Я гадаю, що попрацю- ємо не один рік. Але… — Зробив невелику паузу, вдив- ляючись в очі присутніх. І буденно додав: — Але це вже буде після мого повернення зі Сходу.

Гурт загудів немов потривожений вулик.
—	Ця справа на нинішній час добра і потрібна! — обізвався з гурту тридцятирічний штукатур Володя. — Коли б мене з очима не комісували — давно був би там. Але ж, вибачаюсь, як же з вашим віком?..
—	З віком і зі здоров’ям, як сказали у військкоматі, все нормально — Володю.
—	Ну, добре. Але ж ви — Петровичу, недовиконали своє завдання і я не погоджуюсь з вашим рішенням…
—	Не звертаючи уваги на штовхана когось з гурту, про- довжив: — Ми до вас звикли… Навіть, можна сказати, полюбили… Незважаючи за ваш принциповий харак- тер… А тепер доведеться звикати до нового директора.
Анатолій Горовий розвів руками. Потім схвильовано приклав руку до серця.
—	Що поробиш Володю, коли отут горить. Мені розриває душу безпорадна метушня недосвідче- ного екіпажу біля замовкшого двигуна у небез- печну мить бою. Учорашнім хлопцям з телика, ще пощастило, — танк зупинився посеред густолісся, інакше став би прекрасною мішенню для ворога. До того ж: ота похоронка за плем’яша — Віталія. Ви  ж  його добре знаєте?.. За  два роки, що  поряд   з вами працював, хоч слово хто погане  про  ньо-  го може сказати?.. Ту «похоронку», я їм, ніколи не пробачу.
—	Що тут говорити: хлопець, що треба. Він якраз у моїй бригаді працював, — ствердив Володя. Трудяга, яких мало… У гурті погоджуючись загомоніли.
У погляді Горового з’явилася волога, але він взяв себе до рук і навіть усміхнувся. Він був задоволений

з того, що відшукав для цих людей слова, з яких вони сприйняли і вірно зрозуміли його бажання бути саме там — на Сході.
—	То ж, прикинувши всі за й проти, замість себе залишаю людину, яка не підведе мене.  Та  й  звикати до нього вам не доведеться. — Вказав на Максима.
—	Мого помічника Максима Івановича всі знаєте?… Достойний?
—	Правильний вибір, — долучився хтось з гурту. І з принципами у нього все в порядку.
Горовий поклав руку помічникові на плече.
—	Трудись Максиме! Але, коли повернусь… А я від- тіля обов’язково повернуся — спитаю!.. Спасибі вам друзі, що вірно розуміли моє бажання, я на це розра- ховував…
Помічник поглянув на Анатолія.
—	Не підведемо Петровичу. — Поглянув на гурт. — Як, не підведемо?.. Розбирайтесь з сепаратистами та скоріше повертайтеся… — Зачекавши ще мить та від- чувши, що Горовий закінчив, хазяйновито скоманду- вав: — а тепер, до роботи.
Горовий, супроводжуючи поглядом працівників, які ділячись почутим направлялися до сходин, мовив до Максима:
—	Ходімо й ми. Закінчимо з паперами, бо за два дні маю ще багато зробити.
Завершивши зі справами, прощаючись, Максим спів- чутливо запитав:
—	Як там Ольга Володимирівна?..
—	Моя Оля, завжди мене розуміла… якщо ти про це… — Анатолій, ставлячи крапку в розмові, зачинив

за собою двері легковика.
Замісник стояв поки автомобіль не завернув на про- спект. Обличчя його було незворушне. Знову хробак недовіри завовтузився у душі Горового. «І не надійся! Обов’язково відтіля повернуся!.. Керуй, поки-що.»
***
У день від’їзду, Анатолій і Ольга підвелися ледь за- блискотіли, відбившись від вікон сусіднього будинку сонячні зайчики. Та навіть, коли б ті зайчики не застри- бали по підлозі, стінах і нарешті на ліжку, все одно під- велися б. О десятій нуль-нуль він повинен бути на місці відправки до учбової частини.
Після сніданку, трохи посперечалися щодо речей, які Ольга поскладала йому на дорогу.
—	Ти б ще кожуха поклала, — виймаючи з речово- го мішка теплу куртку, без злості буркотів Анатолій.
—	При нинішніх зимах можна спокійно переходити в піджачку.
—	Еге ж. А хто два тижні тому кахикав? — взявши куртку, Ольга знову спробувала вкласти до мішка.
—	Рибко, я ж сказав — не треба! — Анатолій м’яко відсторонив дружину. — Я навіть не пам’ятаю про що ти кажеш. Може я просто чимось похлинувся… І вза- галі, мені ще треба перевірити чи всі документи склав. От, будь ласка, знову військовий квиток кудись запро- пастився.
Анатолій заходився корпатися в шухляді шафи. Ольга якийсь час сиділа за столом, підперши доло-
нею голову, спостерігала за його діями. Потім підвелася й дістала з полиці папери.

—	І ти ще збираєшся воювати. Здурів на старості, от і все. Який ще ненормальний тебе на оте АТО бере. Чи молодих у країні вже не зосталось…
—	Рибко, ми вже про все це розмовляли. І не раз, — залишивши складання, Анатолій підійшов до дружини і обійняв за плечі.
Ольга спочатку запручалася, потім притиснулася до нього. Очі зволожіли.
—	Ось, діти з хвилини на хвилину надійдуть. Нехай вони ще з тобою нерозумним побалакають! У мене вже ні сил, ні слів не залишилося до ненормального. То його на майдан у чотирнадцятому потягло. Ледве відвалали, коли поранило. Тепер — АТО…
Немов у відповідь на її слова від вхідних дверей про- лунав дзвоник. З коридору почулися голоси, серед яких набагато переважав онуки Оленки. Шестирічна беш- кетниця першою забігла до кімнати і з розгону виско- чила Горовому на руки.
—	Дідуню. Ти не забув про свою обіцянку, зводити мене до звіринця.
Анатолій поцілувавши дівчинку, з усмішкою від- повів:
—	Це було тоді, коли ти себе погано поводила. Тепер ти слухняна дитина, чи не так? Тому клітка залишиться для іншої вередуні… — Побачивши ображено надуті губенята, додав: — якщо по правді, то обов’язково звод- жу. Повернуся і одразу ж підемо до звіринця. І не лише. Гадаю, що до того часу якраз розвесниться. Сядемо на пароплав і попливемо далеко-далеко. Ти ж хотіла по- плавати на пароплаві?
Оленка обвила рученятами шию Анатолія.

—	Ой хотіла! Сто років, як хотіла!
—	Олена, бери свого ведмедика та йди пограйся. Нам з дідусем побалакати треба, — відбираючи з рук Горо- вого дівчинку, мовила старша дочка Ніна. Вона якийсь час тривожним поглядом вдивлялася на батька. — Що, тату… Не сидиться на місті? Шукаєш пригод? А про маму і про нас, в решті решт, подумав? Те, що ми день при дні будемо за тебе переживати, тебе не турбує?.. Та й про вік свій не забувай!
Не відповідаючи, дивився на красуню-дочку немов намагаючись залишити в пам’яті саме такою — стурбо- ваною і люблячою.
Тим часом, до кімнати, з дитиною на руках, зайшла молодша — Люба. Поцілувалася з батьком і сіла поряд з Ніною. Вона мовчала, лише вологий погляд був красно- мовнішим за слова.
В душі Анатолія буремилися найрізноманітніші по- чуття. Тут змішалися в купу: відчуття провини, що за роботою та якимись побутовими проблемами, при- діляв дочкам не стільки уваги, як хотілося. Що й казати
— кидало його життя по різних заробітках… Але ж, для сім’ї старався. Проте Схід — це його обов’язок. Перед ким, чи перед чим: не хотів мудрувати. Так, було і в чо- тирнадцятому, коли подався на майдан у надії, що його внесок до боротьби за справедливість та краще життя не буде марним. Горовий відчував — те що діється нині в країні — не правильно і йому треба зробити все що   в силі, щоб виправити це. Проте, стоячи під вимогли- вими й осудливими поглядами дочок, набагато важче було відшуковувати потрібні слова ніж перед своїми працівниками там, на горі. Намагаючись не видати по-

чуттів, лише промовив:
—	Доні, я буду телефонувати. І, годі… Ну-у, годі… — заспокоював дочок, які, зірвавшись з дивану, зі слізьми на очах кинулися до нього.
Обійнявшись, вони стояли поки не заплакала дити- на Люби.
—	Все, діти: я вже запізнююся… — мовив Анатолій і розцілувавши всіх по черзі заспішив закінчувати зі зби- ранням.
Ольга із залишком надії сиділа мовчки за столом і чекала. Хоча вона за кілька десятиліть, що прожила з чоловіком, добре його вивчила. Проте надіялася на чудо. Але чуда не сталося. Жінка не сердилася і не зли- лася — це в його характері: якщо задумав щось, поки не доб’ється свого, або не обпечеться — не зупиниться. Вона вже звикла стримуватися, адже іноді їй доводило- ся бути й за чоловіка і за жінку. Всього було у їхньому сімейному житті. Ольга стримувалася, але думка про те, що цього разу її Толик пристає до занадто небезпеч- ної справи, переважувала. Та розуміючи, що Горовому й так не легко — швидко зігнала долонею зрадливу сльо- зу і відповіла на його запитально-тривожний погляд усмішкою.
—	Та-а-ак, а де моє молоко? — намагаючись зберегти бадьорий вигляд, мовив Анатолій.
Ольга зіпершись долонями на стіл повільно підвела- ся. Надто повільно, як на її енергійну натуру. Чоловік зітхнув, але промовчав.
—	Господи… Забулася за тими нервами, — підійшла до плити і, наповнивши велику кварту паруючим моло- ком, обережно поставила на стіл.

Анатолій, поправивши на спині речовий мішок за звичкою, взяв кварту в обидві долоні.
—	Оце, я люблю понад усе! Ще й з плівочкою… Кра- ще всякого лимонаду, вина і навіть горілки. — Повільно, смакуючи, випив. Акуратно поставив на стіл і повер- нувся до жінки. Вона з безпорадно опущеними руками стояла поряд. Обійняв… Цілувати себе не дозволила. За роки прожиті разом, він добре вивчив характер дру- жини, тому не наполягав. — Спасибі Олечко. І не сердь- ся, що йду — так треба.
—	Та не забувай про телефона! Його ще ніхто не від- міняв. Знаю, не дуже любиш. Але подумай за нас!.. — вигукнула на останок і швидко відвернулася, щоб не бачив сліз.
Оглянувся на ходу. Біля Ольги побачив дочок, які з-за материної спини прощально махали руками.

Розділ 2

Поява Горового в учбовій частині викликала зди- вовано-запитальні погляди. Але це було на початку. За тиждень, другий відносини між курсантами увійшли в трудове русло. У фізичній підготовці Анатолій не від- ставав від молодих. Проблемні вправи відпрацьовував потай, на одинці. Теорія та практичні заняття у нього були теж на висоті. Ще дома не полінувався відшукати у все знаючому Інтернеті та проштудіювати інформа- цію про покращання та оновлення характеристик танка Т-64. То ж на заняттях частенько лунало: «Петровичу, а це що, а підкажи, як отут. А, як оце працює?»

Повага повагою, але при формуванні екіпажів трид- цятирічний Андрій, почувши своє прізвище навідни- ком в екіпаж старшини Горового, запротестував:
—	А чого я? Хочу в молодий екіпаж. Онде Максим, йому за сорок, нехай він…
Та армія є армія, а наказ є наказ; тому, зблиснувши незадоволеним поглядом та трохи побуркотівши — погодився. З водієм-механіком проблем не виникло. Сергій: могутній, зовсім не танкової статури одноліток Андрія, поглянувши в бік Анатолія — задоволено ус- міхнувся. На теоретичних заняттях він, чи не настир- ливіше за інших, звертався до Горового із запитаннями по обладнанню машини.
Біля трьох місяців занять проминуло напружено, адже за короткий відрізок часу потрібно було оволодіти матеріальною частиною бойової машини та оновити в пам’яті тактику й стратегію бою. Хоча курсанти всі пройшли армійський вишкіл, та з часом багато що за- булося. Особливо це було помітно в сорокалітніх і стар- ших. Анатолій, відчуваючи, що до нього, як до далеко не молодого чоловіка будуть особливі вимоги, трудив- ся до сьомого поту. За пройдений час вже ніхто не ста- вився до нього, як до людини, що випадково з’явилася поряд з ними. Хоча й виявився один, який сприйняв появу Горового не добре. Та Анатолій намагався на те не звертати уваги. За досить довге життя, зустрічалися йому різні особи.
Навчання наближалося до завершення. Залишав- ся екзамен на полігоні. Адже лише практичні заняття показують ефективність знань  та  навичок  здобутих  за час навчання. Так було й цього разу: могутньої ста-

тури, навіть дивно, як вміщається у своєму відділені водій-механік Сергій, мугикаючи під ніс якусь мелодію, крутить викруткою гвинти на дошці приладів керуван- ня. Андрій же, наскільки це можливо у тісняві танку, мрійливо звівши очі до гори, безтурботно розлігся у кріслі. Горовий, відірвавши погляд від спостереження через триплекс, глянув у бік навідника й усміхнувся. Той нещодавно женився — напевне згадує приємні хвилини з молодою дружиною. З рації долинають ко- роткі команди.
За мить, Андрій відкидаючи мрійливість, блискає єхидним оком у бік Горового.
—	Петровичу, а не здається вам, що для засідки ми вибрали не те місце? Колона пройде зовсім іншим шля- хом.
—	Не здається — Андрію. Вона пройде саме цим шляхом, — вдивляючись в триплекс відказав Анатолій.
—	Хи-хи, напевне на картах випало.
—	Ти немов у воду дивився. Оце з самого ранку роз- кинув карти і король бубновий мені кинув підказку, щодо руху колони, — не ображаючись за недовіру від- казав Горовий.
—	Пацан, ти краще будь наготові Петрович ніколи не помиляється. Якщо сказав, що противник з’явить- ся, значить з’явиться, — продовжуючи крутити гвинта втрутився Сергій.
—	Но-но-но-о! За пацана відповіси, — наїжився не- величкий навідник. — Те, що він тобі в механіці радить, ще не значить, що він у тактиці бою петрає.
—	Петрає, петрає хлопчику, — продовжив у тому ж дусі Сергій. — Він цим займався коли тебе ще в проекті

не було. Між нами кажучи, я спочатку теж у Старому сумнівався — тепер ми з ним одна команда. А тебе, ще на ділі треба перевірити…
Горовий краєм вуха дослухаючись до розмови між членами екіпажу, аж здригнувся від несподіванки: так он, як його «за очі» прозивають — «Старий». «Хм-м, а ти хотів, щоб п’ятдесяти-восьмилітнього прозивали по іншому? Звикай до «Старого» і без образ». Але дисци- пліну ніхто порушувати не дозволяв…»
—	Ей! Бійці! Я поряд і все чую!.. Дебатувати буде- мо на обговоренні, після виконання завдання. А зараз, повна готовність… Увага!.. Бачу колону!.. Сергію, запу- скай на малих двигуна!
Андрій все ще не заспокоювався і в навушниках вну- трішнього зв’язку почулося:
—	У-у, підлабузник.
У відповідь Сергій вигукнув:
—	Я за справедливість і більш нічого — в’юноша!
Анатолій вже чітко бачив колону з кількох танків, що здіймаючи куряву виповзли з-за лісосмуги. З люка ко- мандирської машини наполовину висунувся командир взводу — лейтенант Іван Ільчук. Він уважно оглядає на- всібіч у бінокля. Проте старанно укопаної та замаско- ваної віттям їхньої шести десяти четвірки не бачить. Інакше б заметушився.
Пора.
—	Андрію — готовий?!. — В очах Горового спалахнув азарт. Бій, хоча й учбовий, та все ж бій. — По передній машині вогонь!!
Після пострілу з засідки, як і обумовлено танки на мить зупинилися, адже передній — підбитий. Потім,

повертаючи туди сюди башти з гарматами, почали нез- ручним косогором обходити командирську машину. Анатолій зрозумів, що вони так добре замаскувалися, що й понині невидимі для вдаваного ворога.
—	Сергію! Виходимо на бойову позицію щоб покін- чити з рештою!
Танк заднім ходом викотився із схованки і заходив- ся методично розстрілювати машини уявного ворога…
«Бій» закінчився Досить швидко.
—	То, як — «малий»? Будуть ще сумніви, щодо Пе- тровича? — задоволено усміхався зі свого місця Сергій. У відповідь навідник лише показав кулака. І зітхнув-
ши мовив:
—	Ех! Жаль, що противник не справжній, а заряди холості!
—	Діти, та й годі. Дорослі діти, — поглянувши у їхній бік, подумав Горовий.
—	Буде ще й справжній. Головне, зараз старанно тре- нуватися, бо в справжньому бою — ой, як ніколи буде…
***
Командир учбового підрозділу — майор Хвильовий стурбовано вдивлявся в мапу. Прибулий підполковник, вже другий день стовбичить над його душею. Чоловік до того вередливий, що далі нікуди. Йому, бачите, по- трібні найкращі. А в нього всі бійці найкращі. Взяти хоча б взвод лейтенанта Дорошенка. Чим поганий? Так ні ж… Невпевнено, бачите, вів себе на тактичних ви- пробовуваннях танк старшини Пилипенка. Але ж він справився. Ну, була затримка… Хвильовий стиснув до хрусту кулаки. Вони, там, зверху хочуть: щоб за три мі-

сяці він зробив з чоловіків асів танкового бою. Деякі з них десяток років, інколи й більше, не сиділи в бойовій машині. «Хіба я не розумію, що в бою час іде навіть не на хвилини — на секунди…»
—	То, що майоре? Чи не доведеться мені відправля- тися на пошуки в іншу частину — Хоча б до майора Ва- сильченка. Про нього в генштабі досить доброї думки.
«От стерво, не може не шпигнути»— майнуло в Хви- льового. Але утримавшись, щоб не відповісти різко, мовив: зараз на тактиці взвод лейтенанта Ільчука. По- дивимося, як він із завданням упорається, а потім вже вирішуйте…
—	Подивимося, подивимося, — підполковник теж нахилився над мапою. — Цікаво, де ж старшина Горо- вий зробить засідку? Може тут, чи отут?..
—	По руху наступаючих є декілька місць… — Хви- льовий тицьнув олівцем, — може тут. І це місце не по- гане…
—	А якщо відверто: вартий взвод Ільчука похваль- них слів, на які ви учора були такі щедрі? Взяти хоча    б старшину Горового. Адже шістдесят на носі — це не жарти. — Підполковник усміхнувся. — Це ж треба: на- віть прізвисько підхоже отримав — «Старий». Вибача- юсь — з людини порохня сиплеться, а туди ж — коман- дир бойової машини.
Хвильового пересмикнуло, та знову стримався, бо
—	«представник генштабу»(яке б «воно» не було, а для Хвильового — слово генштаб, значило завжди щось захмарне).
—	Старшина добре показав себе під час теоретич- них і практичних навчань. Якщо вірити нашому ліка-

реві: здоров’я в нормі. В усякому разі, ні від нього, ні від екіпажу я не чув скарг на здоров’я командира. До речі — екіпаж його один з кращих, якщо не кращий у підрозділі. Впевнений, що й цього разу вони не підве- дуть.
—	Добре, добре, — примирливо сказав представник.
—	Відповіді на наші запитання й ваші сподівання, хм- м, — усміхнувся зі свого каламбуру, — отримаємо неза- баром. — Поглянув у прилад дальнього спостереження.
—	І навіть зовсім скоро. Машини он де наближаються до командного пункту.
Незабаром навпроти офіцерів, які вийшли з блін- дажа, зупинилися машини взводу лейтенанта Ільчука. Екіпажі зіскочивши з броні — вишикувалися.
Віддавши команду: струнко! Ільчук чітким кроком підійшов до офіцерів. І звернувся до представника ген- штабу:
—	Товаришу підполковник, дозвольте звернутися до товариша майора!
Отримавши дозвіл чітко відрапортував:
—	Товаришу майор, завдання по організації засідки і знищенню умовного противника виконано!
Хвильовий прийняв честь, задоволено усміхнув- шись, поглянув у бік підполковника; «Знай наших.»— мовляв.
—	Молодці! Дякую за службу!
—	Служимо Україні! — вигукнули екіпажі. Вигукну- ли так чітко і голосно, що підполковник аж здригнувся. Очей Хвильового те не минуло. «Так-то, штабний па- цюче — іч, герой…»— майнуло злорадно. Він зблиснув
вдоволеним поглядом на підлеглих.

—	Лейтенанте, привести машини в порядок і за годину з командирами екіпажів до штабу на розбір завдання.
—	Слухаю товариш майор, — чітко відповів Ільчук. Після чого скомандував: — Вільно! До машин! Старши- на Муляр, до мене!
Вони поряд рушили до танків. Відповідаючи на за- питально-стривожений погляд Муляра, після короткої паузи, лейтенант докірливо мовив:
—	Що ж ти старшина не прикрив мою машину, а рво- нув у обхід. Я ж зробився прекрасною мішенню для до- бивання після пострілу противника!
Муляр знічено почесав потилицю.
—	Я подумав, підіймусь на горб і звідтіля дістану Старого.
—	А тим часом, мене б спалили. Нічого не скажеш — добре придумав… — Ільчук, не продовжуючи розмови, завернув до свого танка.
—	От зараза, — Муляр кинув злий погляд у бік Горо- вого, котрий ішов попереду, бадьоро перемовляючись з бійцями свого екіпажу. — З самого початку відчував, що зробишся кісткою в горлі. — буркнув не голосно.
***
Різкий холодний вітер ганяв по бетонці технічного двору опале листя. Коло танків, що стояли навпроти відчинених дверей ангарів заклопотано метушилися екіпажі.
—	Скорій розвертайся — малий. Ще футбол треба встигнути подивитися, — Сергій майже вихопив щітку з рук Андрія, — ти що заснув?..

—	Та не заснув я. Старанність і сон це різні речі. До тебе поки дійде, то й весна почнеться. Краще поглянь, хто до нас чимчикує, — показав рукою з щіткою.
Сергій, закректавши, висунув своє масивне тіло з от- вору водійського відсіку.
—	Ти диви… Якого йому треба?
—	Хлопці, спокійно, — Горовий вимкнув подачу води у шланзі й повернув голову в бік Муляра, який підійшов і зупинився за кілька кроків до них.
—	Що, бійці, позадирали носи?… Я думаю, Старий, тобі просто повезло. Випадок, так-сказать… Дивуюся, як взагалі до цих пір ти не розсипався, так-сказать, від натуги.
Горовий лише усміхнувся у відповідь, але Сергій не втримався.
—	Ей! Муляре! Я не подивлюсь, що ти старшина. Ось злізу та вхоплю за бари — душа геть вилетить!
Помахуючи великим ключем для болтів, докинув свої п’ять копійок і Андрій:
—	А я ще й додам. Ось цим, щоб душі веселій летіти було.
Очевидно не чекаючи такого відпору, Муляр спочат- ку зупинився, мов наштовхнувсь на стіну, а потім — від гріха подалі — відступив кілька кроків назад.
—	Но, но, но-о! Молодший сержанте! Шо ти собі до- зволяєш! Старшина Горовий! З дисциплінкою в тебе, так-сказать — не дуже! За таке можна на кілька діб за- лишитися без механіка бо за ним давно губа плаче.
Сергій, тим часом вибрався на броню і навіть зробив рух, щоб зіскочити до низу, але Горовий став між ним і Мулярем.

—	Петрович, не заважайте, нехай на губу. Хоч буде за що — одним гомнюком поменшає на білому світі.
Проте Горовий не рушив з місця.
—	Послухай, Михайло, ти по справі, чи язика поче- сати. Так на це зараз немає часу. Скоріше треба закінчу- вати та йти до штабу?..
—	Я то в курсі. — Муляр різко повернувся. Вже йду- чи, докинув через плече: — А своїх підлеглих притри- муй, бо тобі в першу чергу за розвал дисципліни пере- паде.
—	Що ж, перепаде то й перепаде, — Горовий погля- нув на розгарячілих Сергія й Андрія. — Це вже ви хлоп- ці занадто з старшиною.
—	Це ще не занадто! — навідник, відводячи душу, поклацав ключем по броні. — Відтоді, як наш екіпаж вийшов на перше місце, його так і муторошить. А коли вас призначили зам комвзводу, взагалі сказився — заз- дрісне стерво.
—	Я збираюся, при нагоді з ним спокійно побала- кати, прояснити відносини… Щоправда це треба було зробити ще з самого початку. Але ж подумав, що роз- смокчеться само собою… — Анатолій розвів руками. — Таки доведеться вибрати зручну хвилину, матері його ковінька…
Андрій махнув рукою.
—	Петровичу, такий не зрозуміє. Затявся, що ви йому дорогу перейшли. І все тут.
Командир одного з танків; завжди спокійний та врів- новажений старшина Богдан Пантюшенко, стояв непо- далік і хитаючи головою спостерігав за подіями.
—	І що воно, за людина. Краще б на полігоні показу-

вав себе… Але ж, він тобі позору не забуде…
—	Розумієш — Богдане. То все від серця йде. — Го- ровий розвів руками. — Видно, надто мале воно у ньо- го і все тут. На одного ледь вистачає, а жовчі занадто… Та, думаю — розберемося: не гоже поруч мати недруга. Особливо небезпечно в бою, а повоювати нам ще до- ведеться. Чуйка мені підказує, що навіть досить скоро.
—	Поглянув на годинника. — Закінчуйте хлопці та від- почивайте, а нам до штабу…
***
Ще двоє командирів бойових машин зустрілися їм біля приміщення штабу. Пантюшенко поглянувши на них розсміявся.
—	Я думав, що то штаб загорівся й димить, а то вони смалять. Ходімо вже, нехай легені хоч трохи відпочинуть.
У кабінеті начальника учбового підрозділу за довгим столом вже сиділи: Ільчук і Муляр. Хвильовий, неголос- но розмовляючи з підполковником, порпався в папе- рах. Майор підвів голову і ковзнув очима по присутнім.
—	Всі зібралися?.. Тоді почнемо. Вам слово, товари- шу підполковник.
Той підвівся, і дивлячись кудись у простір над ко- мандирами, поважно мовив:
—	В основному, я задоволений. Огріхи, що стали- ся під час виконання учбового завдання, зараз проа- налізуємо.
Після цієї тиради прибулий повагом всівся на кріс- ло. Хвильовий розпочав довгий прискіпливий розбір недоліків. Дісталося «на горіхи» кожному командирові.

Особливо Муляреві. Той спочатку намагався виправдо- вуватись, але врешті, блимнувши злим оком навколо, опустив голову до столу і не підіймав до закінчення за- сідання. Під кінець Хвильовий підсолодив пілюлю: —
«Але не дивлячись на недоліки, навчання не минуло для вас марно. Молодці! Справилися майже на відмінно. Хоча, для того, щоб оволодіти всіма тонкощами такти- ки бою, згоден, трьох місяців замало. Тепер, послухаємо про те, для чого до нас прибув представник генерально- го штабу…»
Командири у чеканні переглянулися, а підполковник підвівшись і знову вдивляючись у далину сказав:
—	Всі ви знаєте, що стан навкруг донецького аеро- порту на сьогодні складний, навіть занадто… Завдяки підходу з боку Росії підкріплень технікою, людьми та боєзапасом, нас відтіля видавлюють. Проте аеропорт    і об’єкти навколо над важливі. Взяття їх розв’язує се- паратистам руки і додає їм нові можливості. Тому на днях ваша рота відправляється до Житомира. Там на вас вже чекають відремонтовані, в повному бойовому спорядженні машини. Швидко освоюєтеся і виконуєте подальші накази. — Представник нарешті перевів очі на командирів. — Ви мене зрозуміли?..
Вийшовши зі штабу запеклі курці одразу встроми- ли до рота цигарки, а Горовий, щоб не вбирати в себе тютюновий дим, рушив до казарм. Він був задоволений:
«От нарешті й здійснюється те для чого прибув до на- вчального центру. Незабаром Схід…»
—	То шо? Піджилки, так-сказать, затряслися. Це вже тобі не тралі-валі на полігоні. Біля аеропорту можна й голови позбутися, — нахабно вліз у його

роздуми Муляр.
—	Послухай, чоловіче! Не знаю, як ти. Я знав куди  і для чого йду. Тож, переляк свій залишив дома, — Го- ровий усміхнувся. — Тебе видно щось колотить, що ти весь час до мене доколупуєшся? Може відійдемо трохи в бік і врешті-решт нормально, по чоловічому, побалакаємо?
—	Та пішов ти!… — Муляр прискорив кроки, і неза- баром зник поміж будівлями.

Розділ 3

Вагон потягу раз-по-раз здригався, хилився з боку на бік, іноді навіть підскакував немов вантажний ав- томобіль зі зношеними ресорами. За не щільно зашто- реним вікном іноді зблискувало світло пристанційних ліхтарів, що пробігали мимо. Анатолію Горовому навіть спало на думку: «Ох і залізничники, не могли подати для такої важливої поїздки новеньких вагонів, зі справ- ними ресорами». — Подумав таке і усміхнувся про себе.
— Яка різниця залізничникам, хто куди їде. Що мали, те й подали. Посовався, вмощуючись на тонкому матраці, крізь який відчував твердь дощок. «Ох, мої старі кіст- ки! Звикайте. Попереду хіба ж такі незручності…»— Поглянув на полиці, де лежали водій-механік Сергій і навідник Андрій. — «Не приведи Господи ляпнути це в голос…» Проте, втомлені зборами бійці до його думок не дослухалися, бо міцно спали.
Сон до Анатолія не приходив. Перебирав у думках події минулого; давнього і зовсім свіжого: «Отже, вийш-

ли на фінішну пряму», як сказав би Віталій. Сказав би… Та вже не скаже, — Горовий стиснув до хрусту кулаки. Нічого, він за нього порахується, трапилася б лише на- года. Отим «зайдам» таке прощати не можна. Що нагода трапиться, він був певен на сто відсотків. Перед очима повстав завжди усміхнений, заповзятливий до роботи племінник. Горовий іноді навіть заздрив братові, спо- стерігаючи за юнаком, бо мріяв мати сина, та Оля пода- рувала дві дочки. Щоправда, Анатолій не жалкував про те. Дочки в нього гарні й розумні, а менша — Люба, зат- кне за пояс будь-якого хлопця. Коли б не заміжжя, була б вже чемпіонкою країни з карате. Горовий зітхнув. Все ж з сином йому було б простіше. Скільки захоплюючих речей вони могли зробити, цікавих лише для чоловіків: конструювати всілякі літачки, кораблі, залізниці. А які б міста побудували… Може син став би, як він — бу- дівельником. Але ж, має те що має. — Він повернувся на другий бік і перед очима з’явилася дружина. З’явилася, саме такою, як в мить прощання — з вологими очима.
—	Як вона там, його Ольга, Оля, Олечка? Може їй не спиться, як і йому. Хоча дружину на ліжку, турбує пев- не-що не твердь під боками — переживає. Вона завжди переживає за всіх: за дітей, онуків і за нього — «не ке- рованого», як вона вигукує коли сердиться. Хоча по ній переживання важко помітити — кремінь. не жінка. Все у собі тримає. Хіба-що в очах зблисне тривога. А він   те може відчути лише за тоном, яким Оля промовляє:
«Молочка пряженого питимеш — Толику?»
…Горовий прокинувся від шурхоту пластикового пакету — це хазяйновитий Сергій готував сніданок. Андрій, сидячи навпроти на лавці, стиха розмовляв з

лейтенантом. Помітивши, що Горовий розплющив очі Андрій заговорив голосніше.
—	Ото ж я й кажу, що нарешті матимемо свій танк, а не репанку у якій все розсипається від старості.
—	Не дуже радій, — обізвався від столу Сергій. — Може ще гіршого отримаємо. Дев’яностих машин всьо- го нічого, лише відновлюють шестидесятичетвірки, які більше трьох десятків років у відстої іржавіли…
—	Це вже ти загнув… — не погодився навідник.
—	У чомусь Сергій правий, — сказав Ільчук. — Са- мо-собою, нових машин поки що не вистачає. Визнаю, що отримаємо оновлені та модернізовані. До речі: щоб освоїти дев’яностий «Булат» треба витратити до наших трьох, ще як мінімум три місяці може й більше, а час, як бачите, піджимає, — він підбадьорливо усміхнувся. — Тому розраховуйте, що ваша бойова машина буде якіс- но оновлена і модернізована.
Горовий підвівся.
—	А ми будемо приймати по всій строгості. Що не так — нехай доводять до кондиції.
Вагон смиконуло раз, другий і за вікном виринуло приміщення вокзалу.
—	Цікаво, скільки будемо стояти? — Андрій погля- нув крізь вікно. — О, тіточки зі своїм продуктом вже зайняли територію. Страх, як покоцати гарбузового на- сіння охота.
—	Що, простата замучила? — усміхнувся Сергій.
—	Тіпун тобі на язика. Рано мені ще… Просто лю- блю, та й усе! Це хіба що про нього… — З усмішкою кивнув у бік Горового.
—	І тобі тіпун на язика, — також усміхнувся Ана-

толій. — Моя досі не жалілася. — Мрійливо поглянув- ши у вікно, додав: — Мені б кварту молочка… І пити не похапцем, а повільно, смакуючи.
—	Еге ж, та ще й пряженого, — з’єхидничав Андрій.
—	Не задирайся «малий», — Сергій злегка штовхнув того в плече, від чого невеличкий навідник гепнувсь  на лаву. — Де тобі зрозуміти, що молоко, це не про-  сто молоко. Це пам’ять, і думки про те, що залишилося там.., дома.
—	Ой, ой, — філософ доморощений, — Андрій потер плече. — Я ж не проти… Для «Старого» мрія молоко,   а для мене гарбузове насіння. — Знову підвівся. — То, що — вперед за орденами, тобто за тим, що кому пече. У тіток біля вокзалу повинно бути, якраз Петровичу і ваше й моє.
—	Та йди вже — баламуте. Хоч відпочину від тебе.
—	Сергій зсипав недоїдки зі столу в пакет. — Сміття ви- нести не забудь!

***
Бійцям довелося переступати колії та обходити ван- тажні вагони бо потяг зупинився віддалік від перону. Незабаром, залишаючи темні сліди на неглибокому, змішаному зі щебенем снігові, танкісти підійшли до не- великого пристанційного базару.
Біля привокзального скверика, де розташувався ряд жінок з різноманітними продуктами, екіпаж розділив- ся. Андрій подався на звуки закличних голосів: — «На- сіння смажене, насіння смажене!» Горовий завернув до молочного ряду.
Незабаром з-за вантажних вагонів вигулькнув Ми-

хайло Муляр і теж направився до базару. Примітивши біля торгівельниць Горового, різко зупинився. Якусь мить роздумував… Потім губи розтяглися в багатообі- цяючу усмішку, і Муляр рушив до буфету-привокзаль- ної забігайлівки.
У невеликому приміщенні навпроти буфетної стійки стояло кілька округлих столиків. Майже всі вони були заповнені порожніми та наполовину випитими бока- лами, які час від часу підносили до уст присутні; в ос- новному чоловіки. Деякі з них, насторожено озирнув- шись, хлюпали під столиками до бокалів з горілчаних пляшок. Лунали збадьорені спиртним голоси. Михайло Муляр, обвівши навкруги оцінюючим поглядом, задо- волено мугикнувши, направився до стійки. Отримавши від буфетниці чотири наповнених келихи, підійшов до столика з трьома чоловіками середнього віку, досить пом’ятої зовнішності. З голосної розмови відчувалося, що чоловіки вже достатньо захмеліли. Муляр, безцере- монно посунувши одного з них та поставивши келихи на стіл, промовив:
—	Привіт, земляки! Зі святом вас, так-сказать!
—	З яким це святом? — буркнув той, якого Михайло нахабно посунув.
—	Та, з пивом — на дурняк, — відповів, Муляр двоз- начно усміхнувшись.
—	Тепер на дурняк нічого не буває!.. Кажи шо треба?! — недовірливо глянувши на прибульця, вигукнув інший, пересилюючи гучні розмови біля сусідніх столиків.
—	Та ви розбирайте келихи, розбирайте. Бачу ви хлопці ділові… На пряме запитання, так-сказать —

пряма відповідь?..— Продовжуючи розсовувати кели- хи, вказав на широке вікно. (Горовий на ту мить, роз- мовляв з жінкою, яка продавала молоко). — Бачите он, того старого бомжару, що в форму вирядився? Мене завжди, так-сказать, зло розбирає, коли всяка наволоч паскудить нашу форму. Може він зняв її, так-сказать, з підпилого, або не дай Боже, з мертвого вояка…
Сусіда Муляра, взявши до рук дармового келиха, ус- міхнувся.
—	На біса він тобі здався?.. А за пиво — мерсі.
—	Кажу ж вам злість так і розпирає! Короче!… Виставляю, ще пиво і дві пляшки горілки на додачу: щоб з ним по-чоловічому, так-сказать… — Михайло підвів до гори стиснутого кулака.
—	Ага, значить, треба пояснити бомжикові, де його місце в цій жизні, — докинув ще один, поглянувши у вікно і нарешті, зрозумівши, що потрібно незнайомцю.
—	На вигляд дідок міцний… Однак: за три пива і три пляшки водяри, чому б не зробити богоугодну справу.
—	Вже три… — Муляр незадоволено пожував губа- ми… — А! Біс з ним — домовилися. Та тільки скоріше, бо він, онде вже йде!
—	Так тому й бути! — завершив розмову чоловік і підвівся. — Побудь з ним, щоб не здимів, — наказав сусідові Муляра, — А ти, дочекайтеся, ми скоро… Гай- да, Петре!
Придбавши все що задумав, Горовий відійшов від жінок і озирнувся навкруги.
—	Ну й Андрій. Скільки ж, того насіння вибрати? Ну й тягній… Як на мене, що насіння, що цигарки, то все зайве, а от молоко, — опустив погляд на пакета.

—	Ох, ледве стримуюся… Тільки-но прийду: віллю до каструльки та на малий вогонь, щоб гарно спря- жилося і… — Ще раз глянув навкруги. — Таки не має. Що ж, не мала дитина не заблудиться.
Горовий зійшов з перону і рушив через залізничні колії. Обійшовши вантажний потяг направився в бік свого вагону. Тупіт швидких кроків за собою, змусив зупинитися — «Може Андрій…» Але то був не навід- ник. Майже в притул наблизилися двоє незнайомців.
—	Чого це ти тут у формі фасониш, — бомжаро?! Вкрав, чи може грохнув служивого? — Вигукуючи це, один з чоловіків схопив Горового за відлоги куртки на грудях.
На життєвому шляху Анатолія бувало всякого… Проте надіючись, що сталася якась помилка і зараз все проясниться, спробував домовитися миром:
—	Ви щось переплутали — друзі! Я вас не знаю.
—	Зате ми тебе знаємо! «Друг!» — Зі злістю вигукнув другий і з розмаху вдарив правицею в обличчя.
Похитнувшись від удару і вже не розраховуючи на мирне завершення зустрічі, Горовий, вільною рукою відповів нападнику в щелепу. В ту ж мить, від підлого удару першого по печінці, осів на засніжений щебінь. Незнайомці заходилися гамселити його ногами… І хоча, як міг захищався, проте нападників зупинив лише окрик:
—	Що тут діється?! Ану припинити!… Стояти!! — до Горового, крізь туман в голові, долинув голос Сергія. Потім, віддаляюче тупотіння незнайомців.
—	Петровичу! Вони що — сказилися?! Ого! Добре дісталося?… Може лікаря?..

Горовий, тим часом, допомагаючи собі руками підвівся. Туман поволі розвіювався… Заклопотано озирнувся навколо себе. Нарешті побачив і підняв па- кета. Звідтіля долинув звук битого скла. Через щіли-  ну в пакеті, відбілюючи змішаний з брудним щебенем сніг, потекла молочна цівка.
—	Ех, — з безмежним жалем провів поглядом цівку.
—	Чорти його душу знають — за що оті до мене при- чепилися!… Оце так попив пряженого молочка, матері його ковінька. — І зітхнувши додав: — Пішли вже. Все одно молока вже не встигну купити.
На ту мить нагодився і Андрій. Поглянувши на ко- мандира, зупинився мов укопаний.
—	Що сталося!? Чого це ви тут стоїте?! Ого… У вас кров!.. — і до Сергія: — Може хоч ти скажеш, що ста- лося?
—	А що! Від шпани проходу не має, от що!… Хтось на фронті гине, а хтось горілку жлуктить і на людей на- падає. Кулаки чешуться, бач, у наволочі!…
У вагоні, обурюючись та гублячись у здогадках, Сер- гій з Андрієм довго ще не могли заспокоїтися, а Горово- му хотілося лише одного — лягти бо наслідки удару по печінці давалися в знаки.
—	Петровичу. Може справді лікаря покликати? — Сергій дбайливо поправив ковдру на плечі Горового.
—	Спасибі, хлопці, не треба. До завтра попустить.
—	А як не попустить?, — доєднався Андрій. Горовий повернув голову до заклопотаного екіпажу.
—	А як не попустить, — усміхнувся понад силу. — Матимете нового командира. — І, підгорнувши ноги, відвернувся до стіни.

Сон не приходив, та Анатолій, щоб товариші не турбувалися, удавав, що заснув. Від безсоння вряту- вав вібруючий телефон. Підвівся. Поглянув на бійців. Екіпаж поринув у молодий, здоровий сон. Усміхнувся до плямкаючого губами Сергія — «Напевне, щось смач- не сниться. Любить попоїсти здоровань.»
Вийшов у тамбур.
—	Привіт. Не спиш? — долинув з апарата рідний голос.
—	Вже не сплю.
—	Вибачай, що розбудила, але ж я турбуюся. Міг би за ці місяці хоч вісточку подати. Он, сусідці майже кож- ного тижня чоловік дзвонить відтіля. — В голосі дру- жини забриніла сльоза.
—	Олю, в мене все добре. Не дзвонив бо навчанням був зайнятий. Тепер відпочиваємо.
—	Думаєш, я дурна? — Який відпочинок після нав- чання? І голос у тебе чогось хворобливий?..
—	Олечко! Я ж кажу, що відпочиваємо — повір. А голос такий з просоння. Краще скажи, як там ви?
—	У нас все добре. Дочки й онуки здорові.., але ж твій голос, мені все одно не подобається. Хіба ж ти коли не- будь зізнаєшся!.. Ну… На добраніч. Відпочивай, бо вже пізно. Але не змушуй нас з дітьми страждати, — теле- фонуй частіше! — Якийсь час у телефоні чулося зітхан- ня, та здавлені, схожі на стримуване ридання звуки…
Дружина завершила розмову, а він стояв біля вікна і, дивлячись на нічний пейзаж, що пробігав мимо, знов і знов повертався в думках до сім’ї. Горовий розумів, що його люблять і страждають від мовчанки, але нічого подіяти не міг. Ніяк не звикне він до отих сучасних но-

вацій: всіляких інтернетів, смартфонів та вайберу! От звичайний дротовий телефон — якраз воно. Але ж, де його зараз відшукаєш… Може це й було вагомою при- чиною мовчання. Думав таке, відчуваючи в душі, що відмовка слабка. Сон потрохи почав зборювати. Може хоч тепер засне? Рушив до купе, усміхнувшись на останок.
—	«Оце і є моя Ольга. Впізнаю. Навіть за турботою й стражданням не може приховатися суворий характер. Але ж, я не правий: рідні по телевізору та радіо знають про складні події на Сході… Треба таки іноді телефону- вати — щоб не турбувалися»
З тим рішенням, він причинив за собою двері. Довго вмощувався на твердому ложі, розмова з дружиною та біль не давали змоги відразу заснути…
Нарешті, задрімав.

***
На ранок другого дня ешелон прибув до Житомира.
—	Активно збираємося й направляємося отримува- ти бойові машини! — бадьоро скомандував Ільчук.
—	Еге ж, активно, — Горовий супроводжуваний співчутливими поглядами своїх бійців, намагаючись  не видати болю, повільно підвівся. Перед тим як вдя- гати куртку міцно замотав вище поясу шарфом, якого дружина (не дивлячись на його супротив), дбайливо поклала до речового мішка. З вагону виходив майже бадьоро.
Ешелон з танками знаходився неподалік.
—	Товариші танкісти, — представник заводу, лагідно погладив по броні. — Наші працівники по гвинтику все

перебрали: двигуни нові, ходова, трансмісія також. Всі механізми перевірені. Впевнений, нарікань не буде.
—	Еге ж — не буде. — Горовий з екіпажем вже в деся- те обходять навкруг свого танка. Зі скептичним вигля- дом обмацують, постукують по броні. Андрій сробував навіть щось відірвати.
—	Так, та-а-к, — дивлячись на іржу, що проступила з під фарби, Андрій почесав потилицю. — А як з баштою та гарматою?
—	Башта крутиться, як балерина. Щодо гармати
—	наші зброярі твердо запевнили — не підведе. Зали- шається лише ваше вміння та вправність, щоб викори- стати її на всі сто.
Горовий, який до цього мовчки обходив танк загля- даючи в усі шпарини, теж підійшов до представника заводу.
—	Кажеш, перебрали машину по гвинтику. А номер- ка телефонного не залишиш… — оглянувся на това- ришів. — Номерка для слів «подяки»коли щось вилізе під час експлуатації.
—	Без проблем, — швидко погодився чоловік, на вигляд ненабагато молодший за Анатолія. — Сигналь- те про все, що на душі накипить. Ось моя візитка. Ми за свою роботу повністю відповідаємо… Будете задо- волені. Впевнений, що наші машини нічим не посту- пляться сепаровським семидесятидвійкам.
Тим часом Андрій, покопирсавшись в речовому міш- ку, дістав баночку з фарбою.
—	Петровичу. Що маємо, те й маємо. Доведеться во- ювати на цьому «апараті». А щоб сепаратисти не роз- слаблялися і бачили, що ми гризтимемо їх, як люті звірі;

напишу на башті ось що....
Незабаром на башті чималими літерами було виве- дено: «Вовки»
Андрій зіскочив з броні і задоволеним поглядом по- глянув на напис, потім повернувся до Горового.
—	Ну, як Петрович, — піде…
—	Та.., піде, — махнув рукою Горовий. (Вигляд бойо- вої машини, його дещо розчарував. Він таки розрахову- вав на кращу ніж ті, на яких навчалися).
—	Сепари розбігатимуться мов миші, тільки на очі попадуться твої «Вовки»— усміхнувся Сергій.
—	Не мої а наші «Вовки», Серього, — підправляючи літери, задушевно мовив Андрій.
—	Він правий, — доєднався до розмови Горовий. — Це вже наш танк. Тепер, як сказав шановний представ- ник заводу, все подальше залежатиме лише від нашого вміння та вправності.

***
До зони бойових дій залишалося рухатися кілька годин. Незабаром ешелон почав розвантажуватися на невеликій станції. Якийсь час було чути лише голосні команди та гуркіт потужних двигунів. Нарешті все стихло. Танки обох взводів вишикувалися на чималому пустирі для огляду перед маршем. Екіпажі скупчилися біля своїх машин. Муляр кинувши погляд в бік екіпажу Горового зловтішно усміхнувся побачивши, що Ана- толій іноді торкається рукою за бік. «Так, так… Неда- ремне гроші на горілку потратив…»
—	Чи мені здається, чи це віддалений грім канона- ди…— Андрій торкнув Сергія ліктем. — Чи може то

десь гроза?
—	Еге ж, гроза посеред зими. Гадаю, незабаром опи- нимося в самому центрі тієї «грози», ге ж Петровичу?
—	Саме для цього ми сюди прибули, — лише від- повів той і направився до ротного та взводних, до яких, підходили командири бойових машин. Після короткої наради Горовий повернувся, зосереджений і цілеспря- мований. — Ми в колоні одразу за лейтенантом Ільчу- ком. Напрямок — село Тоненьке.
—	Тоненьке, маленьке. Тоненьке, тихеньке, — Ан- дрій, наспівуючи, пірнув у отвір люка.
—	Буде тобі «маленьке й тихеньке», — буркнув Сер- гій з натугою проштовхуючи масивне тіло в моторний відсік.
—	Ей, ходячий негатив, слідкуй краще, щоб движок не заглух на півдороги. Ото стидоби не оберемось.
—	А ти гарматку перевір, бо не стрільне в самий по- трібний момент — вже буде не до сміху, — не залишив- ся в боргу водій-механік.
—	Тіпун тобі на язика! — ще долинуло з боку навід- ника і звичну перепалку заглушив рокіт двигуна. Ма- шини двох взводів третьої роти рушили кожен у своєму напрямку для виконання бойового завдання.
—	Екіпаже! Зарядку для язиків зробили, перемикає- мося на дорогу. Місцевий вояк сказав — на шляху може статися все, що завгодно. Ми в зоні бойових дій, — підвів риску по внутрішньому зв’язку голос Горового.
Більше години промайнуло спокійно, головне до- тримуватися дистанції між машинами, та це була про- блема водія-механіка і Андрій почав навіть нудитися. Енергійному й непосидючому навіднику не вистачало

вражень. Він відчинив люка і визирнувши відтіля, з цікавістю оглядав місцевість. Тут на відміну від його лі- систого Поділля видно далеко за виднокрай.
Проте враження не забарились. Зі сходу долинуло моторошне виття і Андрій миттю заховався, швидко зачинивши за собою люк. Навкруги танків затряслася земля від вибухів снарядів БМ-21 прозваних Градом. Вибухи звучали спочатку на віддалі, та згодом снаряди почали рвати асфальт поміж машинами, що петляли обминаючи вирви.
—	Увага, — прозвучав голос Ільчука по рації. — Без- пілотник корегує обстріл. Спробуємо зняти!
—	Чорта з два його знімеш, — бурмотав Анатолій, намагаючись в приціл свого зенітного кулемета НСВТ, вловити майже невидимий літачок. — Сергію! Що ж ти так, смикаєшся?!
—	Вибачайте Петровичу, кляті вирви не дають вирів- няти машину, — вигукнув водій-механік, почувши по внутрішньому зв’язку незадоволене бурчання.
—	Нічого, нічого — Сергію, то, я до себе, — озвав- ся Горовий. — О! Кажись упіймав!.. — У вись полинула черга з кулемета…
Такі ж черги то перехрещуючись то розбігаючись віялом, пронизували майже безхмарне небо з інших машин.
Обстріл «Градів»припинився так само несподівано як і почався.
—	Ху-у. Може  збили того  падлюку? —  Видихнув у переговорне Андрій. — А може заряди у сепарів закінчилися?
—	Заряди навряд, чи закінчилися — москалі «гу-

манітарку» справно доставляють, — відказав Горовий   і задоволено додав: — а безпілотникові напевне «га- плик»— недаремне ж боєзапас витрачали.
Несподівано, за командою взводного, колона зу- пинилася.
—	Всі на місці? — Ільчук визирнув над люком. — Од- ного таки зачепили. Що в тебе — Осадчий?
—	Двигун накрився. Осколок поцілив. — Доповів ко- мандир танку. — Тут не справимося, треба в майстерню.
—	Хто ближче до тебе?.. — лейтенант підвівся вище.
— Старшина Муляр, розвертайся — відбуксируєш, а ми вперед, хто зна, що в мізках сепарів, аби обстріл знову не розпочався.
— Ага! Як завжди, крайній, — долинуло незадоволе- не в навушниках, Проте сперечатися наказу Михайло не насмілився.
Незабаром підбитого танка відбуксирували до май- стерні, що була переобладнана з машиноракторної станції на краю Тоненького. Замаскувавши машини, екіпажі зібралися навкруг підбитого.
— Що ж, — лейтенант обвів очима присутніх. — Перше знайомство з противником минулося для взво- ду порівняно легко. Надалі треба вуха не розвішувати: увага і ще раз увага. Що, Свиридовичу, — багато робо- ти? — Запитав у місцевого майстра, який копирсався у двигуні.
— Чоловік в роках, якого війна змусила пе- рекваліфікуватися з тракториста в ремонтники бойо- вих машин, витираючи ганчіркою руки, мовив:
— В роздавач поцілило. Доведеться зачекати поки підвезуть, бо в запаснику не має.

На цю мить, до гурту підійшла літня жінка з трилітро- вою банкою молока і привіталася. Чоловіки відповіли на вітання.
—	Ось, тільки-но видоїла, — повела поглядом до бан- ки. — Ще тепле… Пригощайтесь — захистнички наші.
—	Від такої банки оковитої, ми певно б не відмови- лися… Ге ж — Старий, — прокоментував пропозицію жінки, котрийсь з танкістів.
А в очах Горового сяйнуло задоволення.
—	А я залюбки! — підійшов до жінки. Вона з великої кишені фартуха дістала чималу кварту і наповнила.
—	Оце, Петровичу, компенсація за розбиту пляшку на станції, — усміхнувся Сергій.
Випорожнивши кварту, Анатолій значуще підійняв руку догори, вказуючи пальцем на небо.
—	Виходить, Бог, якщо він там є, бачить усе. Невин- ним подає, а винних карає. Отак і з клятими сепарами буде! Спасибі вам добра жіночко. Я вже думав, що довго не доведеться скуштувати цього божественного напою. В гурті погоджуючись загомоніли. Одні також підій- шли до жінки, інші повернулися до танка. Горовий, по-
вертаючи кварту, з цікавістю запитав:
—	Їдучи селом, ми помітили, що не обминають вас снаряди й міни. Де ж ви годувальницю свою ховаєте?
Жінка сумно посміхнулася.
—	Де ж її тепер заховаєш, як не в погребі. Коли почи- нається «оте»— всі разом туди й біжимо. Чоловік навіть лаза для корови розширив. — І зблиснувши усмішкою в очах додала: — по драбині наша Манька ще лазити не навчилася.
Присутні розсміялися з жіночого жарту. Проте роз-

сміялися не весело, бо відчували й розуміли: не тиж- день і не місяць ще доведеться ховатися Маньці в по- гребі. Адже війні, яку чомусь недолуго прозвали АТО, кінця й краю не видно.
Розіславши мапу на броні, Ільчук скликав екіпажі.
—	Час піджимає. Доведеться машину залишити. — і до командира підбитого: — добиратимешся по-завер- шенню сюди, — показав на мапі куди саме тому треба дістатися, Впевнившись, що той зрозумів — помахом руки подав команду «по машинам»…
Незабаром, колона з чотирьох бойових машин, за- лишила привітне село і, гуркочучи двигунами, рухалася подовбаним вирвами шляхом, туди, звідкіля все дужче й дужче долинав звук канонади.
***
Танк Горового петляв асфальтівкою за командирсь- ким, об’їжджаючи особливо глибокі вирви.
—	Серьога! Ну й вредний же ти! Тільки починаю дрі- мати, так і смикаєш в різні боки. — Андрій, відійшов- ши від шоку до якого призвів напад Градів, знову почав жартома присікатися до водія-механіка.
Сергій не відповідав. Йому було не до розмов — дово- дилося уважно придивлятися; бо окрім вирв, на шляху стриміли чималі брили з асфальту, сторчма розкидані вибухами в різних місцях. Чим ближче колона просу- валася в район Донецького аеропорту, тим напружені- шою ставала навколишня обстановка. Ще один обстріл проскочили на повному ходу. Після попередження про можливі засідки вздовж шляху Горовий, як і інші ко- мандири, висунувшись з люка, уважно, крізь скельця

бінокля, вдивлявся на увсебіч. Особливо уважними потрібно було бути неподалік від лісо полос, що підхо- дили майже впритул до асфальтівки. Це були улюблені місця для ворожих диверсантів-гранатометників. Один такий РПГешник може з засідки багато шкоди нароби- ти. А коли їх декілька — танкову колону рознесуть враз.
—	А мою жінку якраз оце зараз везуть до пологово- го будинку, — ні до кого не звертаючись сказав Сергій.
—	Може вже й довезли. Тільки-но доберемося до місця, передзвоню…
Почувши те Горовий задумався. Прийшло на пам’ять, що і його дівчата теж з’явилися на світ на мить його відсутності. Поїздки по заробітках забира- ли багато часу. Адже будівельника не лише руки го- дують, а й ноги. Добре що тесть з тещею допомагали, інакше Ользі було б сутужно. Хоча вона — молодець, ніколи не жалілася на долю.
—	Не тільки передзвониш. Пляшку із заначки діста- неш коли прибудемо до місця, — обізвався Андрій. — Думав, я не знаю про щілину за баком для пального?
—	Та дістану, дістану. Аби тільки обставини дозво- лили. Ге ж, Петровичу?
—	Народження дитини — то святе, Сергію. Безумов- но, відмітити треба. Але ти вірно сказав — все залежа- тиме від обставин, — погодився Горовий.
Танк несподівано струсонуло від близького вибуху, проте він продовжив рух.
—	Начебто проскочили! — з тривогою й надією в го- лосі вигукнув Сергій. — Знов почалося!..
Тепер по колоні вели вогонь не лише Гради. Цвьох- кали по броні осколки мін, гриміли вибухи артилерій-

ських снарядів.
—	Увага екіпажам! — тривожно прозвучало по ра- ції. — У нас втрати, ще одна машина! Проскакуємо зону обстрілу без зупинки! Старшина Горовий, повертай до підбитого, бо не відповідає по рації. Доповіси з місця!.. Танк Горового стишив хід. Пропустивши задніх ро- звернувся і помчав в напрямі башти, що ледь видима, одиноко стриміла на шляху. Біля підбитої машини, не звертаючи уваги на вибухи, метушилися танкісти. Пе- ребита гусениця з правого боку, безсило зміїлася по ас-
фальту.
Командир підбитого безсило розвів руками.
—	Треба підйомника, без нього — ніяк. Та й запасних траків у нас не вистачить, гусеницю розрубало в двох місцях…
Вибухи снарядів припинилися, але почастішали за- вивання та вибухи мін. Очевидно, спостерігаючи за підбитим, ворог мав на меті знищити екіпаж. Доповів- ши лейтенантові обстановку, Горовий зробив кілька пострілів осколково-фугасними по водонапірній башті, що височіла поміж корівниками вдалині. Свист мін припинився. Він вгадав — там був навідник. Та, чи на- довго припинився…
—	Ільчук наказав забрати екіпаж і рухатися! За тан- ком прибуде тягач з Сєвєрного.
—	Ага! Чорта з два! А якщо сепари дістануться сюди раніш? Заберуть машину своїм тягачем, або зірвуть, — заперечив командир підбитого. — Ні й ні! Ми будемо чекати! Залиште набоїв до кулемета та гранат, на край- ній випадок і доганяйте колону.
Після короткої наради по рації, Горовий наказав

Сергію відвести танка під пагорб неподалік від шляху. Замаскувавшись, почали чекати на тягача. Але Горовий ніяк не міг заспокоїтися: «От, матері його ковінька, під- бита машина на шляху, немов на долоні. Одне приціль- не попадання і тягач вже буде непотрібен»
—	Петре, — звернувся до командира підбитого, який з тривогою подивлявся в бік своєї машини. — Треба подиміть. Окрім диму з шашок, збери всілякого ганчір’я і запали біля нього двійко багать. Та підкиньте сухостою. Незабаром танк заховався у сіруватому тумані поміж якого заяскравіли полум’яні язики. Вітру майже не було, що працювало на користь. Проте, напевне противник не дуже тому повірив. Хоча мінометний обстріл припинився, але з-за корівників виповзли два бетеери і помчали у напрямі танків. Слідом за ними висунувся тягач з підіймачем.
—	Ну Старий, ну Петрович! — немов у воду дивився. Таки добре, що замаскувалися. Сепари напевне гада- ють, що ми залишили танка на призволяще, — з пова- гою гукнув зі свого місця Андрій.
—	Я що тобі завжди кажу: наш командир голова. Те- пер ми ще й підкинемо тим, що їдуть пілюль. Ге ж, Пе- тровичу?
—	Підкинемо Сергію, підкинемо, — відізвався Ана- толій спостерігаючи за наближенням бетеерів. — Зна- чить так… За моєю командою, вискакуємо на пагорб, що б для вірності бити прямою наводкою. Стрельнув- ши, одразу до прикриття поки не опам’яталися. Арти- лерія почне гамселити — будь здоров! Заводь Сергію. Пора!
Бетеери розкидаючи на увсебіч мокрий сніг, бажаю-

чи скоротити шлях, мчали полем навпростець.
Постріли з обох танків прозвучали майже одно- часно. Одна з броньованих машин одразу задиміла, а потім вибухнула. Друга промчала ще з десяток метрів і теж зупинилася.
—	Ти диви! Розбігаються мов щури. Бояться вибу- ху! — вигукнув Андрій, спостерігаючи через оптичний прилад. — Ех, кресонуть би з кулемета.
—	Далеко Андрію — не дістанемо! Сергію, скоріше до схованки!
Ледве встигли скотити з пагорбу, як навкруг за- гриміло, засвистіло і місце де вони тільки що знаходи- лися, затряслося від вибухів снарядів. Зі злості, против- ник підключив до обстрілу навіть Гради. Проте танк Горового вже відкотився більш ніж на сотню метрів і шкоди обстріл нікому не завдав. На диво — навіть під- битого не зачепив.
Сховавшись за димовою завісою, екіпажі дочекалися тягача. Завантаживши підбитого, танк Горового помчав навздогін колони.
Об’єднаному взводу лейтенанта Ільчука, не дивля- чись на втрати, дістатися до місця призначення обов’яз- ково потрібно. Адже виконання бойового завдання — ніхто не відміняв.

***
Анатолій Горовий під рівномірний рокіт двигуна насторожено оглядав місцевість — ворога можна було чекати звідусіль. Трьох бойових машин, що залишили- ся від об’єднаного взводу під керівництвом лейтенанта Ільчука, ще не було видно.

—	Сергію, можеш газку ще трохи додати, — поціка- вився в переговорне. — Ти ж не проти, що в колоні ру- хатися веселіше?
—	Петрович, йдемо майже на максимумі… Та спро- бую, — почув у відповідь.
—	Давай, давай — здорованю, — підключився до розмови Андрій. — Тисни на педальки бо, якщо сепари нас запримітять, знову з «Градів»та «Смерчів» почнуть шмаляти, а в мене, ще жінка молода.
Горовий був згоден із зауваженням навідника. До- нецький аеропорт і територію навколо було оточено надто щільно. Снаряди, міни, кулеметні черги могли прилетіти з будь-якого боку.
—	Андрію, контролюй лівий, а я буду правий бік бо вже шия болить — туди сюди крутити…
Через скельця бінокля Горовий вже чітко бачив вда- лині залишки башти над понівеченим приміщенням терміналу аеропорту. За рідколіссям виглядала й части- на злітної смуги подовбаної вирвами. На ній сиротами стриміли кілька розвалених на половину літаків. З боку аеропорту, раз-по-раз, приглушено долинали звуки ку- леметних пострілів та артилерійської канонади.
—	Петровичу, ви тільки скажіть: за для чого команду- ванню, так треба чіплятися за майже знищений аеропорт і оцю, з вирвами та розваленими будівлями територію?
—	Що тут казати, Андрію…— мовив у задумі.
—	Ми люди маленькі й багато чого не розуміємо… Хоча голови теж маємо. Гадаю, що крім того, щоб відбити від України шмат зі сходу, Путлер хоче за- вершити з Кримом. Йому, бачите, за всяку ціну тре- ба налагодити гарний зв’язок з півостровом. А так,

як ми відтягли його сили в район Донецька і підки- нули підкріплення до Маріуполя, хрен йому, а не прохід до моря. Розумієш тепер, що ми з тобою тут не просто так; матері його ковінька!
—	Я розумію одне! — не заспокоювався навідник. — Генерали мислять масштабно. Що їм, якийсь солдатик чи танк. Провів стрілку на мапі: бійці, вперед!.. О!.. Бачу вже наших!
Вдалині замаячіла невелика колона.
Ще за пів години, петляючи поміж під розбитими вантажівками, бетеерами та іншою технікою, танки заї- хали до чималого майдану. До Івана Ільчука, який вису- нувся з люка, підбіг військовий.
—	Розміщуйтеся поміж розбитих машин бо нагряне безпілотник і наведе артилерію! Ледве рух на нашому боці починається, одразу й з’являється — падлюка.
Бойові машини за порадою військового, замаскува- лися поміж залишків техніки, але ворог, очевидно щось помітив, а може для остраху. У слід за пронизливим виттям; то тут, то там, почали вибухати міни.
—	Видно спостерігач з шахти Бутівка засік! Тут усьо- го пару кілометрів… Скоріше! — заспішив військовий. Танкісти петляючи поміж технікою, та присідаючи від занадто близьких вибухів, поспішили за ним. — Ми чекали на вас ще вранці. Дістали вже сепари нас… По- стійно з під Бутівки сто двадцятими мінами накрива- ють. Але найбільша болячка — танки й броньовики, що вискакують, як біс з мішка з-за селища Спартак та дов- блять від душі… Добре що тут на «Зеніті», в мирні часи розміщалася радіолокаційна рота і були обладнані бе- тоновані укриття. Давно вже б розтрощили в пух і прах.

Обстріл, що несподівано розпочався, незабаром припинився. Супроводжуючий — рухливий стар- ший лейтенант, піднявся на невелике підвищення і покликав танкістів.
—	Підходьте, підходьте — у нас є декілька хвилин до наступного обстрілу для екскурсії. Щоб ви знали: наш
«Зеніт»або «Корабель», знаходиться в дуже вигідному стратегічному положенні. Ось погляньте. — Вказав поміж наполовину розвалених складів чи гаражів. — За якихось півтора кілометрів аеропорт, який ми прикриваємо, а противник, майже навкруги. — Повів рукою в іншому на- прямку. — Он ті, кілька високих будівель з боку Донецька, це цементний завод. Там підрозділи «Спарти», що штур- мують аеропорт; хоча від них і нам дістається… Лівіше і  в самому селищі Спартак, розмістився полк «Сомалі». За ним з боків: «Оплот»і «Восток». І вся ця мерзота, спіткну- лася об нас — якусь сотню бійців. — В голосі старшого лейтенанта забриніли горді нотки. — Саме ми не даємо цій наволочі, підкріпленій російською зброєю і строко- виками, вдарити з тилу по аеропорту та захопити страте- гічно важливе село Опитне. Якщо прорвуться, далі їхнє просування далі буде майже неможливо стримати. — Він усміхнувся. — Сепари, відчувши, що не візьмуть з бою, навіть почали слати, на русько-украйонському, есемески бійцям з погрозами та запрошенням переходити на їхній бік. — Продовжуючи усміхатися дістав телефон. — Мені теж до речі надійшла. Ось послухайте: — Лейтенант, кідай своїх бандерлогов і пєрєході к нам. Всьо равно вам кран- ти.., — і так далі, і тому подібне.
Заховав телефон і поплескав Ільчука по плечу. — Спасибі хлопці. Тепер ми їм достойно відповімо…

Частина 2
Розділ 1

Пройшовши глибоким, вище людського зросту око- пом, крізь масивні металеві двері танкісти пірнули до бункеру. Далі, підземними коридорами, освітленими мигаючим світлом від генератора, дісталися до великої зали — командного пункту.
В досить великій залі — напружена робоча обста- новка. В кутку біля радіостанцій зв’язківці. До велико- го столу,  над яким схилився гурт офіцерів, підходили  й відходили військові. Супроводжуючий підійшов до офіцерів. Згодом повернувся до танкістів.
—	Лейтенант і командири машин за мною! — повів до іншого — трохи меншого столу. Туди ж з мапою підійшов офіцер з погонами полковника.
Ільчук доповів про прибуття об’єднаного взводу.
Полковник обвів поглядом прибулих і помахом руки запросив присутніх ближче до мапи. Від схудлого об- личчя з випнутими вилицями віяло втомою.
—	Я командир «Зеніту», позивний — «Граф». — Ро- зумію, що перехід у вас був не легкий — втомилися. Але час іде на години. Ще трохи і сепаратисти можуть взяти «Зеніт», а це значить прорив… Брехати не буду:

становище критичне… Ми просили прислати кращих. Надіюсь так воно і є… Прошу, ближче… — Показав олівцем на мапі. — Оця автомобільна Путилівська ро- зв’язка за селищем Спартак, мов кілок у нашій дупі. Не дає ні дихнути, ні перднути. Якщо без прикрас — саме там, як доповіли розвідники, ворог заправляється паль- ним, та боєзапасом і розповзається, щоб довбати наші позиції. І не лише наші — дістається від них і аеропорту. Всі спроби пройти туди для десантників і саперів закін- чувалися втратами. Пробитися через щільне оточення ворожими підрозділами майже не можливо. Ваша за- дача: за будь-яку ціну, при підтримці десантників та бе- теерів, зробити так, щоб і сліду від тієї клятої розв’язки не залишилося. Це дасть нам змогу протриматися до підходу підкріплення.
Погляд Графа зупинився на Горовому.
—	Лейтенанте, ми ж чекали на кращих. Ільчук повів очима за поглядом полковника.
—	А це і є найкращі, товаришу полковник. Якщо ви маєте на увазі старшину Горового… На протязі навчань та руху до місця призначення, старшина показав себе  з, як найліпшого боку. Я за нього повністю відповідаю.
Граф наблизився до Анатолія.
—	Але ж ви мені в батьки годитеся, а там… пекло. Горовий спокійно витримав гостро-вивчаючий по-
гляд.
—	Дякую товаришу полковник. Мати такого «сина»— було б для мене за честь, бо розговівся лише на двох до- чок. А щодо пекла?.. То я саме до нього готувався.
—	Ну, ну-у, — лише протяг Граф і повернувся до Іль- чука. — Подробиці операції з’ясуєте з командирами са-

перів та десантників. Дійте!
З командного пункту екіпажі поверталися зосеред- женими кожен в собі. Недавнє випробування на шляху лише натякнуло на те, з чим доведеться зіштовхнутися. Нині ж, зі слів Графа, стало зрозуміло, що за якісь пів- години буде ще гірше й страшніше.
В коридорі Ільчук пішов поряд з Анатолієм.
—	Старшина! Ви що, забули про субординацію! За- були, як розмовляти зі старшим офіцером?.. Ви змуси- ли мене червоніти. Гадаю, що просто так ця розмова не завершиться.
Горовий усміхнувся.
—	Ну, це ще бабка на двоє ворожила — товаришу лейтенант. З пекла можна повернутися або перемож- цем, або не повернутися. Гадаю, що обидва варіанти, матері його ковінька, дають шанс на вибачення.
***
Ільчук та командири десантників і саперів під аком- панемент ближніх і віддалених кулеметних черг та ви- бухів зібралися на нараду біля танку. Екіпажі розій- шлися по машинах, лише командири танків скупчилися неподалік, чекаючи своєї черги для наказів.
—	Отже, вирішили, — підбив підсумок короткої наради командир десантників з обличчям розсіченим чималим шрамом. — Мої хлопці на чотирьох бетеерах прикривають вас з боків, тилу та фронту. Головне — пройти через Спартак. Надто це селище нашпиговане сепарами. З будь якого будинку може вискочити своло- цюга з РПГ.
—	Це точно… — підтвердив командир саперів. —

Ми вже декілька разів намагалися пройти до розв’язки, а поверталися безрезультатно і з втратами. Я кількох своїх бійців у госпіталь відправив після тих клятих про- ходів. Навіть двохсотого маю.
Горовому, який спостерігав за нарадою подобалося, що двадцятишестирічний не обстріляний Ільчук, поряд з нюхнувшими пороху ветеранами, нічим не видавав хвилювання, чи страху від ризикованого завдання. Ще в учбовій частині Анатолій спізнав тверду в рішеннях   і цілеспрямовану натуру молодого командира взводу. Ось і зараз: зосереджено вдивляється в мапу і уважно прислухається до слів бувалих, вставляючи конкретні зауваження.
Ворог очевидно помітив скупчення техніки бо ви- бухи почали наближатися. Зовсім  поряд,  обламую-  чи окреме віття, упала зрізана осколком чимала гілка. Осколки іноді чиркали по броні. Горовий інстинктивно зщулився від особливо потужного вибуху неподалік, але тут же осмикнув себе: «І чого мене муторошить? Недобре передчуття?.. Перед полковником випендрив- ся, тепер тримайся — «Старий»! А небезпека… Вона іс- нувала ще відтоді, як почали рух у зоні боїв… Онде ті, що стоять біля танка, навіть не звертають уваги на ви- бухи й кулеметне торохтіння», — Горовий кинув погляд на Пантюшенка і Муляра. Відмітив, що їм не краще ніж йому, але ж, намагаються не видавати тривоги й страху.
—	«Що тут дивного. Ми вперше попали до такого «мі- сива», а витримати, щоб виконати наказ — треба. Саме витримати, бо звикнути до такого неможливо.»— Від- чув, полегшення від тих думок і відсунувши силою волі сумніви й тривогу подалі, змусив себе зосередитися на

розмові командирів.
Обстріл не припинявся…
В Горового майнув спогад про розповідь офіцера, що їх зустрів на Зеніті: «Не інакше, як обстріл залежить від спостерігача на високій вежі, що біля шахти Бутів- ка? «Примітив напевне нас і керує відтіля, матері його ковінька.» Не гаючись покрокував до командирського танку. Віддавши честь, втрутився в розмову. Напевне безцеремонно, бо командири звернули на нього сердиті погляди. Та йому було не до церемоній.
—	Товаришу лейтенант. Дозвольте з гармати по шахті разок… Поки там сидітиме спостерігач спокою нам не буде.
Лейтенант докірливо похитав головою.
—	Старшина, старшина… Знову порушуєте…
—	Але ж, сепарати не заспокоюються — командире. Одне їхнє прицільне попадання і нам вже не виїхати відсіля. А з розв’язкою, тоді що?..
Ільчук перевів погляд на співбесідників. Ті, погоджу- ючись, хитнули головами.
—	Добре. Виберіть позицію і дійте. Але не затягуйте, бо за кілька хвилин виступаємо.
Задоволений Горовий поспішив до своєї бойової ма- шини. По дорозі, махнув водієві-механіку й навіднику, які притулилися біля залишків стіни.
—	Скорій хлопці — є робота.
З місця, де танк зупинився, було добре видно вежу.
—	Андрію, в тебе очі молоді. Придивися де той горо- бець-навідник сидить… Є!.. А тепер осколковим — во- гонь!.. Додай для вірності ще одного — вогонь!
Після пострілів швидко змінили позицію. Вибухи

навколо порідішали, а незабаром припинилися. За хви- лину Горовий приєднався до Пантюшенка й Муляра. Нарада біля командирської машини продовжувалася.
—	Головне дістатися до розв’язки, а там вже мої са- пери попрацюють, — долинуло відтіля. Ільчук почав складати мапу.
—	Звіримо годинники. Зараз без п’яти… Виступаємо о дванадцятій нуль нуль.
Офіцери розійшлися, а танкісти, за помахом руки лейтенанта, підійшли до командирської машини.
Ільчук обвів поглядом присутніх.
—	От і настав наш час. Тут можна й треба застосува- ти на ділі все те, чому навчилися на полігоні… І звер- ніть увагу — тут стріляють не холостими… Та гадаю, ви вже це відчули.
Отже: увага і обережність! Рухаємося колоною: по- переду я, за мною Горовий; далі Муляр і за ним Пантю- шенко.
—	А чого це Старий поперед мене. Чим мій екіпаж гірший? Якщо на параді красуватися то Муляр! — нес- подівано вибухнув Михайло.
Пантюшенко усміхнувся.
—	Так то ж на параді…
Лейтенант примирливо підвів руки догори. Він оче- видно давно підмітив не дружні відносини між обома підлеглими, та вважав, що дорослі чоловіки повинні самі розібратися між собою. Бажання й часу для вихов- них розмов у цю відповідальну мить взагалі не мав.
—	Всі розбірки опісля… Якщо вірити розвідці, ро- боти вистачить всім. — Глянувши на годинника, додав:
—	до того ж спекотної роботи. А зараз — по машинах!

Танкісти рушили до своїх машин. По дорозі Горовий встиг відмітити недобрий погляд Муляра і подумки ро- звів руками. «Дурний чоловік — одну ж справу робимо. Хоча від такого можна чекати якого завгодно виверту. От, матері його ковінька: не вистачало ще остерігатися небезпеки зі спини! Хоча… Може випробування боєм його виправить, або хоч трохи втихомирить навіжену натуру?..»

Розділ 2

Противник не чекав від українських воїнів такого нахабства — виступу серед білого дня. Може тому, ко- лона з танків і бетеерів більшу частину шляху до Спар- така пройшла в супроводі лише не частих кулеметних пострілів і всього кількох вибухів вісімдесятих мін. Проте, за кількасот метрів до селища, перед блокпостом воїни відчули на собі всю силу зливи мін, снарядів та куль з великокаліберних кулеметів бетеерів, що з’яви- лися десь з боку.
Опам’яталися сепаратисти; проте запізно. Колона прискорила рух і без втрат наблизилася до напівзруй- нованого блокпосту  при  в’їзді  до  селища.  Виття  мін і снарядів припинилося — очевидно вороги боялися поцілити в своїх. Продовжувалося лише тріскотіння кулеметних та автоматних черг. Проте задоволення від зменшення обстрілу було зіпсоване великими блоками з бетону, що перепиняючи подальший рух, стриміли поперек асфальтівки.
—	От, бляха-муха! — дивлячись в бік перепони, ви-

гукнув командир десантників, коли командири зібра- лися під прикриттям танка Ільчука. — Минулого разу їх тут не було. Видно поклали після нашої останньої спроби прорватися до розв’язки. І обійти заразу ніяк не можна — обабіч дороги мінні поля. Наші у мене відмі- чені, а сепарські ні — підірватися, раз плюнути. От біда! Прорватися ж, кров з носу треба! Не доберемося до ро- зв’язки; «Граф» точно голову відірве. І не лише мені…
—	Мови не має, що треба.., — докинув командир саперів. — Може зачепити блоки тросами та розтягти, щоб бетеери пройшли?
—	Надто щільний вогонь. Троси не дадуть причепи- ти, — сказав Ільчук.
Немов стверджуючи його слова обстріл посилився. З ближніх будинків почали прилітати заряди з РПГ. Вистачило б одного прицільного попадання, щоб зро- бити бойову машину непорушним пам’ятником посе- ред асфальтівки. Поки-що ерпегешники шкоди не ро- били бо десантники і сапери, вискочивши з бетеерів, розпочали стрільбу не даючи їм прицілитися, але не- приємність могла трапитися у будь яку мить.
—	Залишається чекати на самохідку з ножем. Без неї ніяк — мать його так, — командир десантників розвів руками. — Я вже повідомив командування. Думаю, хви- лин за десять-п’ятнадцять, якщо по дорозі не підіб’ють, самохідка прикотить.
—	Це, якщо не підіб’ють… За ці десять хвилин, може й скоріше, тут буде купа ворожих танків та бетеерів,
—	заперечив Ільчук. — Сепарам про наше пересуван- ня вже відомо. Чекати не можна! — Перевів погляд на своїх командирів. — Як діємо?..

—	Гадаю, що треба, скоріше по машинам. Перескочи- ти блоки; і, вперед! — сказав Горовий.
—	А я думаю, треба зачекати, — враз не погодився Муляр. — Без прикриття ми: голі й босі.
—	І ерпегешників попросиш зачекати — не шмаля- ти?.. — долучився Пантюшенко.
Командир десантників, відчувши підтримку, про- довжував наполягати.
—	Вірно каже! Без моїх хлопців; за першою ж бу- дівлею, ерпегешники з вас купу металобрухту зроблять, мать їх так!
—	Але ж, залишатися під вогнем, ніякого сенсу… Час працює проти нас, — твердо мовив Ільчук. — Дочекає- теся — доганяйте, а ми будемо пробиватися… — Підій- маючись на башту свого танка, скомандував: — По ма- шинам!
Командир десантників з командиром саперів, пере- мовляючись на бігу, повернулися під захист бетеерів.
Двигуни запрацювали на високих обертах і чотири бойові машини одна за одною почали переповзати че- рез блоки. Потім, набираючи швидкість, помчали вули- цею селища.

***
Повз кількох перших будинків селища проїхали на диво спокійно.
—	Така собі прогуляночка у ворожому тилу! — бадьоро гукнув у переговорне Андрій. — Прогуляємося до розв’язки, роздовбемо в пух і прах і, героями назад!
—	Не кажи гоп — малий! — водій-механік, висунув- ши голову з люка, насторожено поглядав по боках. —

Петрович! Ерпегешник зліва!
Позад палісаду виринув ворожий солдат і присівши для упору на коліно, заходився прицілюватися з гра- натомета.
—	Бачу Сергію!
Ледве Сергій встиг пірнути в люк, як башта почала швидко повертатися. Пролунала коротка черга зі спа- реного з гарматою кулемета. Випустивши зброю, ерпе- гешник ткнувся обличчям у землю. Від будівель у бік машин пролягли довгі кулеметні черги.
—	Опам’яталися, матері його ковінька!.. Хлопці, повна увага!
Поміж танками почали вибухати міни. Бойові ма- шини, проїхавши ще кілька десятків метрів, услід за ко- мандирською різко завернули в одну з вулиць. За рогом постріли з боку противника припинилися. Люк на ко- мандирському танку відчинився. Ільчук помахом руки зібрав командирів.
—	Сволоцюги ввімкнули глушилки! Зв’язок між ма- шинами тільки на мигах. Значить, розстановка така: противник опам’ятався. Я засік на бічній вулиці во- рожий ствол, може їх там і більше. Машини Муляра й Пантюшенка залишаються для прикриття. Ми з Горо- вим рухаємося до розв’язки. Там, зорієнтуємося по об- становці. На зворотному шляху зустрічаємося і проби- ваємося до своїх.
—	Знову — Старий!… Та ми на останніх стрільбах!…
—	Старшина Муляр! Це наказ!… Впевнений, що вам і тут роботи вистачить. Тим паче, що задача для всіх одна — Путилівська розв’язка!
Машини Пантюшенка й Муляра, розвернувши гар-

мати, почали обережно задкувати. Горовий слідом за лейтенантом виїхавши на пряму немов стріла головну вулицю, продовжив шлях до мети. Але гадюче кубло розворушилося. З поміж будівель частіше й частіше, почали виринати ворожі постаті. Кулеметні та автомат- ні черги лунали з усіх боків.
На переріз танкам з одного з будинків вискочив се- паратист з РПГ-7. Горовий був на сторожі. Прицілив- шись — натиснув на гашетку.
—	Оце, сволоцюго, за Віталія! — Через окуляр було видно, як рпгешник осів на бруківку.
З наближенням до розв’язки небезпека не зменшу- валася. Іноді, коли не помічав, керуючись повідом- ленням навідника чи водія-механіка,  Анатолій  раз по раз натискав на гашетку кулемета; майже автома- тично вловлюючи в приціл постаті, що виникали то з ліва то справа.
За мапою, до цілі залишалося трохи більше сотні ме- трів, а йому здавалося, що час зупинився. Несподівано і невчасно, перед його очима з’явилося обличчя дружи- ни. В очах смуток і сльози.
—	Не переживай — Олю. Все буде добре! Бог не ви- дасть, свиня не з’їсть!.. Матері його ковінька!
—	Толику. Будь обережний! Будь…
—	Яка тут до біса обережність! Сергію! Стоп!!
Команда прозвучала вчасно бо танк, що з’явився з бічної вулиці, вже наводив гармату. Ворожий снаряд прошелестів мимо.
—	А тепер — Андрію!!
—	Єсть! — обізвався навідник і танк здригнувся від гарматного пострілу.

Вони так і не зрозуміли, поцілили чи ні, але ворога позаду не побачили.
—	Газу, Сергію! Вперед! — і крутячи на всі боки окуляр приладу для спостереження, вигукнув у простір: — не турбуйся, Олечко! Тут спокій і  тиша, ну, як на курорті!..

***
У кабінеті командира підрозділу «Сомалі»з позив- ним «Гіві»тепло й затишно. Тільки-що зайшла танкіст- ка Ірина і багатообіцяюче усміхнувшись одразу при- лаштувалася йому на коліна. Взагалі то, Гіві не мав звички довго бавитися з однією дівчиною, але Ірка — то щьось. До того ж вона танкістка, а танки його любов ще зі строкової служби. Саме тому, вже майже місяць, під час затишшя на фронті, її екіпаж на кілька годин зали- шається без навідника.
Проте сьогодні очевидно не їхній день. Ледве Ірина почала возитися з розстібанням його поясного ременя, як пролунав виклик рації. «Якого хрена?»— роздрато- вано подумав Гіві й натиснув кнопку. Відтіля, услід за шурхотом долинуло тривожне:
—	Командире!.. Нас атакують!.. Укроповські танки вже в Спартаку! !
Гіві ледве терпів цього командира першої роти, розмі- щеної в селищі Спартак. Ну не подобався він йому, та й годі. Якби запримітив за ним проступок, хоч найдрібні- ший — грохнув би. Та ніякого приводу не дає — падло. Видно, ще й волохату лапу має. Не інакше, за ним мо- сковські спостерігачі стоять. Лише й зміг, що відправи- ти подалі від бази, щоб очі не мозолив.

—	Якого хрена?.. Шо ти мелеш?.. В Укропів, на Зеніті танків ніколи не було! Позаливали бликала водярою, — мать вашу так»
—	Доповідаю, — пропустивши лайку повз вуха, про- довжив ротний: — Біля блокпосту, йде бій. Там кілька бетеерів і піхота, а з десяток танків ганяють в самому селищі. Нам треба ще танків, бо бетеер і одна машина підбита, а одна не на ходу; інакше — гаплик, позбуде- мося Спартака.
«Ну що за народ?! Нічого без мене не можуть!»— Він зіштовхнув з колін дівчину і вказав їй на двері.
Танки його любимчика з позивним «Матей», роз- довбували аеропорт разом з батальйоном «Спарта», під командою кориша — «Мотороли». Там все було чік-чак. А цей, завжди із якимись заморочками…
—	Тримайся будь-що! Зараз направлю кілька машин і пару взводів на бетеерах. Чуєш ні кроку назад — мать твою!.. — Вимкнув рацію «От скотина, такий кайф пе- ребив. Але ж цікаво, що це укропи задумали? Де моя розвідка — мать їх так?!»
—	Командира розвідки, до мене! — вигукнув до виходу.

***
Танки Муляра й Пантюшенка, розвернувши башти в протилежні боки, сторожко рухалися вздовж цен- тральної вулиці. Особливо небезпечний був лівий бік. Звідсіля до головної, немов струмки у велику річку, вливаються невеликі вулички. З правого боку, за окре- мими будинками виднілося поле з прихованою мінною небезпекою.

—	Завжди так! Кому в гімні колупатися, а хто в герої… — ображено мовив Муляр, спостерігаючи у триплексі за будівлями та вуличками, що проходять повз танк.
—	Ще невідомо у яке гімно вскочать ті, що подалися до розв’язки. — Докинув навідник. — Та й, чи виско- чать з нього, якщо вскочать…
—	А я завжди казав, Старий у спокійній обстановці герой, а як прикрутить…— не заспокоювався Муляр. — Тут, у повні проявлять себе роки, а це, в першу чергу, уповільнена реакція у прийняті рішень…
—	Роки, то проблема, але рішення Старий приймає швидко і поки що без прольотів.
Сорокавосьмилітній навідник не завжди погоджу- вався з командиром. Йому не дуже подобалося ставлен- ня Муляра до Горового. Взагалі, навідникові не завжди було комфортно поряд з імпульсивним і непередбаче- ним командиром. Задумав, навіть перейти до іншого екіпажу. Але в армії це не дозволено — доводилося тер- піти. Проте іноді не стримувався і критикував дії Ми- хайла. Але критикував м’яко, бо мав м’який, поступли- вий характер.
—	Ну й екіпаж! Для інших командир -— Бог, — злив- ся Муляр. — Ці завжди не згодні: завжди бурчать, запе- речують…
—	Зліва на п’ятнадцять годин танк! — увірвався в командирове буркотіння голос навідника. — Розвертає в наш бік башту!
—	Не кіпішуй — наводь,.. Цілься! Кущі заважають?..
Водію, здай назад…
—	Треба хоч для остраху пальнути!… — стривожено

вигукнув навідник.
Танк різко зупинився і почав задкувати.
—	Не гони картину! Виберем кращу позицію і пальнем…
—	Ой!,. Не встигнемо коман…
—	В ту ж мить машина здригнулася від потужно- го удару. Яскравий спалах — останнє, що побачив екіпаж…
Навідник Пантюшенка плюнув зі злості і вдарив ку- лаком в стінку.
—	Тварюки!.. Підбили Михайла!
—	Бачу Миколо. Наводь на сепара!.. Вогонь! — Спо- стерігаючи за ворожим танком, що зник у диму й по- лум’ї, докинув: — може нашим, там, на небі стане легше, знаючи, що «гад» не викрутився…
—	Ще один — командире!
—	Зараз я його… Треба ж!.. — промахнувся. Міняє- мо позицію! Доведеться повозитися з хитруном.
Ворожий танк, після пострілу, швидко позадкував за будинок. Танк Пантюшенка, трохи проїхавши, завернув і теж замаскувався поміж сараєм та будівлею.
—	Справимося з оцим, одразу до Муляра. Може хоч комусь вдалося врятуватися, — підберемо на броню.
—	Підберемо,.. — луною повторив навідник і, воро- жий танк здригнувся після їхнього пострілу. Снаряд очевидно поцілив у гусеницю бо ворог, що виїхав перед тим на дорогу, закрутився на місці.
—	Бронебійним, Миколо! Під башту… Покінчимо!..
— Вого-о-нь!!
Проте результату свого пострілу вони побачити не встигли. Танк Пантюшенка труснуло і їдкий дим за-

повнив кабіну. Звернувши увагу на ворожу машину танкісти не помітили ерпегешника, який наблизився майже в притул. Промахнутися він не міг.
Залишатися в машині було небезпечно, міг зірватися боєзапас… Відчинивши люки, воїни під градом куль, по- чали вибиратися на розпечену броню. Навідник, наполо- вину висунувшись зі свого люка, несподівано, безсило по- вис. Пантюшенко заходився діставати відтіля пораненого. Це було важко, напевне той зачепився за щось ногами.
Богдан гукнув до водія:
—	Допомагай! Треба скоріш відійти та ще встигнути підірвати машину…— З жалем скосив очі на башту, — щоб гадам не дісталася!
Але зробити задумане не встиг. Ледве екіпаж вибрав- ся назовні, як з відбірною лайкою, на них накинулися сепаратисти, які вже встигли оточити танк.
Це був полон.

***
Очевидно вважаючи, що противник має на меті захо- пити Спартак, сепаратисти відтягнули всі наявні сили до місця бою — на інший край селища. З цього боку вони нічого поганого не чекали. Невеличкий гурт вій- ськових, біля відчинених дверей крамниці, лише повер- нув голови в бік танків без пізнавальних знаків, що не стишуючи ходу , промчали мимо.
—	Де ж та клята розв’язка, матері її ковінька. За ма- пою неначе недалеко.., — у Горового сльозилися від на- пруги очі. — Хоч би не проскочити…— Хлопці, уважно дивіться по бокам! Хоч би не…
—	Петрович! Це не вона з того краю вулички?

—	Молодчина! Завертай Сергію!
—	Ги, ги — молодчина, конфетку отримаєш, — заги- гикав Андрій.
—	Увага! Припинити балачки! Готуйся Андрію!
За кілька десятків метрів, перед ними виросла ро- зв’язка, що була: як сказав Граф,  отим самим «кілком   у дупі захисників Зеніту.» Під мостом зі стволами на- правленими в протилежний бік стояли два танки. Від заправника до одного з них простягся шланг. Непо- далік тулився бетеер та кілька легкових автомобілів. Далі виднілися довгі низькі будівлі, очевидно склади. Круг машин і танків походжали постаті. Вони були за- клопотані своїми справами, бо метушні, пов’язаної з небезпекою Горовий не замітив. «Треба діяти.” Маши- на Ільчука очевидно проскочила цю вуличку. Зв’язку не має…»
—	Андрію! Бачиш, що я бачу!.. Не чекали — своло- цюги, матері його ковінька! Наводь на того, що справа, від бензозаправника!.. Вогонь, синку!!
—	Ги, ги. Б-у-де феєрверк! — пролунало в навушни- ках і танк здригнувся від пострілу. — Одному гаплик!
—	Бий одразу по другому!.. І спробуй дістати фу- гасним по будівлі. Якщо там снаряди, одним махом прикінчимо всіх!
Дуло танка знову і знову здригається плюючи снопом вогню. Один з танків під мостом окутується густим ди- мом. Яскравим полум’ям спалахнув заправник. Запалав другий танк. Одразу за цим, пролунав могутній вибух.
Горовий вдивляється через триплекс.
—	Так Андрію! Матері його ковінька!… Так!.. Певне поцілили в склад боєприпасів. Оце вже за племінника

віддячив так віддячив! По повній віддячив!.. Як там взводний? Сучі глушаки! Ніякого зв’язку… Розвертає- мося, і ходу!…

***
Продовжуючи лаяти примітивний зв’язок, який запросто можуть «глушити» сепаратисти, Горовий відчинив люк і висунувся назовні. Те що він побачив, змусило завмерти. З боку головної вулиці в їхній бік грізно стриміло дуло. На мить ще промайнула спа- сенно-оманлива думка — це Ільчук. Але машину ко- мандира він знав…
Відстань між бойовими машинами була до того короткою, що Анатолій лише півсвідомо відмітив спалах. Звук від пострілу ще не встиг долинути, як їхнього «Вовка» струсонуло від прямого попадання. Танк окутався їдким димом. Від струсу Горовий, не встигнувши зреагувати, та за що-небудь вхопитися, гепнувся до низу. Шолом врятував голову від  удару об обладнання, проте удар виявився таким відчут- ним, що йому запаморочилося.
—	Командире, — крізь морок долинув голос Андрія.
—	Ось виберуся — допоможу.
Морок залишив на диво швидко — небезпека зму- шувала. З правого боку машини полізли в гору довгі вогненні язики. За допомогою Андрія, якось вибор- сався назовні. Одразу довелося заховатися за башту
—	по броні зацвьохкали кулі з ворожого кулемета. Не- забаром з під танка виповз Сергій. По виразу залитого кров’ю обличчя було видно — ще не відійшов від шоку.
—	За-зараза! Люк заклинило... В передній бак паль-

ного поцілили. Довелося за-а-пасним — ле-е-две ви- брався!
—	Скоріше, від машини. Може рвонути боєзапас! Андрію! — вигукнув Горовий. Обхопивши з обох боків водія-механіка, поволокли під захист будинку.
На бігу Анатолій зі здивуванням побачив, що башта ворожого танку починає відвертатися. Майнуло: «На- певне думають що прикінчили». Все стало зрозуміло після звуку недалекого гарматного пострілу, що навіки зупинив той рух. Ворог спалахнув і невдовзі вибухнув. Крізь дим і полум’я поряд з ворожим побачили маши- ну Ільчука. Взводний наполовину висунувшись з люка, щосили замахав рукою. Горовий з екіпажем, як могли швидко, поспішили до нього.
—	Залазьте на броню! Скорій!.. Он-де, ще один!
Башта танка різко повернула, від чого Андрій, який вибрався перший, звалився на асфальтівку. Після по- стрілу танк лейтенанта одразу ж розпочав рух. Екіпажу Горового довелося залазити на броню вже на ходу. Хоча машина рухалася повільно та зраненим і оглушеним танкістам було не легко. Особливо Сергію, якому при попаданні снаряда, дісталося більше за інших. Його ма- сивне тіло ледве виволокли на борт.
На вібруючій і підскакуючій поверхні, ухопилися, хто за що міг. Сергія, до того ж, довелося притримувати з обох боків — надто ослаб.
З боку розв’язки без зупину продовжували долинати звуки потужних вибухів.
Сергій нахилив голову в бік Горового.
—	А ви ще лаяли за припаси, що я наскладав біля бака. Непотріб — по вашому! Той «непотріб» нам жит-

тя врятував! — вигукнув намагаючись пересилити гуркіт двигуна.
—	Добряче гальмонув бронебійного, ще й повний бак соляри… — відказав той.
—	Прямою наводкою бив сволоцюга, — докинув навідник.
—	Отримаємо нову машину, в першу чергу заб’ю ре- чами передок. Може ще раз врятує… — понад силу ус- міхнувся Сергій.
Горовий з тривогою вдивляючись в підозріло мирні будівлі, що пробігали повз танк заперечив:
—	Треба ще вибратися відсіля! Потім, за нову маши- ну говорити!

***
Підозра Горового справдилася: незабаром вони від- чули всю міць розлюченого диверсією ворога. З-за бу- дівель обабіч дороги у бік танка пролягли кулеметні та автоматні черги. Танкістам довелося перебиратися на другий бік башти. Андрій, однією рукою підтримуючи Сергія, зрідка пострілював у бік особливо нахабних во- рогів, які вибігали з-за будівель.
Раптом, випустивши коротку чергу, загорлав:
—	Ерпегешник, мать його так!
—	Чого ж ти не зняв його? — вигукнув Горовий.
—	Та хіба ж тут прицілишся… — лише встиг відка- зати навідник.
В ту ж мить заряд, випущений з гранатомета, розірвався за баштою з боку, де знаходився Андрій. Ви- пустивши з ослаблої в мить руки автомата і облишивши Сергія, навідник почав сповзати з броні.

Горовий лише встиг вигукнути:
—	Сергію! Вхопися міцніше!..»
Залишивши механіка-водія, спробував дотягтися до пораненого. Він таки встиг схопити за куртку залитого кров’ю навідника. Та враз, особливо-різко струснуло і Сергій не втримавшись, покотився з борту.
Навкруг танка відбувалося суцільне пекло. Окрім не припиняючих кулеметно-автоматних черг, почали вибухати ще й міни. Горовий вільною рукою з останніх сил намагався схопити Сергія за куртку. Навіть схопив. Проте масивний водій-механік повільно, але впевне- но вислизав. Черговий струс машини, лише прискорив падіння.
Анатолій, чіпким поглядом по одинокому деревцю, запримітив місце. На ту пекельну хвилину підібрати то- вариша не було ніякої можливості: зупинка танка хоч на мить, стовідсотково приводила до його загибелі. Го- ровий прекрасно це розумів.
—	Серього! Я вернусь за тобою!! Доправлю Андрія  і обов’язково повернусь!… Де ж ті блядські десантни- ки!?… Ніякого тобі прикриття, матері його ковінька!
Вхопився рукою за скобу і лише тепер відчув сла- бість. За всією цією метушнею не помітив, що отримав у плече кулю чи осколка, бо кров цівкою стікала по ре- брах. Це він зрозумів, лапнувши трохи нижче долонею вільної руки. Зціпивши зуби, з останніх сил, притис зів’яле тіло Андрія до броні.
Ще якусь сотню метрів вони проскочили не спіймав- ши заряда з РПГ-7, навіть снаряда від ворожого танка, що вискочив з бічної вулиці. Ільчук побачив його пер- ший. Не стишуючи ходу, розвернувши башту вистрі-

лив, але не поцілив. Потім настала черга ворога. Той теж не поцілив. Зробивши по декілька пострілів, бойові машини розійшлись без втрат. Ільчуку не було часу во- зитися з противником, бо намагався скоріше залиши- ти недружнє селище. Прикрившись димовою завісою, танк помчав далі. Що подумав противник відомо лише йому, але погоні за собою ніхто не побачив. Танкову ду- ель уповні відчули на собі Горовий з навідником. Їм з останніх сил довелося балансувати на броні, при повер- танні башти для чергового пострілу.
За одним з поворотів у димному полум’ї виник під- битий танк. Трохи збоку ще один з безсило опущеною до землі гарматою. Зупинилися. В отворі командирсь- кого люка з’явився лейтенант.
—	Мулярева машина! — вказав рукою на бійців з екіпажу завмерлих у різних позах біля танку. — Видно з кулеметів добивали… Незадарма віддали життя. Дру- гий, сеперський. Може, хоч Пантюшенка не підбили?..
Але надія командира взводу на краще виявилася марною. За будівлею, неподалік, диміла машина Пантю- шенка. Під прикриттям кулемета, пригинаючись майже до шляху, навідник Ільчука побіг до машини Пантюш- енка. Побачене гнітило: від прямого влучання мотор- ний відсік вивернуло назовні. Башту заклинило. Навід- ник заглянув у люк механіка-водія. Пригинаючись від куль, що раз-по-раз посвистували поряд, зазирнув до командирського відсіку і одразу повернувся.
—	Жодного немає. Або піхотою до наших добира- ються, або полоненні…
—	Якщо живі, по дорозі відберемо!.. Як ви там — терпите?! — перехилився до Горового й Андрія.

—	А що, є кращий варіант? — відгукнувся Горовий.
—	Варіант один — триматися. — Ільчук дістав звідкілясь ременя і простяг Анатолію. — Закріпіть Андрія до скоби бо рукою не втримаєте.  Відчуваю, що далі буде ще веселіше!
Цього разу лейтенант вгадав. Ледве вони порівняли- ся з наступною бічною вуличкою, як відтіля пролунав постріл з гармати. Очевидно ворожий танк вирішив па- ралельною вулицею наздогнати втікача, щоб знищити з засідки. Це для більш рухливого Т-72 було не важко. Проте Ільчуку повезло — ворожий снаряд лише зніс ку- лемета. Двигун танка лейтенанта заревів на надвисоких обертах і Горовий з навідником мало не звалилися на шлях, а танк набираючи швидкості помчав вперед.
—	Напевне не захотів поскидати нас, тому не повер- тав башту, щоб відстрілюватися, — здогадався Андрій.
***
Горовий поміняв руку якою тримався за скобу й скосив погляд на годинника. Проте окрім густих трі- щин на циферблаті нічого не побачив. Довелися на- близити руку майже до очей. Вловивши в суцільній трясучці спокійну мить, роздивився: від початку опе- рації минуло всього двадцять п’ять хвилин. Він аж за- сумнівався… Навіть подумав, що годинник зупинив- ся, але секундна стрілка рухалася. Боже ж мій, скільки за такий короткий час промайнуло подій. Йому здало- ся, що пройшло принаймні дві години. Перед очима знову виникла палаюча розв’язка, потім фатальний постріл після якого їм довелося перебиратися на танк командира. Скреготнув зубами від жалю за Сергієм,

та не сила щось вдіяти для його врятування. Тепер до всього додалися ще оці дві машини…
Відверто кажучи, може це й гріх: за Мулярем серце так не стиснулося, як за його екіпажем та людьми з ма- шини Пантюшенка. Безумовно, втрати на війні обов’яз- кові. Але ж, при розумному підході до справи, вони були б набагато менші. Сумні думки перебила вібрація теле- фону в нагрудній кишені. Здивувався, що апарат вцілів при всій цій катавасії. Ще майнуло в голові. «Видно, не даремне кажуть, що екстремальні події з рідними, мо- жуть передаватися на відстань. Напевне вони там, за сотні кілометрів, відчули що тут діється».
Скориставшись відносним затишшям, Перевірив, як тримається Андрій, з під бинтів якого, густо сочилася кров. Напевне зачепило печінку чи нирки. «Потерпи друже, ще трохи…»Вхопився міцніше за скобу, другою рукою дістав телефон.
—	Ало-о! Толику! — донеслося відтіля. — Ти знову мовчиш! В тебе все в порядку?!
—	В порядку, Олю. В порядку.
—	А що там за звуки: неначе щось бухає?
—	У нас дощ — грім гримить…
—	Толю, ти не п’яний? Який дощ посеред зими?!
Анатолій відчув, що рука на скобі заніміла і ось ось сповзе зі спасенної залізяки.
—	Олю мене викликають. Передзвоню пізніше!..
Вона щось ще вигукувала, але Горовий тремтячою від напруги рукою вже вкладав телефон до кишені. За хви- лину вібрування повторилося. В думці вибачившись перед дружиною, вчепився міцніше за скобу — надто підкидало на вирвах.

При наближенні до окраїни Спартака, набагато по- більшало всіляких перешкод на асфальтівці. На ній майже нічого вже не нагадувало про, нещодавно якісне покриття. Танк петляв поміж глибокими вирвами та на- громадженням вигорнутих вибухами шматків асфальту й розсипів щебеню. Горовому довелося знову тримати навідника, який невпинно сповзав з броні. Тримав з останніх сил, відчуваючи що їх залишається все менше й менше. І тут, знову перед очима з’явилося стривожене обличчя Ольги. В очах попередження: — «Анатолію! Не відволікайся на дурниці! Міцніше тримайся!..» В його залізної дружини вже в котре, на очах з’явилися сльози.
«Тримайся з усіх сил Толику, дорогенький; ми ж на тебе чекаємо!»
Подумки поцілував у вологі очі й прошепотів. —
«Повернуся, дорогі мої. Ще не зробили кулю чи осколка для мене!»
Танк, вкотре струсонуло на черговій вирві. В кінці ву- лиці нарешті з’явились обриси блоків і залишки захис- них споруд із масивних колод блокпосту. Ще гучніше долинули відзвуки бою.

***
Гіві оскаженіло бігав по кабінету, а на столі не припи- нялися телефонні дзвінки та виклики по рації. «Пішли вони всі на-хер!! Він що — цар і Бог?! Казав же, не треба ставити командиром роти того придурка. Тепер відду- вайся за нього. Втрата Путилівської розв’язки це ЧП з наслідками. Чекай тепер московських контролерів…»
Схопив рацію зі столу.
— Де ще три танки, мать вашу!.. До бісу резерв! Ки-

дайте їх до Спартака! Підкиньте бетеерів! Щоб до вечо- ра той блядський «Зеніт» вивернули з нутрощами!!
Перемкнув на другу хвилю.
—	Моторола, друже! Виділи роту з своїх… Треба будь-що, вибити укропів з «Зеніту»! Що?.. Та ще встиг- неш додавити свій аеропорт. Знищимо цих, разом на- валимося!
Кинув рацію на стола.
«Нічого без мене не можуть, безголові! Скрізь тре- ба все самому! Та  пішли вони всі!..» — Всівся в крісло   і виклав ноги на стіл. «Всеодно накостиляють. Розв’яз- ки москалі не пробачать. А йому в тому пеклі все одно нічого зараз робити. Прибуде туди, коли захоплять
«Зеніт». Якраз до того випадку навіть новенького пра- пора з «Конвою»отримали…»
Якщо бути відвертим перед самим собою: Гіві не дуже полюбляв потрапляти до круговерті бою. По- стріляти на навчаннях з танкової гармати, влашту- вати гарну вечірку з танцями — оце його. Те, що за недовгий час, зі старшини піднявся до підполков- ника — видно така його фортуна. Значить надійшов його час. Для цього: не обов’язково тертися там де свистять кулі й вибухають снаряди. Нехай це ро- бить оте кодло, напхане наркотиками й сивухою, а він буде керувати.

***
Обстріл з будинків та палісадів Спартака продов- жувався без зупину. Кулі з автоматів та кулеметів ви- бивали частий дріб по броні. Блоки, як лежали поперек шляху, так нікуди й не зникли.

Немов чергове нагадування про небезпеку, на пере- різ танку вискочив ерпегешник. В Анатолія вже не було сили дотягтися до автомата, що теліпався за спиною і раз-по-раз відчутно вдаряв по зболеному тілу. Війсь- кове щастя знову було на їхньому боці — заряд з РПГ прохуркотів мимо.
З ходу перескочивши перепону, нарешті видих- нули спокійніше — навкруги були свої. Командир десантників, який підбіг до машини, лаючись та ро- зводячи руками повідомив, що тягача з ковшем під- били, тому довелося чекати їхнього повернення тут. Але вони весь час вірили, що в танкістів усе вийде, як треба. «Нарешті клятій розв’язці капут!» — задоволе- но вигукнув капітан. Навіть звідси було видно стовп диму та полум’я з того боку. А вибухи долинули на- певне до аеропорту й Донецька. Вважайте, що ви всі   з орденами!
— А коли б у нас нічого не вийшло… — плюнув спересердя лейтенант. — Три машини згубили. Це тобі що — жарт?!. Пішов ти!.. Чим плескати язиком, зніміть краще моїх людей з броні та надайте допомогу!
Танк Ільчука розвернувши гармату в бік противни- ка, разом з бетеером, взявся прикривати відступ де- сантників і саперів. На той час, градус бою піднявся до найвищої поділки. До ворожої піхоти додалися танки й бетеери. Відступали важко…
Врятували становище артилеристи. Важкі снаряди, вибухаючи, створили відчутну перепону для противни- ка, змусивши зупинитися, а потім і відступити.

Розділ 3

І ось, танкісти на чолі з командиром взводу знову в бункері. У свіжих  перев’язках  на  тілі,  вишикувалося в ряд все, що залишилося від чотирьох екіпажів, які приймали участь в операції. Незабаром, від великого столу до них направляються кілька офіцерів. Ільчук поглянув уздовж шеренги і ледве стримав гірке зітхан- ня. Окрім його екіпажу в ряду лише старшина Горовий. Його навідника з пробитою печінкою й нирками дове- лося негайно евакуювати до госпіталю. Треба було б з Андрієм відправити і Старого — осколок глибоко про- ник у плече. Хоча лікар його дістав і вколов знеболюю- че, той ледве тримається на ногах. Умовляли гуртом до госпіталю їхати — вперся: «Ні за що. Я зможу… Я ще тут, пригоджусь.»
Тим часом офіцери підійшли до шеренги. Зупинили- ся. Лейтенант виструнчившись скомандував:
—	Рівняйсь! Струнко! — зробивши кілька кроків назустріч, віддав честь до одного з них. — Товаришу генерал-лейтенант, дозвольте звернутися до товариша полковника.
Після дозволу генерала, не опускаючи руки, повер- нувся до Графа.
—	Товаришу полковник, завдання по знешкодженню об’єкта триста п’ять — «Путилівська розв’язка» вико- нано. В ході бою знищено саму розв’язку; заправники, склад боєзапасу, п’ять танків, автомобілі та живу силу противника… Наші втрати — три машини, сім членів екіпажів і один трьохсотий в госпіталі. —Доповідав ко- мандир взводу…

Не даючи закінчити Граф ступив до Ільчука, обійняв і рвучко притис до себе.
—	Молодці танкісти!… Неоціненну справу зробили. Довго ще ворог оговтуватиметься після вашого рейду. Всі будете нагороджені!… (повернувся до генерала) Так, товаришу генерале?
Генерал також підійшов до лейтенанта й потиснув йому руку. Потім повернув голову до шеренги.
—	Воїни! Нагороджені будуть всі. Загиблі — посмер- тно. Про це, як начальник генерального штабу, я под- баю!… Силами чотирьох танків… Без підтримки піхоти, пройти через вщерть заповнене противником селище!.. І виконати наказ!.. Інакше, як подвигом те що здійсне- не вами не назвеш! Ви розвалили плани противника по захопленню аеропорту і врятували сотні життів. — Він схвильованим поглядом обвів поріділу шеренгу. — Я впевнений, що саме такі воїни не дадуть загарбникам різного пошибу, сплюндрувати нашу Україну. Спасибі вам!.. Слава Україні!
—	Служимо Україні! Героям слава! — чітко відповів стрій.
Після обходу шеренги офіцерами з вітанням за вда- ле виконання наказу, танкісти залишили приміщення штабу.
—	Цікаво, який тепер наказ отримає наш лейтенант?
— йдучи довгим коридором, ні до кого не звертаючись, мовив навідник Ільчука.
— Який би наказ не отримав, а повоювати ще дове- деться. Вже по тому, що сам начальник генерального штабу тут, можна відчути важливість «Зеніту» для обо- рони аеропорту, — відказав Горовий і з жалем зітхнув-

ши додав: — Вам, можна не турбуватися? Ви на машині, а я без своїх хлопців і танку, тепер піхота… Хоча: ма- шина, то наживне, а от моїх хлопців немає — це вже…
Замовкнувши, зціпив зуби відчуваючи появу зрад- ливої вологи в очах.
Далі йшли мовчки.

***
Другого дня обстріл «Зеніту» продовжився. Куле- метні та автоматні черги, вибухи мін, лунали повсюди, адже противник був навпроти, з боків, іноді заходив навіть зі спини. Неподалік від бункеру на очі Горовому потрапив знайомий клен. На дереві залишилася лише одна посічена кулями й осколками гілка. Вище неї, стовбур був розчахнутий навпіл. — «І тобі дісталося від сепарів…» Погляд його впав на чималий осколок, що стирчав якраз на рівні людського зросту. —«Ого! Видно захистив якогось воїна. Адже цей осколок міг влучити тому прямісінько в груди. От, матері його ковінька! На- віть нещасне деревце, затягнуло у вир війни!»
В широкій траншеї, танкісти зіткнулися зі знайомим лейтетаном.
—	Добряче ви хлопці розворушили гадюче кубло! З обіду не дають передихнути. Шмаляють і шмаляють. Не інакше як ще один «продовольчий» конвой надійшов з Московії.
—	А чого ж… Путлер від задумки знищити нашу Україну хіба ж відмовиться просто так, — кинув злий погляд у бік селища водій Ільчука. — Такого мудака може зупинити лише добрячий пендель під сраку.
—	Щоб дати пенделя треба мати силу, якої у нас не-

має, — докинув навідник.
—	Поки що немає, бійці! — пристав до розмови лей- тенант, який саме підійшов з бункеру. — Поки що не- має. Та я більш ніж впевнений, що ми Українці не зми- римося з цим. Наша армія підніметься з прірви у яку її кинули московські посіпаки. А зараз: — він загадково усміхнувся, — Ми з старшиною підемо туди, — вказав рукою на майдан, заповнений розбитою і вцілілою тех- нікою.
Пройшовши поміж автомобілями, тракторами, тя- гачами; більшість з яких була понівечена снарядами та мінами, вони побачили, напевне, єдиного вцілілого по- серед металевого кладовища танка. Біля нього, якраз, поралося двоє бійців. На башті великими літерами було написано: «Сірко»
—	Що ж, старшина… Відмовився від лікування та відпочинку — отримуй машину з екіпажем. Бери, так би мовити; під свою команду людей і техніку. — Ільчук усміхнувся, помітивши, як радо зблиснули очі Горового при погляді на шестидесятичетвірку і додав: — «Сірко»- хоч і не така страхаюча назва, як «Вовки», але впевнений
—	кусатиме не гірше. — Погляд лейтенанта спохмурнів.
—	Їхнього командира вчора підстрелив снайпер… Познайомилися швидко. Навідник і водій-механік
працюючи, раз по раз кидали шанобливі погляди на Горового. Очевидно вони знали про рейд взводу до ро- зв’язки, адже будь-які новини швидко розбігаються не- великою територією «Зеніту».
— Чув, як підбили ваш танк — Петровичу. — відірвавшись на мить від роботи сказав водій-ме- ханік і засміявся. — Це ж треба: заощадливість водія

врятували екіпаж від загибелі. Хоч я не любитель збирати припаси на майбутнє, але кермувати вмію. Гадаю, що це допоможе нам віддячити за ваших хлоп- ців і за нашого командира.
—	За всіх полеглих, віддячимо! Ми ще добряче, насо- лимо Сірком московським зайдам і найманцям, — по- годився Анатолій і лагідно погладив по броні. — Голов- не, є на чому воювати, бо я вже почав турбуватися, що зроблюся піхотою. А який з мене піхотинець…
Пролунав виклик з рації. Почувся голос Ільчука:
—	Старшина! Виходьте на висхідну позицію — пів- сотня метрів, зліва від бункера. Замаскуєтеся за гара- жами. Там противник атакує бронетранспортерами й піхотою. Я буду з правого боку. Від Спартака в моєму напрямі рухаються два танки!.. Як у вас з боєзапасом?
—	Чотири бронебійних і шість осколково-фугас- них, — підключився до розмови навідник, який чув запитання.
—	Не густо. Доведеться економити. Дійте!
—	Заводимося і на висхідну! — скомандував Го- ровий.
Танк обережно рушив поміж напівзруйнованими бу- дівлями. Анатолій, по груди висунувшись з люка, нас- торожено вдивлявся навкруги. Надто коротка відстань між воюючими — можна ненароком наткнутися на ер- пегешника… До гаража, вказаного лейтенантом діста- лися без пригод, хоча свист куль та вибухи навколо продовжувалися. Рана давала про себе знати. Напевне закінчувалася дія знеболюючого. «Потерплю. Головне, що рухові не заважає. З часом заживе — на мені завжди все швидко заживало.» Несподівано звідкілясь виринув

солдат. Пригинаючись та відстрілюючись позад себе з автомата, наблизився до танка. Анатолій махнув йому, щоб залазив на броню. (Ще одні очі, будуть на користь). У відповідь на запитання Анатолія, піймавши мить між вибухами той відказав:
—	Сепари пруть з усіх боків, наче показилися! Та- кого ще не бувало!… Моє відділення переполовинили. Хлопці розсіялися хто куди… О! Не забарилися падлю- ки! — піхотинець вказав на декілька постатей, що вибі- гли з-за рогу.
Горовий короткою чергою кулемета, загнав ворогів за будинок. Незабаром, звідтіля викотив броньовик і почав налаштовувати в їхній бік гармату.
—	Ох ти нещастя! Він ще своєю пукавкою погро- жує! — вигукнув Анатолій, пірнаючи в середину. І до навідника: — Давай, друже, з ходу бронебійним і за ним одразу фугасним — по живій силі. Вогонь!.. Ота-а-к! Го- рить! А піхтура в розсипну!
—	Командир! Зліва на п’ятнадцять хвилин, танк! Ще на сорок, другий. — вигукнув водій-механік.
—	Бачу! Я його зараз сам!..
Башта ворожої машини від прямого попадання від- ділилася від корпуса. В ту ж мить, біля танка Горового вибухнув снаряд. Одразу за ним, другий…
Танк здригнувся.
—	Маскуємося хлопці! Задній хід! Але зробити задній хід не вдалося…
—	Командире, поцілило в гусеницю! — вигукнув у переговорне водій-механік. — І двигуну дісталося — не запускається!
Горовий схопив рацію.

—	Перший, перший! Нас підбили. Залишаємо маши- ну!.. Відходимо!..
В рації щось завуркотіло. Потім рознісся го- лосний сміх.
—	Порадовал! Скоро всем бандерлогам так будет!
—	Пішов ти,.. морда кацапська! — не стримався Ана- толій і кинув рацію. — Хлопці — ходу. Перевірте зброю; доведеться прориватися до своїх.
Очевидно побачивши, що український танк задимів, ворожа машина в супроводі піхоти рушила вперед.
***
Горовий відчинив люка і на мить з сумом глянув у середину. — «Вибачай «Сірко», що залишаємо. При пер- шій же нагоді, заберу тебе відсіля і відремонтую! Ми ще повоюємо!» — Вже назовні, немов живого, погладив по броні.
—	Матері його ковінька! Підловив таки сволоцюга. Хоч не хоч, а доведеться піхотою побувати. — Звів по- гляд на ворожий танк і автоматників, що невпинно на- ближалися. — Іч, як обсідають… Скоріш, бо вогонь вже до баків добирається!
Трійця, залишивши бойову машину, відстрілюючись від піхоти, задкувала за гараж. Та за кілька кроків до будівлі, водій-механік випустив з рук автомата і хапа- ючись за живота, осів на землю. Горовий і навідник, під зливою куль, підхопивши, потягли його за гараж. Поки навідник відстрілювався, Анатолій, не гаючись, захо- дився розстібати просякнуту кров’ю куртку на поране- ному. Кров дзюркотіла невпинно, продовжувала навіть з під пов’язки. Водій-механік скривив губи в щось схо-

же на усмішку.
—	Що, командире, приїхав я?..
Готуючи ще одного пакета та намагаючись бадьори- тися, Горовий вигукнув:
—	Потерпи! Не балакай! Ще додам перев’язки і, по- рядок… Доправимо до мед-пункту. Будеш, як новень- кий.
—	Еге ж… Як новенький…— очі пораненого, припи- няючи зв’язок з навколишнім світом — поволі заплю- щилися.
—	Хлопче! Не уходь!! — затермосив його Горовий.
—	Ще трохи потерпи й підемо!.. — Повернув голо-  ву до рогу. — Навіднику, ходи-но сюди: доведеться його нести!..
Але той не підходив… Горовий підвівся і побачив на почорнілому від кіптяви снігові ростростерте на повний зріст тіло. — «Матері його ковінька. І цей!.. Може ще живий?»— майнуло в голові. Анатолій рушив до лежачого. Проте не встиг зробити й кількох кроків, як з-за рогу вибігли вороги і з лайкою накинулися. Зби- ли з ніг і заходилися товкти носаками. Потім стусанами підвели й повели.
—	Треба було падлу одразу хлопнути! — скаженів, продовжуючи штовхати полоненого в спину прикла- дом автомата, один з них.
—	То прихлопни, чого з ним возитися, — докинув другий.
—	Та, я б залюбки. Гіві, подавай живого танкіста… Він дуже любить з ними «розмовляти». Ще й премію от- римаємо за цього пердуна! Ги-ги… Не турбуйся, нехай тільки попаде нам до рук після розмови з командиром...

—	Знову загигикав.
—	Це, якщо попаде, — засумнівався другий. Одразу спохмурнівши, блиснув зубами в хижому оскалі. — За тих, що цей покрошив з кулемета, сам би його на шмат- ки роздер! Вітьку кореша підстрелив, падлюка. — Він відчутно штурхонув прикладом Анатолія.
Це був останній штурхан від сепаратистів. З-за рогу пролунала автоматна черга і вороги осіли на потемні- лий від уламків будівель та осколків сніг. Горовий оше- лешений від побоїв, навіть не звернув уваги на ту чергу. Йшов далі, як у тумані. Йому вже було все одно — зараз чи пізніше загине. Хоча краще зараз. Він вже знав, що сепаратисти з танкістами та артилеристами не церемо- няться. Катування, потім розстріл, це звичне ставлен- ня до таких полонених. Його навіть не здивувало, коли різко шарпонули за рукав у бік. Лише почувши начебто знайомий голос; ще не вірячи власним вухам, поглянув на людину, яка стояла поряд. Поглянув і мало не сів на сніг від несподіванки.
—	Сергію?! Це ти, чи, я вже на тому світі?
—	Я, Петровичу — я! Скоріше подалі відсіля бо їх тут мов оселедців у бочці! Куди не плюнь, у сепара поцілиш!
—	Але ж, ти загинув!? Я сам бачив!…
—	Не вірте своїм очам, командире. Хапайте он авто- мат у того сепара, бо знову пруть.
Висмикнувши з-під лежачого навзнак автомат, Горо- вий, опираючись на водія-механіка, поспішив під при- криття напівзруйнованого будинку. Вже відтіля вони насторожено виглянули у вікно. Неподалік, голосно ла- ючись, метушилося з десяток сепаратистів.
—	Перечекаємо поки вони трохи заспокояться після

твоєї зухвалості і будемо добиратися до своїх. — В по- гляді, яким Анатолій дивився на здорованя, висвічував подив, радість і захоплення одночасно. — Повідай, хоч у кількох словах, про свої пригоди. Бо нетерплячка…
—	Тут і розповідати нічого, — як завжди, врівнова- жено мовив той. — Злетів з броні я не від кулі, а від вир- ви. Так сильно трясонуло тоді, що не втримався. Мені ще пощастило, бо гепнувся якраз на стелю сепарського сховища біля дороги. Саме та стеля й послабила падін- ня. — Сергій усміхнувся. — Гепнувшись, ще й двох се- парів придавив. Хоч раз мої сто ке-ге, допомогли… До вечора там провалявся, а потім почав пробиратися до своїх. От і все.
—	Гадаю, не все — скромняга ти наш. Неповні три кілометри майже півтори доби добиратися… Та ще й пораненому… Певне всього було.
—	Та-а, що там… Ну, ще кількох сепарів уклав по дорозі, щоб добути оцю іграшку та набої. — Автомат у його могутніх руках й насправді здавався іграшковим.
—	Дійшов же… Ще й вас, як бачите, встиг порятувати…
— І добре, що врятував: бо я біль погано переношу… Краще одразу… Та хіба б вони до моєї просьби дослу- халися. Познущалися б з фантазією перед розстрілом.
—	Анатолій виглянув з прикриття, — не видно, отих… Будемо добиратися до своїх. Ех, жаль! Навіть не встиг, до путя машину в бою перевірити. А хлопців, як жаль. Молоді ж — були… Тільки-но відженемо сепарів, треба їх забрати та поховати. «Сірка» я теж не залишу там.
***
Поміж руїнами складів, гаражів та інших, зовсім чи

частково зруйнованих будівель, Горовий з Сергієм ко- роткими перебіжками відійшли до бункера. Тут теж було гаряче. Перебігаючи з місця на місце, бійці від- стрілювалися від ворога з автоматів та кулеметів. Бій продовжувався з перемінним успіхом. Під щільним во- гнем сепаратисти відступали, але отримавши підтрим- ку танком чи бетеером знову атакували.
—	Ого! Видно справи погані, якщо сам генерал за автомата взявся, — сказав Анатолій, вказавши на офі- церів зі штабу, які поміж солдат, відстрілювалися від наступаючих. Відійшовши від стіни, що захищала від роївшися навкруг куль, доповів генералові про події, що з ними сталися.
—	Оце, танкісти, результат знищення вами розв’яз- ки. Не може ворог нам того пробачити… Особливо на- сідають з боку Спартака і зеленки, що біля аеропорту. Від Авдіївки видно теж підтягли резерви. — Генерал повів рукою в бік чималої площі, очищеної вибухами снарядів від будівель. Там, поміж залишками стін та металевих конструкцій, метушилися постаті та снувала техніка ворога. — Танки, бетеери, артилерія, ще й піхо- ти додалося. Не втримаємося — аеропорт і шлях на Пі- ски їхній. Цього, ніяк допустити не можна… — Оглянув їх оцінюючим поглядом. — Бачу, що поранені. За кілька кроків, під накриттям фельдшер розташувався: підій- діть, допоможе… Якщо матимете сили, бо нам зараз кожна людина на вагу золота, то, за складами розмісти- лися артилеристи сорокового батальйону «Кривбас». Вони повідомили, що втратили обслугу однієї з  гармат
«Грім». Гарматка калібром не видатна — сімдесят чоти- ри міліметри, але завдяки високій кучності попадань,

користі приносить багато. На плацдармі «Кривбасу», якраз найбільше танків і бетеерів наступає. Певен, ви там станете при нагоді.
—	Зрозуміло, товаришу генерал. Поки живі, не про- пустимо вражих синів! Дозвольте виконувати?!
Захищаючись від куль та осколків за стінами бу- дівель, танкісти подалися до артилеристів. Останні десяток метрів довелося пригинатися майже до землі, іноді повзти. На майже відкритій місцині з невисокими залишками стін, було справжнісіньке пекло. Перше, що попало їм на очі; були оператори з протитанковим «Фа- готом», які примостилися під залишками бетонованої стіни. Фаготівці якраз запустили керовану ракету по Т-72, що з’явився на шляху зі Спартака. Вистріливши, бійці одразу втиснулися в стіну, намагаючись врятува- тися від осколків кількох снарядів, що вибухнули май- же поряд.
—	Твою маму!!. — загорланив навідник з біноклем, який ховався, неподалік, за стовпом, — даремно втра- тили ще одного «Жигуля». Зенітники, ради Бога! Рятуй- те гроші платників податків!
Лише тепер Горовий побачив трохи далі, на відкри- тому з усіх боків підвищені спарену зенітну гармату. Він ще встиг поспівчувати розрахунку, як обидва стволи ЗУ-23 затріскотіли, випльовуючи довгі черги в бік во- рожого танка.
—	Оце, по нашому, — задоволено вигукнув навідник, вдивляючись у бінокля. — Динаміка злетіла мов стиглі яблука! Тепер можна запустити «легковика»! Операто- ре, вогонь!
Фаготівці відділившись від стіни, миттю налашту-

вавши обладнання, запустили ще одного «подарунка»  в бік танка. Неозброєним оком  було видно, як бойо-  ва машина спалахнула, потім вибухнула. Башта танка відлетіла далеко в бік. Трохи пізніше, відтіля долинув звук вибуху. З бетеера, що з’явився слідом за танком по зенітці вдарила гармата, потім пролягла черга з кулеме- та. Бійці, міняючи позицію, метушливо почали відтягу- вати гармату й пораненого бійця обслуги за ріг будин- ку. Горовий з Сергієм кинулися допомагати. І вчасно. На місті де тільки-що стояла зенітка майже одночасно вибухнуло кілька снарядів.
—	Від генерала повідомили про вас, — сказав коман- дир батальйону з пов’язкою на обличчі. — Он, під сті- ною, ваш «Грім». З обслуги залишився лише один воїн. Поранений, але легко. Він введе вас в курс справи.
…Навчалися не довго. Ворог напирав. Слідом за пер- шим бетеером з’явився другий; потім Т-64.
—	Ей, хлопці! — вигукнув один з фаготівців. — То це ж наш танк. І до навідника: Придивись, Володька — там же наш прапор. Зараз він того бетеера в пух і прах рознесе!
—	Не тринди! — вдивляючись у бінокля, вигукнув навідник. — Наші розвалюхи так бадьоро не бігають! Та й не міг він там з’явитися… Замаскувався падлюка під наших! О!.. Наводить гармату!.. Громісти — ви можете вже стрельнути, щоб збити динаміку поки зенітники розвернуться на новому місті?
Анатолій, погоджуюче, підвів руку.
—	Тоді!.. — навідник вигукнув координати. — Во- гонь!!
Перший снаряд пролетів мимо, але другий поцілив

прямісінько в башту. Пластини динамічного захисту розлетілися в друзки. Фаготівцям залишалося лише до- бити ворога. За мить Т-64 вкрився полум’ям і димом. Екіпаж почав швидко залишати понівечену машину.
—	Ох відведу душу! Ох відведу-у! — поранений ар- тилерист, вхопивши автомата заходився відстрілювати танкістів. — От зараза! Повезло гадам! Більше кіломе- тра до них!.. Не попадаю! Ого!.. Ви тільки погляньте, бетеер затуляє їх від нас! Давай, Петрович, по ньому пальнемо! Ага!.. Попали! Їй Богу попали!.. І цей горить!! Втрата кількох бойових машин, напевне відбила в ворога бажання наступати і з десяток хвилин на шляху ніхто не з’являвся. Зате, в безхмарному небі замаячив безпілотник-корегувальник. Він був надто високо, щоб черги з автоматів та кулеметів дістали. Результат не за- барився. Незабаром з боку Авдіївки почулося виття і в
наш бік полягли вогняні смуги.
—	Швидко міняємо позицію — накривають «града- ми»! — вигукнув командир.
Ледве почали згортати озброєння, як неподалік, вкриваючи все навкруги вирвами та розкидаючи на всі боки осколки і шматки цегли, почали вибухати реак- тивні снаряди. Поки противник підправляв вогонь. Ар- тилеристи встигнули відійти в безпечне місце. Оскол- ками лише розтрощило «Фагота» та ранило помічника оператора.
—	Жаль, — сидячи в безпечному місті, мовив навід- ник. — Три «Запорожця»пропало.
—	У нас в запасі ще одна пускова установка, — під- моргнув оператор, накладаючи пов’язку на плече поміч- ника. — І заряди залишилися. А втрати в грошах ми їм

більші принесли — два танка та два бетеери, дорожче коштують.
—	Була б користь з тих втрат, коли б менше гум конвоїв москалі надсилали. Завтра, в крайньому разі, після завтра тут з’явиться ще з десяток танків і бете- ерів, — з осудом сказав Горовий.
***
Втрати, що зазнали вороги в останньому бою, на кілька днів відбили в них бажання йти у наступ. Іноді пострілювала артилерія. То там, то тут опускалися міни, посилили активність ворожі снайпери. Захисникам
«Зеніту»до цього не звикати. Головне  не висовуватися  і бути обережними, у котре попереджав командирів підрозділів Граф.
Тишею скористалося і командування. Знову в штаб- ній кімнаті бункеру вишикувалися вільні від чергуван- ня воїни.
Від великого столу до бійців, майже кожен з яких був у бинтах просякнутих кров’ю, підійшов у супро- воді офіцерів генерал. Бійці, по команді «струнко»на- магаються виструнчитися, але той помахом руки, стримав спробу.
—	Вільно, воїни, — ви на це заслужили. Вже вкотре перемога залишилася за нами. І так буде надалі. Бо ми захищаємо від московських зайд свою землю і нікому віддавати її не збираємося. Честь і хвала бійцям всіх підрозділів, які захищають не лише «Зеніт» а частину України! Загиблим посмертна слава. — Генерал набли- зився до екіпажів, вірніше до тих, що від екіпажів зали- шилися. — Нашим славним танкістам особлива подяка.

Адже ця перемога на дев’яносто відсотків здобута саме завдяки їм. Поздоровляю: — Потиснув руки кожному окремо. Руку Горового затримав. — Мені доповіли, що ви ще й «Громом»змогли додати втрат ворогу.
—	Не лише я, товариш генерал — не звертаючи уваги на поштовх під бока лейтенантом, заперечив Анатолій.
— кожен, хто був там, виклався «на повну».
— Субординація, субординація, — шепотів крізь зуби лейтенант. Горовий кинувши на командира вибач- ливий погляд, вже відповідав на потиск Графа.
Граф, поручкався з Анатолієм у слід за генералом. Потім обійнявши; у півголосу сказав: — а знаєте, стар- шина? Я не забув того вашого вислову, що до мене, як за
«сина». То, я вам скажу: мати такого батька, як ви, було б для мене за велику честь і гордість!
На ту мить до генерала підбіг офіцер-зв’язківець і, віддавши честь щось неголосно доповів. Генерал, вис- лухавши, повернув голову до шеренги і з задоволеним виглядом виголосив.
—	Воїни! Тільки що на зв’язку був президент нашої держави! Як головнокомандуючий, він також поздоро- вив усіх з перемогою. І сказав, що впевнений — завер- шальна перемога з такими воїнами, буде за нами! Слава Україні!
—	Героям слава! — відповіла шеренга.
—	Але це ще не все! Хоча, як і ви, я прекрасно ро- зумію — ми воюємо не за нагороди. Та нагороди для кожного з вас вже в дорозі й незабаром ви їх отримає- те. Впевнений — відчувати, що батьківщина знає, ша- нує і славить своїх героїв, для істинних патріотів краї- ни надважливо! Тож, передайте мою подяку бійцям в

підрозділах. Батьківщина гордиться вами! Слава вам і слава матері Україні, що має таких синів!
—	Героям слава!! — відказали, задоволені бійці і піс- ля команди «розійтись» попростували до виходу.
—	Лейтенантові Ільчуку та старшині Горовому зали- шитися, — пролунало у слід.
Ільчук, знизавши плечима нерозуміючим виглядом, поглянув на Анатолія і вони повернулися до офіцерів.
Генерал усміхнувся назустріч.
—	Вам лейтенанте, старшині та водієві з екіпажу Горового, надається позачергова відпустка. — Зробив коротку паузу: — але це не просто відпустка. Ви з стар- шиною повинні «такого то числа» прибути на прийом до президента для отримання нагород. З чим і поздо- ровляю! — він, міцно кожному, потис руку.
Ільчук і Горовий виструнчившись вигукнули.
—	Служимо Україні!
—	Вільно воїни. Можете йти, — продовжуючи задо- волено усміхатися, скомандував генерал. Потім повер- нув голову до Графа. — Ну, як тобі «Старий»?
Той також усміхнувся.
—	Побільше б нам таких — «Старих».
***
Минув другий день, після зустрічі воїнів з команду- ванням «Зеніту». Ранком, зовсім не схожим на зимовий, на пероні вокзалу одного зі східних міст, гомонів гурт військових. Серед них були: лейтенант Ільчук, старши- на Горовий і водій-механік Сергій.
—	Якраз вчасно відпусточка підвернулася, скажу я вам, — задоволено усміхався Сергій. — Моя Наталка

вже родила. Побачу малого... Потім вже можна й вою- вати…
Горовий, усміхнувшись, мовив:
—	А я, хоч, відведу душу пряженим молочком… Бо краще моєї Олі, ніхто його не готує.
—	Наталка по телефону сказала, що хлопченя копія з мене… І, як тільки в такій крихітці, можна розпізна- ти ту схожість?.. — замріяно дивлячись в далину, продвжував водій-механік.
—	Ще й як можна, — запевнив Анатолій. — Мої доч- ки, з самого народження, обидві були схожі на Ольгу. Такі ж крикливі й вимогливі…
Вони задоволено розсміялися. Дивлячись на них, за- сміявся й Ільчук.
Анатолій глянув на командира.
—	То що, товаришу лейтенант. Відбудемо відпустку, отримаємо танка і вперед!
—	А порох у порохівницях залишився?..
—	Залишився командире, до того ж сухий. При по- требі спрацює без проблем. — Голос Горового зазвучав суворо: — «Старшого брата» треба ж якось втихомирю- вати. Кому ж, як не нам…
До вокзалу підходив пасажирський потяг.

Епілог

За виконання бойового завдання, в офісі президента, командир взводу був нагороджений орденом «Богдана Хмельницького» 3-го ступеня. Ордена «За мужність» отримали старшина Горовий та ще троє військовослуж-

бовців, що приймали участь у війні на Сході.
Лейтенант Ільчук та старшина Горовий залишилися на «Зеніті» і прийняли активну участь у всіх наступних боях за аеропорт. Вони неодноразово виїжджали на злітну смугу, викликаючи вогонь «на себе» та били по виявленим вогневим точкам противника покращуючи тим самим стан захисників аеропорту, які з останніх сил ціною власного життя боронили новий термінал.
Пізніше, під час боїв під Горлівкою, від сепаратистів надійшла інформація, що «Сірко» під командуванням старшини Горового знищив дві самохідні артилерійські установки і БТР російських найманців. У ворога було двадцять «двохсотих» і понад сорок «трьохсотих».
Потім була Авдіївка. Там танкістів обстрілювали, як за розкладом. Гатили з усіх видів озброєння. Починаю- чи з о пів на дев’ятуої вечора до п’ятої ранку, не стихала
«сепарська тріскотня» — але танкісти вистояли.
Після «дембеля» герой лише два місяці відпочивав удома. Його досвід став затребуваним в одному із но- востворених танкових підрозділів силового відомства. Горовий без вагань, пристав на пропозицію стати там зам комвзводу. Незабаром танкісти знову вирушають у зону АТО, щоб остаточно вигнати з нашої землі росій- ських найманців.

Кінець

ЗМІСТ

Частина 1. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .    3

Розділ 1 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .3 
Розділ 2 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .17
Розділ 3 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .29 

  Частина 2 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .53

Розділ 1 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ………….53 
Розділ 2 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .59
Розділ 3 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .80
    
    Епілог . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ……….97

Літературно-художнє видання

Ге Орій

СТАРИЙ

ПОВІСТЬ

Редактор: Петриченко Вадим

Формат 70х100/32
Друк лазерний. Папір безкислотний Гарнітура Minion Pro

Київ

Примітки