Ге Орй

 СПАЛАХ

      РОМАН

      КИЇВ 2018

П30
Ге Орій
СПАЛАХ,  Роман,  Київ

     Шестисоті роки минулого століття. Невелика за площею й населенням країна. Вулиці міст, під ногами людей та копитами коней, відлунюють кам’яною бруківкою. Це тоді, коли навіть у столичних містах сусідніх країн, жителі місять непролазну грязюку. 
      Напевне важко уявити таку країну, тим паче у середньовічній Європі. Але така країна існувала й існує понині. Назва її —Нідерланди. 
      Саме в цій країні, у місті-фортеці Оуденарде, відомому виробництвом гобеленів та килимів незрівнянної краси, у 1605 році, народився Адріан Браувер. Художник, іскрометне життя та творчість якого, залишили яскравий і незабутній слід в історії.

           Редактор Радченко Алла

				©Ге Орій,текст,2018

Частина 1

Вступ 
(Для читачів, які люблять історичні факти)

 Із майже безхмарного неба сіється дрібний дощ — така собі мжичка. Згодом, коли подує вітер з півдня — дощ вгамується, та ненадовго. Вітер з моря знову принесе мжичку. І таке в країнах, що звуться Бельгією та Голандією, а раніш — Нідерландами, відбувається частенько, якщо не завжди. Погодні вибрики не змінюються, скільки пам’ятають себе жителі низовинних земель(саме так перекладається назва Нідерланди).
 Не зважаючи на такі викрутаси природи та болотисту місцевість, Нідерланди, завдяки трудолюбивому та підприємливому народові, були з давніх давен найрозвиненішими в Європі. Навіть залишилися такими не дивлячись на гніт Іспанії, якій дісталися ще у п’ятисотих роках по милості короля Генріха п’ятого. Цей, один з найвідоміших в історії королів (завдяки об’єднаню ним Європи), віддав країну на спадок синові Філіпу Другому — суперечливому та недалекому королеві Іспанії.
Перша половина шестисотих років, про які йтиме мова в романі, виявилися для для Нідерландів роками розквіту і занепаду одночасно.  Торговий флот країни приносив надприбутки, зростало виробництво мануфактур, та виробів з металу, скла, тканини.  В культурному житті піднялися до небувалих висот художні ремесла та архітектура. Художників було — не порахувати. Вони – як чинбарі, м’ясники чи булочники, навіть об’єднувалися в гільдії. Перші кілька десятиліть шестисотих і понині вважаються золотим періодом художньої творчості цієї невеликої країни.
Проте зашморг затягувався все дужче й дужче.
Не дивлячись на незупиняючий ні на день супротив нідерландців, іспанці ніяк не бажали зостатися без ласого шматка, що приносив прибутку більше ніж усі заморські колонії. Саме з тієї причини невелика країна була заповнена військовими гарнізонами та різного пошибу св’ященниками — ієзуїтами і монахами, які, задурманюючи: тримали в покорі місцевий народ.
 Але революція таки відбулася — терпіння у вільнолюбного народу, нарешті вичерпалося. Це призвело до поділу Нідерландів на Бельгію та Голандію і підштовхнуло країни до виснажливої тридцятилітньої війни.
 Розвиток Бельгії у порівнянні з Голандією, що звільнилася від гніту Іспанії — уповільнився. Але не в мистецтві. Адже рідна земля, продовжувала надихати до творчості. 
 Щоправда об’єкти для малювання в сусідів різнилися: адже, як відомо, замовник диктує потребу. В Голандії, замовником здебільшого був середній клас, тому змальовувався побут звичайного люду. У Бельгії, де залишилися володарювати іспанці: диктували моду й потребу — церква та заможні торговці й землевласники. Тут змальовувалися пишноти з життя багатіїв і виконувалися картини на релігійні теми. 
Серед майстрів художнього ремесла, безперечно, були кращі і навіть видатні — такі, як Пітер-Пауль Рубенс в Бельгії та Рембрандт Харменс ван Рейн в Голандії. Поряд з ними, почесне місце заслужено займає Адріан Браувер — оспівувач життя простого народу та неперевершений майстер побутового жанру. 
Так склалося життя, — творчість художника, серце та душа його, належить в однаковій мірі,  як Голандії так і Бельгії. В одній з братніх країн митець оволодівав майстерністю в іншій — вдосконалив  її до найвищого рівня. 
 Увазі читача пропонується роман про життя Адріана Браувера. Життя наповнене коханням, злетами, падінням та невпинним прагненням до вершин художньої майстерності. 

 Розділ1
 Дещо з дитинства

 Шестирічний Адріан відбивався від старшої сестри і няні з усіх сил. Коли з головою вкритися не вдалося, бо ковдру сестра Адаліза відібрала, він заходився хвицятися ногами та розмахувати руками. Проте, не зважаючи на всі його зусилля, няня Іма ніжно підхопила його на руки і міцно притисла до грудей. Коли малий трохи заспокоївся — почала одягати. 
 Адаліза допомагаючи їй у пів-голосу пригрозила: 
 — Не інакше, малий розбишака хоче щоб підійшла мама. І вона таки підійде… Ось, чуєш — торохкотіння з кухні припинилося — вже йде…
 Куди й подівся супротив. У сімействі Брауверів слово суворої матусі — це закон, якого порушувати нікому не рекомендувалося — наслідки будуть миттєві та болючі.  
 Незабаром Адріан одягнений в сорочечку, куртку, короткі — трохи нижчі за коліна штанці та панчохи й черевики. Тримаючись за поручні, слідом за Адалізою, обережно, опускається крутими східцями до кухні, що одночасно слугує за їдальню. В будинку для їдальні є окрема кімната. Там збираються лише на свята і коли навідуються гості. В інший час заходити туди зась. Особливо Адріанові: після якого, завжди щось падає, перекидається або розливається. А найгірше — залишаються сліди на підлозі. У тій їдальні — ні пилинки. Виблискує на полицях найкращий посуд, а килимові доріжки такі чисті, що страшно на них ступити. Та хлопченяті й не кортить. Для чого в зайве наражатися на прочуханку від мами. 
 Няня вже на кухні — допомагає мамі порядкувати за столом. Адріана завжди дивувало: як старенька няня Імма встигає бути саме там де найбільш потрібна? Де без неї — ну, ніяк? Проте — це дивувало лише його. Інші, за багато років перебування її у сімействі, звикли до цього і сприймали за належне. Мама залишивши приготування, помахом руки підкликає малого до себе. Бере за плечі й повертаючи немов ляльку — туди, сюди, уважно оглядає.
 — Не болить нічого? Як спав? Не вередував? Сорочку чисту зодягнули? — останні запитання очевидно відносяться до няні Імми.
Не чекаючи відповіді, мугикнувши щось невизначене собі під носа, залишає сина і повертається до приготування. 
 Згодом. Коли перед їжею, тато промовляв слова молитви, Адріан, зпідтишка, віддячив сестрі за безцеремонне втручання до сну в найцікавішому місті — ущипнув за сідницю. У відповідть та наступила йому на ногу. Відповідь її була вагомішою, тому, що Адаліза старша, і вже майже доросла. Малий скривився від болю, проте стерпів і не подав ні звуку. Адже мама неподалік, а під час молитви потрібно поводитися належним чином; тобто — зводити очі під лоба і ворушити губами повторюючи за татом. А від столу, в цей час, линуть такі смачнючі запахи… Ух-х! Гіршої кари хлопченяті важко уявити. 
 Бажання помсти швидко пройшло, бо Адаліза й няня були для нього наймилішими людьми у цьому домі й першими до кого він біг з радістю чи прикрощами.
 Після їжі, жінки брязкотять посудом на кухні, а тато йде до майстерні. Там, на мольберті, де примостився натягнутий на раму цупкий папір він розмальовує різнокольорові візерунки. Це називалося: готувати картони для шпалер, що використовуються для виробництва гобеленів. Частенько: підійнявши поважно пальця до гори, тато стверджує, що саме завдяки його таланту а ще, дякуючи Богові, сім’я може жити не гірше за інших. Усміхаючись додає: навіть, дещо залишається для вгамування спраги в шинку старої Матильди.  Щоправда, тато вгамовувє там спрагу досить часто, але мама терпить. Лише іноді, коли  їй з нянею, доводиться волокти з шинку досить дебеле його тіло, голосно нагадує про даремно втрачену молодість. При цьому мама вигукує, що могла б вийти за м’ясника, який окрім пива в рот нічого не бере, а його жінка-Грета, мов сир у маслі купається. На це у тата свої аргументи — м’ясник не п’є вина й горілки бо хворий, а він ще — о-го-го!
 Щодо татової роботи: іноді, забувши про іграшки, Адріан любить спостерігати за вправними помахами пензля в татковій руці. З-під нього, немов з під чарівної палички, з’являлися яскраві різнокольорові візерунки; квіти, трави та чудер- нацькі звірі. “Підросте — почну навчати. Буде кому продовжити мою справу” — погладжуючи сина по голові — каже тато. 
 Проте для малого слово “підросте” було надто невизначеним. Якось, коли тато був відсутній, а він вже міг, щоправда навшпиньки, дістатися до рами з папером, Адріан таки долучився до малювання. Але його візерунки очевидно виявилися не до місця. Це він відчув по татковому голосінню. Той, ухопившись за голову вигукував, що малий виродок спаплюжив майже готовий картон — майже місячну працю. Довго, тепер, доведеться чекати мамі нової накидки з каптуром. Адалізі ж, не бачити святкового плаття. “Аби до шинку вистачило” — зауважила на те мама. Проте, за її принципом — будь яка шкода не повинна залишатися без покарання — дитячим сідницям відчутно дісталося. Лише няня та сестра змогли зрозуміти його бажання допомогти таткові, та пожаліти. Результатом того випадку зробилася стійка звичка: обминати мольберт десятою дорогою. Навіть, коли будучи у доброму гуморі, тато якось запропонував розфарбувати квітку, ескіз якої намалював олівцем, Адріан мов ошпарений кинувся на вулицю — надто пам’ятною залишалася мамина наука. На вулиці йому миліше. Адже там можна смітити, голосно розмовляти, топати черевиками  та,  як завгодно і  що завгодно малювати.

*** 
 Майже кожного похмурого, рідкіш, сонячного ранку, Адріан простує однією з вулиць міста-фортеці Оуденарде. Це його місто і його вулиця. Вона пряма, немов стріла щільно заповнена будинками. На вулиці проживають і працюють майстри по виготовленню гобеленів як і його тато. ЇЇ так і прозивають: вулиця гобеленщиків. Адріан майже усіх тут знає. Знають і його, як малого розбишаку. Та Адріан на те не зважає і гордо крокує посередині, уважно помічаючи все навколо. Ось бавиться купка малечі. Він більш ніж упевнений, що їм, як і йому краще тут, ніж у вилизаних до блиску кімнатах, де господарюють надто закохані в чистоту мами. Там, що не так, одразу налисника спіймаєш. На вулиці все по іншому. Ніхто не примушує довго витирати черевики об килимок при вході, складати іграшки до ящика, вчити молитви та писати літери. І хто тільки придумав ту школу! Вже більше двох літ і зим, вони з кращим другом Пітером, окрім вихідного та празників, відсиджують майже до вечора. У остогидлій смердючій кімнаті, вовтузяться й горлають поряд, такі ж як вони, трохи старші та молодші учні. З року в рік, вчитель Йоханес від якого тхне пивом горілкою та оселедцем, боляче ляскає їх своєю довгою лінійкою за невірне слово молитви, чи кляксу на папері.
 Своє місто Адріан любить, як і татко. Ну, татко любить не тільки за те, що у їхньому Оуденарде роблять найзнаменитіші в усіх краях гобелени. Його участь у тому що вони найзнаменитіші не остання (про це він частенько нагадує). Любить місто ще й за безліч гостинних шинків. Щоправда, про ті шинки мама їншої думки, яка висловлюється словами — “щоб вони всі погоріли”. Адріан же любить місто за Фортецю й височенні мури де вони з хлопцями так гарно граються. За річку-Шельду, якою вони мріють дістатися до самісінького моря, а ще за велетенську площу перед ратушою, де на свята та у вихідні збирається гомінкий, велелюдний базар з видовищами, смачними коржиками, бубликами, пиріжками та іншими цікавинками. 
 Біля будинку Пітера Адріан зупиняється лише на мить, закладає пальці до рота і пронизливо свистить. З даху злітає налякана зграйка голубів та горобців, а з вікна сусіднього будинку визирає тітка і погрожує віником.
 — Зачекай негіднику, ось розповім твоїй матері за котів!…
 На те він лише махає рукою. З Пітером, який на ходу одягаючи куртку, вибігає з дверей, наввипередки мчать до фортечних мурів. Хіба ця дурна жінка розуміє, що коти, то зовсім не коти, а іспанські вояки, загарбники з якими вони ведуть непримириму війну. Тим паче, ці коти не лагідні домашні улюбленці, а дикі й жорстокі хижаки, яких не так легко спіймати бо пазурі у них о-го-го. Старші хлопці навчили, як ловити їх та розправлятися, як з ворогами: розпинати, підвішувати за задні лапи, а потім, із закликами: “Фландрія понад усе!” — поціляти в них камінням та стрілами з лука.
 За час, що залишився до школи, вони ще встигнуть розправитися з кількома ворогами.
 — Під стіною, в щілині, цілий виводок іспанців, — на бігу видихає Пітер. Він на відміну від білявого Адріана — чорнявий, з кирпатим носом і досить повновидий, тому, трохи пробігши — пітніє і задихається. В усьому іншому — товариш те, що треба. — Я сам бачив. Якщо старші хлопці не забрали, то кількох упіймаємо.
 — Еге ж, упіймаємо, — погоджується Адріан. — Тільки, я мотузки не маю — бо поспішав.
 — У мене є.
 Проте під стіною їх чекало розчарування.
 — Ну й падлюки старші. Ні одного іспанця не залишили, — плюнув зпересердя Адріан. Відшукавши посеред купи цегли підходящий кусінь, заходився малювати по штукатурці, що залишилася на старій, давно не оновлюваній стіні.
 Пітер деякий час спостерігає. Потім починає реготати.
 — Отак, отак! Ну й ротяка!! Побачив би це Герард, він би тебе прибив.
 — Нехай дізнається хто це намалював.
 — А він і так знає, що крім тебе ніхто так не намалює. Ну й пика!! Ти краще отого пузатого іспанця намалюй, що за нами вчора ганявся… Так його, так його…
 На високій башті бемкнув дзвін.
 — Все. Досить, — Адріан обтер об штанці замурзані долоні. — Нехай знають, як забирати усіх іспанців! Побігли, в школі ще побавимося.
 — Хі-хі, якщо вчитель до пива додасть горілки, взагалі буде те-що-треба.
 Друзі помчали до своїх жител за торбинками з шкільним приладдям.

***
 Прихопивши торбинки з учбовим приладдям друзі прямують до школи, що знаходиться на сусідній вулиці.
 — Може вчитель вже “у настрої”, — з надією промовив Пітер, притискаючи торбину до бока, неначе звук від булькаючої рідини могли почути не часті перехожі. (Горілку, деякі з старших учнів приносили, щоб учитель Йоханес подобрів і можна робити “що хочеш”). — Іншим разом важче буде з таткової схованки діставати: вже примітив, що випивка зникає. Навіть смикав за чуба старшого брата. Хоча той божився, що й пальцем не торкався до припасів. — Пітер засміявся. — Та батько не дуже йому повірив, бо брат вже почав заглядати до шинку… 
 …Школа знаходилася у власному будинку вчителя Йоханеса, в минулому булочника. Друзі, одразу з вулиці, зайшли у велику кімнату. Тут ще залишилися атрибути минулої професії вчителя — велика піч та полиці для випічки, що нині використовуються для речей школярів та вчителя.
 Адріан, протиснувшись поміж учнів, сідає на одну з безладно розставлених лавок. Пітер примощується поряд. Вони швиденько лаштують на колінах дошки, що правлять за столики. Викладають з торбинок чорнильниці, гусячі пера та по аркушу паперу. Пітер додає ще й молитовник. Навколо мостяться інші учні. Для трьохрічних малюків, які роблять перші кроки у навчанні, лавочки нижчі — поряд з маленькими столиками. Проте вони з більшим бажанням займають місця на підлозі, ближче до каміна у якому навіть у літню пору чадять шматки торфу. 
 Вчитель, з-під брів, спостерігає за метушнею в приміщенні. Він поблажливо ставиться до такого порушення дисципліни малими. Старших може ляснути лінійкою будь за що, особливо в похмільному настрої. 
 — Доведеться давати пляшечку, поглянь як зиркає — немов той вовцюра, — стиха каже Пітер.
 — Зачекай, он-де Йохан до нього почимчикував, бачиш: куртка на грудях відстовбурчилася? Видно теж приніс.
 Йохан їхній одноліток і вірний товариш у бешкетуванні.
 Бурякова фізіономія вчителя Йоханеса кривиться в задоволеній ушмішці, проте зауважує:
 — Не інакше, як не вивчив до кінця молитви Богородиці та не написав слів.
 — Тато, до пізнього вечора, змусив біля печі стояти — пекли з братами пироги до весілля замовника, — смиренно відказав на те Йохан. 
 — Йди на місце, та не радій; пізніше, все одно будеш розповідати і показувати написане.
 Останні слова учитель промовляє вже поспішаючи до сусідньої кімнати, а Йохан повертається; проте не на місце, а до друзів.
 — До мурів ходили?… Та що ви кажете!? Ні одного іспанця не залишилося! А я думав після школи… А ви слова написали?
 — Хто там його писав, треба зараз, аби встигнути поки не прийшов, бо однієї пляшки напевне мало, щоб зовсім злість пропала, — пробуркотів Адріан і заходився писати.
 — А я всеодно сьогодні не дам, краще завтра — може раніше відпустить. Хоч нагуляємося перед вихідними, — Пітер  блиснув  очима  услід  вчителю. 
 Незабаром, той повертається до столу. На обличчі блукає задоволена усмішка, а щелепи хрумкотять чимось їстивним.
 — Сьогодні писати не будемо. Присвятимо день божій молитві, — розслаблено промовляє вчитель і починає гортати молитовник. Відшукавши потрібне місце, підводить руку з указкою догори. — Увага! Всі старанно повторюють за мною…

***
 Вийшовши якогось дня на вулицю та будучи не в настрої, Адріан розмахнувся чималим камінцем щоб поцілити в рябу сусідську свиню. Противно рохкаючи, вона чесалася об ріг їхнього будинку. Проте виконати покарання йому не вдалося — хтось перехопив руку з каменем.
 — Сину мій. Але ж ти збираєшся зробити не богоугодне діло.
 Адріан смикнувся, щоб звільнитися, але той тримав міцно. А, щоб його!…
 — Патере Антонію, я лише хотів настрахати рябу. Дивіться-но, яку купу наклала і якраз проти наших  дверей.  Нехай іде до свого будинку і там кладе, — забурмотів виправдовуючись.                         —    Одного разу, я примітив тебе, опорожняючим під чужим будинком. Я ж не кинув тоді камінця…
 Адріан припинив смикатися і розсміявся, уявивши як добрий патер Антоній хапає камінця і шпурляє в нього. 
 — Чого ж не кинули?
 — Бо словом, іноді, можна болючіше вразити…
 — Як то?…
 — Я тобі про це розповім іншого разу,— мовив Антоній, все ще тримаючи, хоча вже не так міцно. — А зараз ходімо до храму, я тобі щось покажу. Ти напевне не бачив, що нам подарував майстер Рубенс із Антверпена? Думаю, тобі буде цікаво… Бо хоча ти ще малий, та чув я, — обдарований Богом неабияким талантом до малярства. 
 Адріан скільки себе пам’ятає, знає пастора Антонія — одного з св’ященників великого храму на площі. Пастор часто з’являється на їхній вулиці, заходть до будинків. З ним із задоволенням спілкуються дорослі й малеча, бо для кожного він знаходить добре слово. Навіть сувора мама, залишивши прибирання, іноді простує до храму — співати в хорі. На ту мить вона добріє так, що навіть кілька пенігів не жалкує для нього на солодощі.
 Цікаво, що ж йому покаже патер Антоній?
 Храм зовсім недалеко. Одразу за невеличким з кількох дерев та кущів садком, злітають у небо його височенні стіни, бо церква святої Вальпургії — найвища будівля в Оуденарде. Вони з Пітером давно вже мріють дістатися на самий верх — аж до дзвіниці. Звідтіля, напевне пів-Фландрії можна побачити, навіть те море, куди впадає Шельда. Тільки випаде нагода, вони обов’язково підіймуться до дзвіниці.
 Патер Антоній іде попереду. Він вже не тримає Адріана за руку — бо знає, що зацікавив хлопчину. Вони проходять велетенським, прохолодним приміщенням храму, освітленим косими променями з високих вузьких вікон і направляються до алтаря. Патер підводить Адріана до однієї зі стін.
 — Витвір зветься “Поклоніння пастухів”. Він здіймає руку у напрямі чималої картини. Хлопчина вдивляється в намальоване і від захоплення видихає — о-о-о! Він у невимовному захваті! Підходить майже в притул, відходить на кілька кроків. Водить рукою в повітрі, повторюючи обриси намальованих. Нарешті, трохи заспокоївшись, промовляє:
 — Так лагідно, як оце Діва Марія на Ісусика, тільки Адаліза та няня Імма дивляться на мене. А скільки кольорів!! А татко лише червоною, синьою та білою фарбою малює. А ці люди!! Ви тільки погляньте! Вони ж — геть усі живі… Я немов чую їх голоси… А в татка всі звірі й птахи — просто намальовані та й годі. — Адріан зітхає: — От би мені, такого вчителя…
 Патер Антоній лагідно усміхається:
 — Підростеш, напишу послання до майстра. Візьме тебе в учні.
 — Ой, як це було б славно!… 
 У церкві чимало картин місцевих і дальніх художників. Адріан, бува, заходить подивитися на них. Він, навіть кращому товаришеві Пітеру не хвалиться про те. Це лише його уподобання. Адріан боїться, що товариш не зрозуміє і буде насміхатися. А він дуже не любить, коли з нього насміхаються — тоді їхня дружба лопне, як мильна бульбашка, а йому цього не хочеться. 
 Адріан любить малювати. Малювати будь-де і будь-на-чому. Йому дуже подобається слухати похвальні слова про свій хист. Хоча, крім малювання — талантів у нього вистачає. Наприклад: до артистизму… “Ану покажи, лишень, як грає музика з шинку” — прохає іноді Адаліза і за живота хапається від сміху коли він показує. “Артист! Ти обов’язково будеш артистом!” — захоплено каже вона. 
 А ще, у нього легко складаються слова у вірші. Адріанові навіть напружуватися не треба. Варто лише яскравого враження від чогось, або, щоб хтось підказав тему. Пітер — наприклад, нерідко користується цим його хистом, просячи скласти смішного віршика про когось з товаришів або про вчителя. І регоче від душі, слухаючи. Потім, може ще й повторити при людині про яку вірш, але це, якщо не боїться отримати прочуханки. 
 Проте на цю мить, Адріан відчуває, що художник перемагає у ньому артиста й поета. Картина, від якої не міг відірвати погляду, змушує забути про все. Перед очима живуть, радіють, спілкуються. А янголи, що витають над людьми, здавалося ось-ось спустяться до низу, щоб попестити малюка, який тягнеться рученятами до Діви Марії. І все це не просто намальоване, а випливає з темного “нічого”. Випливає — осяяне неземним, дивним світлом. 
 О-о-о! Він дуже хоче стати таким, як Рубенс, а може й кращим. Ось лише підросте та трохи повчиться малюванню. На його картини, будуть задивлятися з не меншим захопленням ніж на картини цього майстра. 

 *** 
 В ігрищах та навчанні швидко летять дні… місяці… Адріан вже перемістився на доросле ліжко. На чистоту своїх сорочок він звертає увагу частіше ніж мама. Звідкілясь, у нього з’явилася впевненість, що свіжий комір, який розложисто лежить на плечах, у першу чергу привертє увагу людей, а особливо дівчат — до власника. Увага ж, як початкуючому артисту, поету і художнику, йому була потрібна понад усе. Адже увага й шана — найнеобхідніші речі у зростанні таланту, в наявності якого Адріан був твердо впевнений. 
 — Прокидайся лежню, та наведи лад у майстерні, — долинає кріз рештки сну голос матері. — Лихо мені з вами! Старий не просихає, ще й бешкетувати почав. Вчора, геть все у майстерні потрощив. І цей, зростом батька доганяє, а розуму ні на йоту: лише купу паперу на віршики і карикатури переводить, та артиста з себе корчить.
 Щоб не слухати буркотіння матері, Адріан швидко одягається і за мить — заходить до майстерні. “Ого! Тут доведеться добряче докласти рук” — Повів очима навколо. Батьків і його мольберти перекинуті, розкидані пензлі, олівці. Скрізь валяється крейда. Різнокольоровими плямами усіяли кімнату фарби, а в двох крісел не вистачає по ніжці. До всього, повсюди, розгорнуті сувої матерії. 
 Адріан, сяк-так змотавши матерію щоб не заважала, підібрав з підлоги свій мольберт. Глянув і ледве стримав сльози: на майже завершеному картоні для шпалер, зіяв велетенський отвір, якраз у тому місці де ще вчора він странно вималював чудернацького птаха. “І це зробив той, що всім розповідає, який у нього син молодець — перевершив тата у малюванні картонів. Каже, що тепер вони заживуть краще, бо два майстра це не один”…
 Адріан, проводячи тильним боком долоні по обличчю, щоб змахнути зрадливу сльозу, заходився розставляти речі на звичні місця. Вже більше року він допомагає батькові у майстерні. Коли б той не виносив гроші до шинків, сім’я не мала б клопоту… Сестра Адаліза, он, вже на виданні. Та батько всіх женихів своїм п’яним патяканням порозганяв.
 Дуже хочеться Адріанові, щоб мила і лагідна сестричка була щасливою. Але хіба з такими батьками будеш щасливим. Той завжди п’яний, а мати цілими днями бурчить, завжди усім невдоволена. Хоча, матір він добре розуміє — як тут бути вдоволеним за таким чоловіком. Хлопець зпересердя шпурнув раму зі своїм полотном у дальній куток. Йому вже п’ятнадцятий пішов. Ще трохи і він залишить цей клятий дім, щоб податися у світи, адже є великі міста з великими театрами та товариствами риторів. Там він обов’язково себе покаже… А ще, добре було б потрапити в науку до дійсно видатного майстра. От коли б ним став Рубенс. Жаль лише сестру — скільки їй доведеться ще терпіти… Та нічого... Він таки стане відомим артистом, чи поетом, або ж художником. У крайньому разі — найкращим майстром з підготовки картонів. Тоді в нього буде багато замовлень, а значить багато грошей. Обов’язково тоді забере Адалізу з цього гадючника. Одягне її в найкращий одяг і видасть заміж за найкращого та найдобрішого жениха…
 “Ну й — батько!?… Ну, як так можна!?… Ось я тобі зараз…” — Адріан знову ухопив до рук раму з понівеченим картоном, підняв з підлоги червону крейду і заходився черкати різкими штрихами на вільному від малюнка місці. Вкладав у малюваня всю злість і розпач. За мить, там з’явилася голова — голова батька. Коли б Пітер її побачив, напевне сказав би: — Ну й фізія! Скривлене невимовною злістю та погрозою обличчя лякало схожістю. В ньому не залишилося ні трохи звичної батькової доброти. Адріан, зі словами: — “Так тобі! Ось так тобі!”, накладав завершальні штрихи, що підсилювали лякаюче, відразливе враження. Завершивши, він якийсь час вдивлявся в малюнок і відчував, що злість зникає залишиючи за собою лише жаль і спустошеність. 
 На ту мить, няня Імма покликала його до сніданку.
 Над столом витало напруження. Батько, не піднімаючи очей, прочитав молитву і всі мовчки взялися до їжі. Проте, це мовчання не було звичним. Старший Браувер вже довідався від Адалізи про зіпсовані картони і йому було не по собі, та він мовчав. Що він міг сказати? Останім часом чоловік геть почав забувати про події, що відбулися вчора — давалися взнаки надто часті відвідини шинків. Взагалі-то батько тверезим був доброю, лагідною людиною. Адріанові було його навіть жаль. Проте пробачити таке поругання над багатоденною працею, якою милувалися і хвалили батькові товариші-гобеленщики не міг, принаймні сьогодні. У голові майнула зрадлива думка: чи йому самому піти до шинку, щоб забути цей прикрий випадок? Пітер вже в котре зазиває, каже: там весело — не те, що дома.
 Після сніданку жінки взялися до чищення посуду, та наведення ладу в приміщеннях. Батько, з опущеною чи то з сорому чи з похмілля головою, пошоркав до майстерні. Адріан, не звертаючи уваги на вибачливе батькове бубоніння, зодягнувши куртку та капелюха — бо на дворі дощило, подався поспіхом на вулицю. Лише там він відчував себе вільним птахом.

***
 З Пітером Адріан зустрівся біля каналу, що відгалужувався від Шельди і розділяв Оуденарде навпіл. Це було їхнє улюблене місце. По-перше, під розлогою вербою можна заховатися від обридлого дощу. Там, із брил від старого муру, вони з друзями склали щось схоже на стільці та стіл. Отже можна спокійно, подалі від старших, випити пива. І не лише, а й чогось міцнішого. Ще й під настрій, почитати нового вірша. А скільки друзі напланували тут набігів на поля та всілякі капості іспанцям.
 Саме тут, у великій щілині між муром та насипом, захований їхній флот — два човни, які вони поцупили в іспанських вояк. На одному, навіть можна було швидко облаштувати парус — мачта й вітрило з цупкої матерії знаходилися поряд. На човнах вони з друзями влаштовували незабутні морські баталії проти супротивників з вулиць крамарів та швеців. А скільки верескливих дівчаток, які страшенно лякалися коли судно надно розхитувалося, покаталося на їхніх човнах…
 — Чого набурмосився? — вмощуючись на кам’яному стільці запитав Пітер. — Знову п’яний старий набідокурив.
 — Ще й як, — буркнув у відповідь Адріан. — Понівечив майже закінчений картон. І найголовніше — три дні стояв над душею щоб я скоріше завершив бо треба гроші, а тепер тиждень може й більше, доведеться смоктати пальці.
 — Вони такі — оті старі… Мій не кращий.— Покопирсавшись у торбині, Пітер поклав на імпровізований стіл пляшку з сивою рідиною, услід за тим, з’явився чималий окраєць хліба та кілька курячих стегенець. — Давай краще по краплині, щоб зігрітися та хоч трохи забути. — Помітивши скептичну посмішку на Адріанових устах, вибачливо додав: — ну-у, не забути, хоч відкинути на якийсь час з голови... О! Згадав! Обіцяв  ще  Герард підійти — казав, щось дуже цікаве розповість.
 Не встиг Пітер розлити смердюче пійло в глиняні келишки, що дістав зі схованики під столом — з’явився Герард. Як на свої сімнадцять він був зграбним юнаком — широкоплечий і міцний. Особливо це кидалося в очі поряд з гінкими, проте худорлявими молодшими товаришами. Кучерявий чуб та карі очі не одну красуню принадили покататися на їхніх човнах. Герард наблизився, розмахуючи жмутом паперу в руці. Вихиливши келишка, лише занюхав куснем хліба і підвів поважно пальця до гори.
 — Послухай малеча! — почав не голосно, але чітко, декламувати вірша.
 — Ого почули б це іспанці! Одразу б, разом з віршами в багаття кинули, — захоплено мовив Адріан.
 — Згоден, але щоб воно дістало ще дужче, спільнота риторів, до якої я належу, вирішили просити тебе зробити кілька малюнків, які б супроводжували мою поему. Уявляєте! Це вже ціла вистава!
 — Певно, що намалюю. І не тільки намалюю; із задоволенням, виступлю з вами. Кілька схожих віршів, я теж написав. Браувер почав декламувати вірші, які друзі супроводжували схвальними вигуками та оплесками.
 Незабаром до них приєдналося ще декілька товаришів. Хтось приніс пива, хтось вина. Стіл заповнився огірками, помідорами та смаженими курячими стегенцями. Гомін подужчав. Саме тоді вони спланували, як нашкодити загарбникам.
 Обводячи присутніх розгарячілим поглядом, Герард повідомив:
 — Мені розповів служник Йоган, що обоз за продовольством від’їде з цитаделі завтра рано-вранці. Зробино найманцям шкоду! Щоб надовго запам’ятали!
 — Щоб надовго запам’ятали! — вигукнув гурт. Всі скупчилися щільніше і заходилися планувати деталі.
 В Адріана поволі відходив розпач та злість на батька. Надходило розуміння замкнутого життєвого кола, з якого чоловікові можна вирватися лише через шинок. Більшість із знайомих дорослих, жили саме таким життям. Але він — Адріан, налаштує своє майбутнє по-іншому: ось, тільки-но вони розберуться з іспанським обозом — він зникне. І зникне назавжди. І хоча жаль залишати сестру й друзів, але в нього свій шлях. Його — Адріана, цей вир не затягне, бо має інше покликання. Відчував, що зможе досягти більшого, проте: не біля цієї сім’ї і не в Оуденарде. Треба їхати до Гента, Антверпена, і може, навіть, до Амстердаму. Там — чув, потужні спільноти риторів та працюють славетні майстри. Там, загарбники та папська інквізиція не захопила все і всіх. Лише там, він матиме можливість навчатися, щоб здійснити свої мрії та задуми.

Розділ2
Рішучий крок

 Нарешті цей день настав. Адріан залишав дім і місто у якому проминули шістнадцять років життя. Його наповнювали найрізноманітніші відчуття: радість від сподівання змін на краще і смуток. Засмучувало розставання з товаришами, Адалізою та нянею Іммою — не обійшлося без сліз. Батько, як завжди був у таверні. Для нього Адріан, особливо останнім часом, нічим не відрізнявся від будь якого предмета в будинку. Син відповідав йому тим-же. Мати на слова прощання, навіть не вийшла з кухні. Навіть не підвелася зі стільця, лише, заходилася ще несамовитіше натирати казанця, який і до того виблискував так, що можна побачити себе мов у дзеркалі.
 Сестра з нянею Іммою зібрали його в дорогу і провели до річки, де вже чекали Пітер, Герард та інші товариші. 
 — Дядько бере на човна з умовою, що будеш допомагати команді, — сказав Герард вітаючись. — Я йому розповів що грошей у тебе не густо…
 — Не забувай, — дружньо штурхонув його в плече Пітер. — Станеш знаменитим і багатим, приїдь — відсвяткуємо. 
 Товариш тримався молодцем, хоча Адріан помітив зрадливо-вологий блиск у погляді. Знайомі дівчатка відверто рюмсали. Обвівши гурт змокрілим поглядом він збіг хитким помостом на кочу. Як і вантажні баржі, це було найбільше з суден, що плавали річкою. Дивлячись на невеличкий гурт, що залишався на березі, Браувер нарешті зрозумів, що прощається не лише з Оуденарде: з дитинством, рідними та друзями також. Прощається надовго, може й назавжди. В пам’яті знову виринули плани й наміри, що володіли ним останні місяці, а може й роки — податися в світи. Проте зараз, коли вітрила напнулися від вітру і проводжаючі зменшувалися на очах, стало страшно від невідомості, що чекає на нього, хоча розумів — назад шляху немає. 
 — Досить вологу розводити — до роботи! — вірвався в думки й переживання голос герардового дядька. — Треба прибрати на кормі. Приєднуйся он, до Арнульфа.
 Арнульф — здоровенний похмурий чоловік, з великим — під стать собі, тесаком за поясом, розправляв канат. Адріан мимоволі глянув на свого ножа, що також стримів за поясом і соромливо затулив полою куртки. 
 Чоловік підвів очі на хлопця, що несміло тупцював поряд, і усміхнувся. 
 — Сідай ближче. Їсти хочеш? — На Адріанове заперечне мотання головою, додав: — А я завжди хочу. Розберемо цей канат, приберемо і, подамося до мого закутка — чогось пожуєм.
 Адріан примостив клунок зі своїми пожитками неподалік і заходився допомагати. Він розплутував канат і з цікавістю роздивлявся навколо. На таких великих човнах йому ще не доводилося плавати. Неподалік, біля заднього борту, двоє чоловіків, неголосно перемовляючись, трималися за чимале весло, що, очевидно, правило за стерно бо вони водили ним то в один, то в інший бік. З надбудови посередині човна, одне за одним вийшло чимале сімейство — дебелий черевань з такою ж товстою жінкою та юрбою малечі. Діти тулилися біля старших, і про щось щебечучи, показували на берег.
 — У тебе багато сестер і братів, — поцікавився Арнульф прослідкувавши за його поглядом.
 — Двоє нас залишилося, я та сестра. Четверо братів і сестер — померли малими. — Знехотя відповів Браувер. Йому важко було згадувати за померлих братиків і сестричок, бо Адаліза, розповідаючи про них, завжди плакала. 
 — А крім мене, ще шестеро і всі живі, — зі співчуттям у голосі мовив чоловік. — А твоя сестра гарна?
 — Найкрасивіша, — гордо відказав Адріан. Щоб змінити неприємну для нього тему, бо ніяк не міг уявити Арнульфа гідним женихом для Адалізи, швидко запитав: — а коли досягнемо Гента?
 — Якщо вітер дутиме вздовж річки, під вечір прийдемо.
 — А якщо не дутиме?
 — Он-де поглянь. Бачиш на березі трійко коней?
 На шляху, що проліг поряд з річкою, і справді виднілися троє коней з вершником на одному з них. Вони рухалися в той же бік, що й човен.
 — Якщо вітер стихне, чи подує в інший бік, коней припнуть канатом до мачти, і далі вже вони нас потягнуть.
 Адріан вказав рукою на сімейство і засміявся.
 — Хочеш, я їх намалюю — дуже кумедні?… 
 — Ти можеш малювати?… Ану, давай… Подивимося… Вони й справді кумедні, го-го-го, — зареготів чоловік. Куди й поділася похмурість, очі здорованя світилися добротою.
 Адріан дістав з торби папір та олівці й заходився малювати. Згодом, залишивши розплутувати каната, зацікавлений Арнульф підвівся; заглянув через Адріанове плече і розреготався ще дужче.
 — Мов живі, але ще кумедніші! Го-го-го!
 Один з чоловіків, почувши сміх, облишивши весло приєднався до них. Дивляючись то на папір, то на тих, кого юнак змальовував, почав і собі сміятися. 
 — Чому залишили каната?! До праці! — грізно вигукнув наблизившись господар човна. Не припиняючи реготіти, Арнульф показав йому на малюнок. Господар подивився і усміхнувся. 
 — Славно виходить… А мене зможеш? Але не таким чудернацьким. Намалюєш гарно, будеш пливти мов той пан — навіть працювати не будеш.
 — А чого ж, — скручуючи аркуш і дістаючи чистий, відказав Адріан. — Ходімо на ніс і я намалю вас, дійсно, як капітана.
 Шлях до Генту проминув напрочуд швидко. Кіньми скористатися не довелося — вітер дув куди треба. Портрет господарю човна так сподобався, що досита нагодував і не примушував працювати. Проте Адріан, все одно, допомагав Арнульфові та іншим, відчуваючи себе членом команди.
 Товстун, зачувши, що його з сімейством змалювали — відшукав Браувера і за десять стейверів відкупив малюнка. По доброму розсміявся роздивляючись намальоване і сказав, що вставить у рамку й повісить на видному місті в будинку. 
 Прощалися по прибутті до Генту немов рідні.
 — Повернешся до Оуденарде — заходь. Мій будинок третій від цитаделі, — обійнявши за плечі сказав Арнульф. 
 Товстун запропонував: якщо Адріан не матиме де переночувати, з радістю вітатиме його у себе в домі. А якщо, намалює його сімейство фарбами — може гостювати скільки завгодно. Браувер, подякував і пояснив, що у Генті проживає рідний дядько.

***
 Адріан, не поспішаючи, йшов вулицями Генту й зачудовано роздивлявся навкруги.
 Будинок дядька Ніколаса, що знаходився майже у кінці кварталу Патерсхолу Браувер відшукав за батьковими розповідями досить швидко. Ось і він: на темні води Шельди через дорогу, що водночас є набережною, висвічують троє високих вікон на першому, двоє на другому та одне на третьому поверсі. Вузькі фасади будинків, напевне, звичні для Нідерландів, бо точнісінько такі, він примічав у своєму місті.
 По обіді, вислухавши розповідь племінника про життя родини брата, дядько суворо зауважив:
 — Ти повинен не забаритися з поверненням, бо хто ж продовжить батькову справу. Погостюєш кілька днів і додому… Яке там навчання малюванню, — він загигикав… — Та ще якісь — артисти! Того, що батько навчив, вистачить і себе, і майбутню сім’ю прогодувати. Мені ж вистачає… І не тягне писати віршики та кривлятися перед народом…
 Він масивною постаттю та обличчям був схожий на батька, відмінним, лише, була відсутність набряклості під очима, причини безмірного вживання міцних напоїв. Розмовляючи з дядьком, Адріан зрозумів, що про свої подальші плани, краще не розпатякувати — співчуття та поради не дочекаєшся.
 Ще дома, від патера Антонія він чув, що при відсутності вчителя, добрими прикладами для наслідування можуть стати картини, які художники дарують церквам. “Адже лише в храмі можна відчути красу й величність витворів мистецтва” — побожно звівши погляд догори промовляв патер. 
 — Хочу поставити свічку за упокій братів і сестер — де краще?
 Дядьків погляд потеплів.
 — Оце добре племіннику, оце славно. Бодуен зводить тебе до собора Святого Бовона. Як люблячий брат, можеш свічку ще поставити у соборі Святого Миколая — рідні, зрадіють за тебе там, бо з небес все видно, — він, побожно, звів очі догори.
 На ранок другого дня, прихопивши з собою клунок із начинням для малювання, Браувер із дядьковим сином бадьоро крокували Гентом. 
 — А чи не відвідати нам спочатку церкву Божої матері та Святого Петра? — Бодуен завернув у бічну вулицю. — Вона не така помпезна як церква Святого Бовона, та мені миліша.
 Не встигли вони пройти кілька десятків кроків, як почувся стукіт паличок похідного барабана і з поміж розбігаючих на всебіч перехожих, виникла колона іспанських піхотинців. Юнакам довелося притиснутися до стіни будинку, щоб пропустити вояків.
 — Вони у вас розкошують, як у себе вдома — ненавидячим поглядом проводячи загарбників мовив Адріан.
 — У вас по іншому? — запитав, чи уколов Бодуен.
 — Ми їхню присутність намагаємося робити не безхмарною, — зло усміхнувся Адріан. — Нещодавно, наскочили ватагою на обоз із продовольством для гарнізону. Довелося їм кілька днів поститися. Ну й заворушилися вони тоді: позачиняли всі ворота, день і ніч у повному складі вартували на зовнішніх валах. Бо коли ми нападали, кричали, “ Це лісові Гези! Дави гадів! Не лише припаси — місто відберемо!” — Після останніх слів, Адріан, враз спохмурнів: — Але після цього; поновлюючи запаси та в пошуках Гезів, ті потрощили оселі й поля навколишніх селян.
 — Бачиш, ще не ясно, кому ви більше шкоди зробили — іспанським найманцям, чи своєму народу. Саме тому ти й залишив Оуденарде? 
 — Що відбулося те відбулося, — буркнув на те Адріан, не відповідаючи на запитаня. — Але страху на них, ми все одно, нагнали.
 За розмовою вони не помітили, як дісталися до церкви. Адріан, поставив свічку запалену від тих, що стриміли поряд. Перехрестився і почав оглядати стіни на яких висіло безліч картин. Їх, зазвичай, дарують місцеві художники. Погляд побіжно пробігся по чималим яскравим витворам з життя Святого сімейства, та різноманітних пейзажів і зупинився на невеликій дошці. 
 Підійшов ближче — придивився:
 — Боже! Які кольори! А рух! — його очі заблищали від захвату. — Поглянь, лишень на цих картярів, які з’ясовують стосунки за допомогою ціпа й вил. Вони живуть на цій дошці! Ось до чого треба прагнути. Рух і емоції! Рух і емоції! Для мене вони завжди будуть найголовнішими в картині.
 — Це знаменитий Пітер Брейгель Молодший з Антверпена, — неголосно пояснив церковний служитель, який непомітно підійшов і спостерігав за Адріаном. Потім продовжив: — він гостював у місцевого художника. Зайшов помолитися до нашого храму і задоволений з відвідин, подарував цю дошку.
 — Так, так. Той хто намалював цю картину — дійсно знаменитий, — погодився Браувер і “про себе” продовжив: — Я його обов’язково розшукаю і попрошу бути моїм учителем. 
 Картина Пітера Брейгеля Молодшого міцно засіла в пам’яті Адріана — ось у кого він повинен навчатися руху, емоцій та відтінків.
 Наступного дня, юнаки відвідали церкви святого Бовона та святого Миколая. Там було безліч цікавих картин, але крім гентського алтаря пензля братів ван Ейків у храмі святого Бовона він для себе нічого цікавого не побачив. Алтар з триптихом братів, справив на юного художника таке враження, що він не помічаючи плину часу, надовго завмер біля нього. Стояв би ще – вдивляючись в обличчя, в постаті; відчуваючи страждання та радощі зображені там, але Бодуен смикнув за рукав. “Надивився? Пішли бо запізнемося до обіду. І, що ти такого цікавого в тому триптисі побачив?” Адріан лише глянув на нього поблажливо. Хіба ж може зрозуміти син чобітяра, багатства кольорів, відтінків та рухів, що роблять намальоване живим… Проте вголос нічого не сказав. 
 Якщо не звертати уваги на на іспанських вояків, що траплялися на кожному кроці — Гент Адріанові сподобався. Він зробив там чимало замальовок, маючи надію, колись написати з них картини в кольорі. Особливо вразив його вигляд міста з мосту святого Михайла, звідкіля відкривався вид на три башти: дзвіницю церкви святого Бовона, височенну башту-Бефруа, що виконувала фунції сторожової з будинком міської ратуші під нею, та дзвіницю церкви святого Миколая. Саме ці башти впали йому до ока на чималій відстані від міста. Під похилим сонячним світлом, вони стриміли за могутнім муром, немов намагалися злетіти в небо. Адріан, з надією на щасливе майбутнє, дивився на башти, на місто — крізь яке продовжувала плин Шельда. Відчував, що з Генту випливе наповнений новими силами й бажанням стати найкращим: хоч серед риторів, хоч художників. Варто лише відшукати достойних вчителів. Браувер був упевнений — побачивши його малюнки, Рубенс чи Брейгель Молодший, вважатмуть за щастя мати такого учня. 
 У прогулянках містом та малюванні непомітно збіг тиждень. Якогось ранку Бодуен вибачливо сказав: 
 — У місті є на що подивитися і чим подивуватися… Та батько
вже бурчить, що надто довго не працюю. Багато замовлень назбиралося
 — не управляється. — З жалем зітхнув: — У нас безліч цікавих місць.
Я міг би тебе ще зводити до старовинного замку Гравенштайна. Коли буваю там, так і кортить схопити меча та податися до хрестового походу. Адже правитель фландрії — Філіп Альсальський, який збудував замок, саме там збирав мирян для рушення проти невірних. Ото були часи! Більше трьох віків проминуло від славних подій, а в серцях істиних християн і понині горить бажання помсти за понівечений Єрусалим! — В очах Бодуена палав такий фанатичний вогонь, що Адріан аж здригнувся. Він знав з розповідей старших про нещасливе завершення тих походів. Проте фанатиків це ніколи не зупиняло. — А чого тільки вартий будинок “Ангелів”, де на свята збираються найгарніші дівчатка міста, — продовжив, хитро глянувши на брата 
Бодуен. — Адже ти не проти гарненьких дівчат, чи не так? Але… — 
Погляд його враз, стух. — Але …
 — Племіннику, тобі вже час до дому. Сестру заміж віддаси, тоді можеш шукати своєї долі, — сказав, немов стверджуючи слова Бодуена дядько. — Поки-що треба, допомогти старшим приробити на гарний посаг для неї. Бо хто ж візьме дівку в подраних спідницях?
 Адріан міг заперечити, що в Адалізи спідниці зовсім не подрані і вона має посаг. Не попадається тільки на її шляху добрий чоловік — все якісь нікудишні. Навіть не сказав, що йому небезпечно з’являтися у місті. Серед тих, які нападали на обоз виявився зрадник і на нього в Оуденарде чекає в’язниця. Можливо смертна кара, адже іспанці з тими, хто робить їм шкоду — не панькаються. Юнак нічого того не став говорити бо відчував, що чоловік, який змирився з присутністю ворога в країні, його не зрозуміє.
 Другого дня після розмови, подякувавши, що одразу не прогнали його та кілька днів годували, Браувер почав збиратися. Почувши те, дядько збуряковів на обличчі від гніву. Але промовчав. Лише похапливо почав порпатися в капшуці. 
 Діставши кілька флоринів, буркнув:
 — Оце на дорогу та подарунки для рідних. Ну, бувай здоровий…
 Адріан, жалкуючи лише за тим, що не всі цікавинки відвідав у місті, попрощався з Бодуеном і залишив будинок родича. 
 Над Гентом, як часто у Фландрії буває, з недружньо-похмурого неба моросив недружній прохолодний дощ. Зігрівала душу й серце лише думка, що тепер у нього ясна ціль — дістатися до Пітера-Пауля Рубенса, або хоча б Брейгеля Молодшого, які проживають в Антверпені. 

***
 Брауер відшукав у порту коча, що відпливав до Антверпена. Заплатив з дядькових грошей господарю і пройшов крізь вузькі двері до прибудови посередині судна. Прибудова, з довгими лавами попід бічними стінами, виявилася досить місткою, проте вільного місця на лавах майже не залишалося. Середина приміщення також була щільно заповнена мішками, торбами і корзинами. Спирало дух від густо насиченого різноманітними випарами повітря. Переважав запах поту і часнику, через які несміливо пробивався запах парфюм. Навколо чувся різноголосий гомін. Розмови дорослих раз-по-раз пронизували верескливі дитячі голоси. 
 Адріан всівся на краю лави одразу поряд із входом. Найближчими до нього виявилися пастор та сімейство поряд нього: батько, матір і двоє дівчат. Юнак розгледів їх у напівпітьмі, що слабо освітлювалася косими променями крізь невеликі округлі віконця. Одна з дівчат — старша, на вигляд погодка з ним, одразу впала йому до ока. Вона скромно сиділа склавши руки на візерунчастому фартушку поверх довгої спідниці. Проте в швидкому погляді, яким дівчина обвела Адріана у відповідь на його оглядини, майнула зацікавленність. “Гарненька”. Він швидким рухом поправив розлогий комір сорочки, який був єдиною прикрасою на ношеній куртці й струснув головою, від чого довге, кольору стиглої пшениці волосся, вільними хвилями розбіглося по спині і плечах. Адріан знав: так йому личить. “Треба вловити мить коли дівчина відійде від батьків та поспілкуватися”. Від тієї думки проблеми і мрії на майбутнє, відійшли в темінь, поступившись місцю бажанню. “Цікаво, якого кольору у неї очі? Треба запам’ятати порух, яким вона ковзнула по ньому і вираз обличчя при цьому — може колись згодиться для малюнка”…
 Незабаром: цокаючи по підлозі підковами та довгими піфами палаша, виблискуючи позолотою на рукавах та відлогах куртки — до них долучився бравий гвардієць. Поправивши палаша він примостився з другого боку дверей. Гидливо втяг носом повітря і повів головою навсебіч. Гвардієць також звернув увагу на «старшу» — як її подумки назвав Адріан. Це стало зрозуміло по тому, що дивлячись на неї, той почав хвацько закручувати вуса. Дівчина теж глянула на нього і скромно опустила очі додолу. “Півень — розцяцькований!” — недружньо глипнув на того Адріан, відчувши, що поряд з гвардійцем, у своєму простому одязі, він програє. Сплюнувши в думці з пересердя і залишивши речі на лаві, юнак вийшов на палубу.
 Почулися голосні команди і човен захитався на хвилях. 
 Після Генту плин Шельди уповільнився і береги віддалилися одне від одного. Річка зробилася більш звивистою, торуючи собі шлях поміж невисоких з рідкою рослинністю підвищень. То тут, то там — з обох боків, з’являлися безліч вітряків, що підіймали воду в канави, які розбігалися поміж полів. То ближче, то далі виднілися дзвіниці церков у оточенні будівель. Крізь потемнілі хмари, іноді визирало сонце і тоді місцевість з похмурої ставала загадково-казковою. Адріану навіть закортіло дістати дошку з папером і намалювати незвичний краєвид, але з найближчої хмарини несподівано сійнуло дрібними краплинами. Не дивлячись на дощ, повертатися до приміщення не поспішав. Після приходу розцяцькованого гицеля, перебування там втратило сенс. 
 — Ой! Дощик! — почув за спиною. — Чого не втікаєш – намокнеш.
 З-під білого чепця з гарно вив’язаними краями, виглядали три рожеві бантики: два на коротких кісках з боків голови і бантиком рожеві губенята. Завершували вигляд великі темносині очі. 
 — Хіба це дощ — так собі… — відказав, не зводячи з юнки погляду. Цього разу дівчина не опустила соромливо очей, а бешкетливо сяйнула.
 — Ти випадком не чаклун? Не зурочиш – так пронизуєш поглядом?
 Адріан, не готовий до відповіді, збентежено відвів очі. Потім, за те сердитий на себе, відвернувся зовсім. Дівчина стала поруч. Зовсім близько. Так близько, що відчув тепло від її ліктя. 
 — Тут, навкруги, якесь все сіре — однотонне. Біля Антверпена цікавіше. Там повсюди сади, гарні будинки й кораблі. Наша садиба навпроти міста, на другому березі Шельди. Вона схожа на старовинну фортецю — теж гарна. Ми, якраз туди повертаємося від родичів… Ти любиш вітрильники?… — Не дочекавшись відповіді продовжила: — А я люблю. Особливо, коли вони підіймають всі вітрила і летять мов велетенські чудернацькі птахи… Мій тато був шкіпером на великому кораблі. Ми з мамою, коли я була малою, навіть трохи плавали з ним. — В голосі дівчини забринів смуток. — З тих пір, як Голандці перекрили Шельду, він не виходить в море — плаває річкою на своєму, меншому навіть ніж цей — вітрильнику.
 — Чого  ж  ви своїм  човном  не  попливли у гості?
 — Так вирішив тато. 
 — А мені більше до вподоби в лісі, на вулиці, а ще в фортеці. Знаєш яка у нас фортеця?! Батько казав, що вона була наймогутнішою по всій Фландрії; поки іспанці майже не розвалили її в революцію. Та для наших розваг, мурів і башт ще залишилося. Шельда біля мого Оуденарде теж протікає. Тому буваємо й на річці. Навіть ходимо під вітрилом. Але мені все одно, краще на суходолі.
 Дівчина не помітивши того, а може й навмисне, поклала руку на долоню, якою він тримався за борт. — Ой! Поглянь скільки відійшло від берега човнів. Не інакше, як селяни хочуть щось продавати. 
 Браувер придивився і стривожився. 
 — Ага… Продавати… 
 З боку вкритого густоліссям виступу, що клином врізався у води річки, від чого вона звужувалася майже наполовину, пливло кілька човнів! Веслярі з обох бортів хутко направляли їх на переріз кочі. Поміж людьми з мушкетами та піками ніякого сільськогосподарського товару не виднілося. Адріан одразу зрозумів, що то за селяни. Йому вже доводилося бачити шибениці з пійманими розбійниками вздовж шляху та біля міста. Зазвичай, то були дизертири з іспанського війська, які не отримували платні, обіднілі селяни і нероби — шукачі дешевої наживи. І хоча їх відловлювали й вішали на острах іншим, менше того непотрібу не ставало. Особливо багато шибениць поставили після революційних подій та розрухи, що сталася в результаті того. 
 Озброєних людей на човнах помітили не лише вони. З носу кочі пролунав голос:
 — Увага! Це напад! До зброї!
 Потім, мимо поспішив господар і забіг до надбудови. Звідтіля почулося: 
 — Хто має сили і зброю та не хоче згинути від рук розбійників — на палубу! Будемо захищатися. З Божою поміччю, може відіб’ємося, бо чекати пощади від тих нічого — не пожаліють ні малого ні старого!
 Чималий ніж у піхвах, завжди був прикріплений до Адріанового реміня — в буремні часи без нього — ніяк. Він перевірив чи легко виймається і злегка підштовхнув дівчину до входу в приміщення: “Йди! Тобі тут нічого робити, це чоловіча робота”.
 — Ой-йо-й, — опиралася та. — Теж мені чоловік!… У мене в корзинці прихований ніж. Зараз візьму й повернуся… Тато навчив ним володіти… 
 У двірному отворі почали з’являтися чоловіки зі зброєю. Гвардієць одразу поспішив на корму, яка на човні здіймалася найвище. Він заходився розміщувати чоловіків на вразливих місцях біля бортів.
 Човни наближалися. На першому вже готували мушкети. Потім відтіля пролунали постріли. Котрийсь із захисників голосно зойкнув.
 — Заховайтеся за бортом! — вигукнув гвардієць оголивши палаша. — Коли почнуть закидати гаки — вставайте і з Богом!… — З сумнівом обвів поглядом, торговців, селян і службовців, що оточували його. — Ну й військо… А ти, отче, чого вийшов? Божим словом отих зірвиголів не зупиниш.
 — Я знаю — сину мій. Для такого випадку маю оце, — здивовані присутні побачили, як пастир дістає з-під сутани здоровенного тесака. — Для того хто не розуміє слова Божого — це єдиний  аргумент. 
 Біля Адріана, з пістолем в одній і кинджалом у другій руці, з’явився батько дівчини. Він уважно роздивлявся на човни, що вже наблизилися на кілька десятків кроків.
 — Це ти запропонував Елізі взяти зброю? Дивлюся, порпається в корзині з речами. Ледве відібрав ножа. – Чоловік усміхнувся. — Завзяте дівчисько! Хлопцем треба було вродитися… Ледве умовив не виходити. — Враз, обличчя зробилося жорстким: — Пруть без зупину! — Прицілився і натиснув на гачок. Здоровенний чолов’яга, який розмахував руками вказуючи напрямок руху, вхопившись за бока, вивалився за борт найближчого до кочі човна. Човен зупинився. Нападники заметушилися, намагаючись дістати пораненого з води.
 Тим часом, інші суденця, почали півколом оточувати кочу. Стрілянина розпочалася з обох сторін. Пороховий дим, поволі розносився навсебіч та здіймався догори. Як на лихо: поблизу не виявилося жодного судна, хоча зазвичай, між Гентом та Антверпеном іх буває досить густо.
 Бій продовжувався. З човна, що наблизився впритул, зметнулися на довгих мотузках гаки. Вхопившись за мотузки, нападники почали підійматися на палубу. Захисники, за командою капітана та гвардійця, заходилися обрубувати і скидати гаки й мотуззя. На цю мить, наблизилися й інші човни. 
 Адріанові та батькові Елізи, які знаходилися порівняно невисоко від води довелося скрутно: До них вперто підіймалося одразу четверо розбійників. Чоловік володів ножем вправно — зойкнувши, один із нападників звалився у воду. Адріанові ще не доводилося вражати насмерть людей. Одна справа чути, навіть бачити, як це робиться, інша: самому позбавляти життя. Нападник, з перекошеним від люті обличчям, вже майже поруч… Трохи нижче з вовчим оскалом, висувається ще одна голова. І, Браувер з усього розмаху вдарив нападника руків’ям, поціливши прямісінько в скроню. Зойкнувши, розбійник випустив ножа й посунувся до низу, тягнучи за собою наступного.
 — Молодець! — схвально вигукнув батько дівчини. — Проте краще лезом — так надійніше. — І одразу простромив груди наступного ворога.
 Від носу до корми чулися вигуки, зойки та відбірна лайка. Бій продовжувався зі змінним успіхом: то нападників скидали пострілами та ножами й палашами за борти, то ті проривалися на палубу і зі звірячим виразом на обличчях та підбадьорливим горланням, рубали наліво й направо. Розбійники, призвичаєні до сутичок, вже починали брати гору. Повсюду лежали, хто стогнучи, хто безмовно, захистники й нападаючі. Ще гурт, поміж якого був Адріан з батьком дівчини, відтиснули до корми. З боку нападників зазвучали переможні вигуки. Але…
 У запалі бою ніхто не помітив, як підійшло судно річкової охорони. Навіть не почули, як відтіля прозвучав сигнал сурми до наступу. На допомогу поспішали гвардійці. Стріляючи з пістолів і уміло працюючи палашами вони досить швидно втихомирили нападників. Відчуваючи поразку ті, хто як міг, залишали кочу і по спішали геть. Завершивши розгром, гвардійці взяли затриманих в наручники і переправили на своє судно. 
 — Ще вішальників збільшиться, — мовив батько Елізи, замотуючи руку шматком відлоги сорочки. З глибокого порізу густо сочилася кров. 
 Незабаром, з’явилася Еліза. Очі її горіли.
 — Ми перемогли! Коли б тато не відібрав ножа, була б поряд з вами! Давай перев’яжу. — Дівчина заходилася, досить вправно замотувати рану.
 Бій завершився. Посажири та гвардійці перев’язали поранених. Загорнувши в парусину, поклали на носі загиблих, щоб доправити до місця і поховати по-християнськи. Тіла розбійників викинули за борт. “Сомам на корм ” — пояснив Адріанові один із гвардійців.
 Майже до самого завершення поїздки, не могли заспокоїтися подорожні. Одні плакали з горя по загиблим, інші раділи — щасливі, що залишилися живі. Сходячи з судна, неподалік від Антверпену, батько Елізи сказав Адріанові:
 — Запрошую до нас. Погостюєш, а там подивимося… Такий гарний і хоробрий хлопчина мені згодиться. Уявляєш — маю четверо дочок і жодного сина. Дивись, ще й славним зятем будеш… 
 Опустивши соромливо очі від батькових слів, Еліза лише додала до сказаного: “Приходь, я чекатиму. Обов’язково приходь”. 
 — Прийду, — пообіцяв Браувер не зводячи погляду з дівчини. — Лише оволодію мистецтвами та доб’юся визнання серед кращих… Обов’язково прийду! 
 — А може не треба добиватися? Ти, милий мені такий, як є…
 — Оце слова дійсно чоловіка, — підтримав батько Адріана. Його погляд, висвічував задоволенням і гордістю за юнака. — Добивайся і приходь. Знай: двері нашого дому, завжди відчинені для тебе. 

Розділ 3
 В Антверпені

 Після буремних пригод на водах Шельди, ступивши нарешті з палуби на тверду землю, Адріан Браувер зітхнув з полегшенням. В Антверпені, він вже без усяких побічних справ, відшукає майстра Рубенса. Одразу вирішив: не відволікатися на іспанців та різних задирак. Обходити десятою дорогою шинки й таверни. На гарненьких дівчаток поглядатиме, хіба-що, як художник на моделі вартих кисті, адже в нього тепер є Еліза. 
 Простуючи негомінкою набережною, поміж вантажників, моряків та заклопотаних службовців; роздумував, як і де влаштуватися на ночівлю. Розумів, що покрівля над головою в країні переповненій моквою – найголовніше. Далі вже можна метикувати щодо їжі та іншого. Адріан аж зрадів везінню, почувши від першого ж, до кого звернувся, підказку. Ним виявився моряк з пузатою пляшкою в руці. Він стояв під чималим стовпом, позеленілим від старості, проте ще міцним. На рівні людського тіла стовп тьмяно вилискував, напевне від спин та боків підпилих моряків. Відступивши від стовпа, чоловік обіперся на Адріанове плече.
 — А повідай-но для початку юначе хто ти і, що маєш на думці? А я помізкую, чи можу повідати тобі секретні відомості? Надто багато нині ворожих шпигунів розвелося. Он-де, кляті голандці не лише річку перегородили, а й місто хочуть до рук прибрати…
 Слухаючи розповідь Адріана, в особливо геройських місцях, здіймав до гори руку вигукуючи: — “Оце по-нашому! Так їм, так їм! На твоєму місті, теж саме, зробив би! А до Оуденарде ми ходили. Відвозили пряжу й матеріали. Звідтіля забирали гобелени і килими. Скажу тобі — гарні гобелени ваші умільці роблять… Дуже гарні… То, ти ще й картони розмальовував для гобеленів?! Ну-у, я тебе поважаю…” 
 Потім трохи плутано, розповів як дістатися до богадільні. А на останок дружньо поляпав по плечу: 
 — Звертайся при потребі, це мій стовп, “стовп Кристофера”, — так мене звати. Якщо не в таверні, то я тут. Буду стояти аж до самісінького відходу мого вітрильника “Свята Марія”. Якщо бажаєш, можу замовити перед капітаном слово за тебе. Хочеш вийти в море та побачити далекі краї…? Будь ласка. Думаю, юнга з тебе вийде хоч куди! Не хочеш?… Ну, як хочеш…
 Браувер, залишивши Кристофера біля стовпа, подався у місто.
 З розповідей батька Адріан уявляв Антверпен величним містом з височенними будинками та церквами. Містом оточеним не меншими, може навіть більшими мурами, ніж в Оуденарде. Ще портом з незліченними вітрильниками, шо відпливали відтіля до далеких, невідомих країв. Побачене спочатку навіть перевершило уявлення. Місто й справді вражало безліччю великих цегляних будівель, що височіли обабіч вулиць, та могутніми фортечними стінами, а ще, широкою, повноводою Шельдою поряд. 
 Але, слава величного міста, очевидно залишилася в минулому. Повсюди відчувався упадок. Революція та багаторічна війна за незалежність, наклали свій руйнівний відбиток. Навіть десяток років перемир’я не змогли підняти Антверпен до міста батькових розповідей. Обдерті стіни будинків та обвалені береги каналів із яких несло нестерпним смородом. Принагідно Адріан згадав, що на річці бачив лише кілька невеликих вітрильників. А батько розповідав про десятки чи й сотні. Сталося це тому, що голандці, які звільнилися від іспанського ярма, скориставшись тим, що річка впадає в море на їхній території, перекрили Шельду. Це одразу позбавило Антверпен найголовнішого прибутку, а значить і достатку, що надходив із торгівлі морем. Поглянувши у бік порту, Браувер співчутливо зітхнув: довго ще стоятиме Кристофер під своїм стовпом, чекаючи на відплиття “Святої Марії”, адже вітрильники, який вже рік, не залишають рідну пристань.
 Поплутавши численними вулцями, Адріан відшукав нарешті богадільню. Це був чималий, приземистий будинок поряд із невеликою церквою. Побачивши набрід, що мешкав там, зрозумів — торбину зі збіжжям, доведеться тримати біля себе.
 Не дивлячись на перше — негативне враження від огляду міста, побачене Браувера не дуже засмутило — адже попереду була зустріч з майстром Пітером Рубенсом.

*** 
 Будинок художника на який, після численних запитань йому вказали, зовні не відрізнявся від сусідських. Перед високою аркою з напівокруглим верхом, що вела до внутрішнього двору, купчився гурт молоді. З розмов присутніх Адріан зрозумів, що перед ним претенденти в учні до знаменитого майстра. Юнаки та молоді чоловіки, голосно хвалилися один перед одним своїми здобутками в художній майстерності: вмінні використовувати фарби, кольори та відтінки.(За для чого вони тут, якщо такі умілі й досвідчені? — промайнуло в Браувера).
 — У ці важкі часи нелегко досягти визнання без допомоги відомого майстра — пояснив, на його запитання один з них. — Хочеш навчатися у Рубенса? — молодий чоловік усміхнувся. — Довгенько чекати своєї черги доведется, надто багато достойних. Краще йди до інших. Слава Богу, у нашому місті їх безмежна кількість. Он, до Пітера Брейгеля Молодшого піди, чи Лукаса ван Удена. Чув про таких? — Їм теж потрібні здібні учні. А ще краще — відвідуй храми. Там вистачає прикладів для наслідування — я теж так робив. Почни хоча б із собору Святої Діви Марії. Одночасно й гріхи відмолиш, бо гріхів у нас грішних, завжди вистачає. — При цьому він перехрестився в бік шпилю, що височів у кінці вулиці. — Там є чому і в кого повчитися.
 Відступати одразу не хотілося. Адріан, ще якийсь час спілкувався то з одним, то з іншим чекаючим своєї черги. Та з кожною миттю переконувався, що йому — жителю віддаленого містечка це щастя, принаймні тепер — не світить. Повідомлення, що майстер поїхав до Амстердаму з дипломатичною поїздкою, зовсім відбило бажання чекати. Як йому пояснили: Рубенс виконував ще й дипломатичні послуги при інфанті Ізабелі — нинішній правительці Бельгії.
 Нещасливим виявився для Браувера приїзд до Антверпену. В Пітера Брейгеля молодшого учнів також вистачало. Лукас ван Уден, на невизначений час, подався практикуватися до Італії — на ті часи це було модним. 
 — Напевне ти, як і я, народився під нещасливою зіркою, — тримаючись за Адріанове плече співчував Кристофер. — Пішли-но краще до таверни (не святого Іакова), та заллєм горе добрим пивом. Гроші маєш?
 Отримавши відповідь, що грошей майже не залишилося бравий моряк на мить зупинився. Потім махнувши рукою зі словами: — “Я ж не одного, в кращі часи, там напував; тепер настала їхня черга…” — рушив уперед.
 Як не зле, нікого з Крістоферових боржників у таверні не виявилося. Покрутивши якийсь час головою навкруги та дослухаючись до лайки моряка і голодного бурчання в животі, Адріан спочатку занепав духом. Але тому, що їсти все ж хотілося; згадавши вдале вирішення проблем з грошима, під час плавання від Оуденарде до Гента, він запропонував намалювати за їжу портрет господаря.  
 Кругловидий, чималого зросту чолов’яга, обвів скептичним поглядом юнака:
 — А зможеш?… — потім махнув рукою. — А, біс із ним! Не сподобається — голодним підеш. — І додав: тільки, я не можу завмерти перед тобою мов стовп, мені працювати треба.
 — Сидіти не обов’язково, — сказав на те Браувер і діставши з торби папір, швидкими рухами заходився робити начерк.  
 — Дурня те все, — буркотів Кристофер. – От, жодного гультіпаки від якого можна було б розживитися хоча б кухолем пива немає — це факт.
 Браувер, тим часом, вловлюючи мить коли Іаків повертався до нього обличчям, завершив начерк і почав вимальовувати портрет кольоровими олівцями. Проходячи повз нього, господар іноді кидав погляд на малюнок і лише коротко-невизначено мугикав, та коли Адріан вже накладав завершальні штрихи — зупинився. Потім схопив за руку служку, який пробігав з наповненими кухлями в руках.
 — Оцим двом, куриної юшки по кролю і пива. 
 Взявши до рук портрет, довго вдивлявся, мугикаючи. Потім на обличчі з’явилася задоволена посмішка.
 — То ти чарівник — хлопчина. Зроду не міг подумати, що я такий гарний. — І до служки: — почепи на видному місці. Та дивись — витри перед тим руки, щоб жирним не залапати! — Потім поплескав Браувера по плечу: — Будеш тиждень столуватися. — Мить подумавши, додав — Тільки без пива — талант треба берегти, молодий ще.
 — Я за нього пиво буду пити, — втрутився у розмову Крістофер.
 — А ти з якого боку до цього, — обличчя господаря набрало ділового виразу. — Хіба-що коли прибиратимеш у приміщенні, то може юшки й отримаєш. 
 — От бузувір жадібний! Треба мені твоя юшка… Юшки мені й жінка наллє.
 Адріан, співчуваючи бравому морякові, насмілився: 
 — Може якогось кухля і йому можна буде налити… Заради портрета?
 Іаків, роздумуючи і очевидно підраховуючи, якийсь час поводив щелпами…
 — Добре. Тільки заради портрета. І не більше двох кухлів… І ще миску юшки, але, без кроля.
 Вони залишили таверну коли стемніло. Несміливий місяць іноді проглядав крізь хмари. На вулиці було прохолодно від поривів вологого вітру з моря. — Куди ти підеш — поночі? Давай до мене. Заночуєш, а вранці втечемо, щоб не слухати нескінченного буркотіння моєї благовірної. Скільки я на приколі, стільки й пиляє. Хіба ж вона кумекає, що для морського вовка берег то каторга. Я її розумію — грошей і того товару, які приносив коли ходив у плавання — немає. Розвантажуванням багато не приробиш… а дітлашня смикає за одежу — їжі та смаколиків просить.— Кристофер смачно плюнув у темряву. — Тут на кухоль пива хоч би вистачило… 
 Вранці Адріана розбудив розлючений жіночий голос і виправдовувальне чоловіче бубоніння. Лайка і прокльони сипалися на голову Крістофера немов з відра.
 — Скоріш одягайся та побігли, — затряс юнака моряк. — Ху-у! Ну й майстриня лаятися. І в море ходити не треба щоб навчитися так. Послухавши Матильду, на березі можна зробитися неабияким умільцем з лайки. Після такого й снідати не захочеться. 
 В таверні іх нагодували і навіть принесли пива. Адріан підсунув кухля Крістоферові, розуміючи, що випадковому товаришеві воно смакуватиме краще. Цей порив до краю розчулив моряка.
 — Ну чого тобі їхати до того Амстердаму? Відшукаємо тут гарного вчителя. Ти ж сам казав що в Антверпені їх, немов собак нерізаних. Ми ж, так славно затоваришували…

Розділ4
 З надією до Амстердаму

 Подорож несподівано продовжувалася. Збентежений невдалими перебуванням в Антверпені, Браувер півсвідомо відчував, що подорожує не востаннє. Він знехотя подивлявся крізь вікно диліжансу. Подорож починалася суходолом, якщо так можна назвати розмитий щоденними дощами, болотистий шлях. Диліжансом звався чималий віз, на чотирьох великих — з людський зріст колесах. Зверху та боків покритий матірчаним накриттям і порізаними кількома віконцями з обох боків. Тягло його четверо коней запряжених по-двоє. Диліжанс мов корабель у бурю, небезпечно хилився то в один, то в інший бік; раз-по-раз потрапляючи у глибокі, заповнені водою колії. Щоб втриматися на вузьких дерев’яних лавках, подорожні хапалися то за стіни, то одне за одного. Не дивлячись на те, іноді, хтось виявлявся поміж речей на підлозі. Тоді, на адресу візника, звучала відбірна лайка, прокльони та обіцянки більш нізащо не їхати у такій бридкій “труні”.
 На ту мить хмарини, що повагом пливли на небі, дощем не сіяли — напевне набирали сили. Адріан з насторогою, крізь отвір у відкинутому накритті, оглядав навколишні краєвиди. Попереду могла чатувати небезпека, не менша ніж під час недавнього плавання, адже бойові дії між іспанцями котрі, як у себе вдома господарювали у Фландрії та Голандцями — продовжувалися. Не потрібно було забувати і про розбійників, які могли зробити засідку будь-де.
 Проте юність відкидала погане і жадала кращого. Тому намагався не думати про гірше, роздивляючись навкруги, всотував у серце і пам’ять краєвиди й кольори. Щоправда нового поки-що майже не бачив: лише побільшало каналів та озерець — недаремно назва Нідерланди перекладається як низовинні землі. Скільки сягав погляд — в усі боки розбігалися канали та озерця з незліченою кількістю вітряків, що немов велетенські птахи роспростерли крила — намагаючись злетіти в небо. Але намагання ті марні, адже людині вони потрібні саме на землі. Припнуті на віки, щоб перекачувати воду, якої було навкруги більше ніж достатньо та молоти зерно на муку, птахи-вітряки змирилися з своєю участю і стійко несли свою ношу. То там, то тут маячіли невеличкі поселення та ферми, що майже ховалися посеред садків. Зблискували на сонці, що іноді визирало з-за хмар, шпилі церковних дзвіниць. 
 Що його чекає в Амстердамі? Браувер намагався не думати про те — лише надіятися. Йому здавалося — варто лише дістатися до міста, яке за роки звільнення Голандії від іспанців прибрало на себе славу Антверпена — одразу пощастить відшукати досвідченого наставника з малювання. І, нарешті, вступити до спільноти риторів. Був упевнений, що в квітнучому нині місті ритори в пошані, бо в Фландрії, за гострі виступи проти загарбників, їм доводиться перебувати майже в підпіллі. Ритори та поезія для нього були навіть важливіші й цікавіші ніж добрий учитель з писання картин. Але ж їсти, пити та проживати десь потрібно… Зрозуміло — чим кращим майстром-художником він зробиться, тим більше буде замовлень на картини, а значить, матиме більше гульденів. Це дозволить спокійно займатися улюбленою справою: складати вірші та демонструвати артистичну майстерність.
 Адріан скрушно зітхнув: а поки що, треба якось дістатися до омріяного Амстердаму, грошей же залишилося ледь-ледь. Напевне тому, омріяний шлях складався з нескінченного ланцюга міст і містечок, в яких треба було заробляти кошти на існування та пересування далі. Де вантажив та розвантажував — що доведеться, де малював портрети на які в вільній Голандії виявився чималий попит. Кожному з замовників хотілося на портреті виглядати краще ніж у житті. А коли малювали на фоні власних володінь чи домашньої обстановки — взагалі віталося і оплачувалося щедріше. Для себе, хоча не так часто, він також продовжував робити замальовки в тавернах та заїжджих дворах. Браувера завжди приваблювали надмір емоцій, зігрітих непомірною кількістю випитого пива та вина. Такого “добра” в цих закладах завжди вистачало. Замальовок назбиралося чимало. Поки що він не знав, що з ними робити, але відчував, що для них також колись надійде час. 
 Нарешті: де діліжансом чи звичайним возом, розмитими нескінченними дощами шляхами; де на невеликому човні або чималій кочі, перетинаючи затоки, що глибоко врізалися до суходолу; численними річками і каналами — Браувер дістався до Амстердаму. 
 Нелегкий, кількамісячний шлях загартував його не лише фізично, а й морально. Зіскочивши зі сходин диліжансу в дворі таверни на окраїні міста, Адріан відчував — після пережитих труднощів може здолати будь яку перепону на шляху до омріяної мети.

***
 Безумовно, перш за все потрібно подбати про дах над головою — надто вже обридла щоденна всепроникаюча волога, що починалася з неба і завершувалася порепаними, не раз перемотаними мотуззям, щоб не розвалилися, черевиками. 
 Проте, рухаючись до мети, Браувер з цікавістю оглядав місто. У порівнянні з Антверпеном, тут повсюди вирувало життя. Під численними містками через канали раз-по-раз снували великі й малі човни. Набережними, між нескінченними складами, і великими вітрильниками, мов мурахи, метушився люд. Вигуки, стукіт, скрипіння, передзвін церковних дзвонів доповнювали картину…. Звуки й рух навкруги, безперервно супроводжували пошуки притулку. 
 Вечоріло. Трохи ошелешений і втомлений від побаченого й почутого, проминувши ще кілька каналів, Адріан нарешті, з допомогою містян, доплентався до “Старої” церкви — так звалася чи не найстаріша церква в місті.
 Притулок при церкві був заповнений такими ж бідолагами як і він. Напруживши зір, Браувер запримітив місце у дальньому кутку великої зали. Сюди майже не досягало світло, що тьмяно лилося через різнокольорові скельця кількох високих, вузьких вікон. 
 Скинувши з натруджених плеч торби перев’язані між собою (щоб легше нести), умостився на жмут очеретиння. Юнак був радий і очеретові; все ж, не під обридлим дощем, що супроводжував його під час шляху до Амстердаму. На таких же підстілках, що правили за ліжка, сиділи й лежали сусіди. Адріан обіперся спиною об стіну із задоволенням простяг ноги. Нарешті він дістався до бажаного міста. Тепер потрібно шукати наставника. Наставника, який додасть віри і впевненості в себе, як художника і навчить тонкощам майстерності, а відсіля — можливості заробити на існування. Хоча, може лише завдяки хисту до малювання, без пеніга в кишені, він, тепер у омріяному, вільному від іспанських зайд місті. Отже: наставник і місцева спільнота риторів, де він продемострує на що здатен. А ще: за час подорожі, у голові визріла купа віршів, яка нестримно шукає виходу. 
 — А ну посунься лобуряко. Простяг ноги немов удома, — гримнула голова, яка виглядала з купи шмаття. — Іч розпростерся… Думаєш мені приємно нюхати твої “духмяні” копита?
 Грізний голос не налякав Адріана — вулиця та події недавньої подорожі до всього призвичаїли.
 — А ти відверни мармизу на бік і не приставай, — відказав втомлено.
 — Ти ба, та за таке нахабство можна й отримати, — не вгавала голова. — Шмаття заворушилося, і відтіля з’явився досить високий, що правда худющий молодик в подраному одязі, через яке висвічували частини тіла. Повернув голову з боку на бік і в руці зблиснуло лезо ножа. — То що, провчимо зайду? Лишень погляньте! У дранті, а комірець пишний почепив. Не інакше, як з Фландрії, бо у нас таких не носять. А може він іспанський шпигун?…
 Сусіди задираки заворушилися. Адріан скрушно зітхнувши, швидно вихопив з піхов свого ножа. Очі в нападаючого, що вже встиг прийняти бойову стійку, округлилися.
 — Ого, та в тебе — більший, — з повагою, ковзнувши поглядом спочатку на зброю Браувера, а потім на свого ножа, додав: — Може й управлятися з ним можеш?
 — А ти спробуй, — дізнаєшся.
 — О! Це по-нашому! — вигукнув той задоволено і вже без злості. — Та й на шпигуна ти не дуже схожий… — Ніж зник поміж шмаття і перед Адріаном виникла простягнута для ручкання долоня. — Я, Вальтер.
 — Адріан, — без емоцій, коротко віповів на те Браурер, потиснувши долоню.
 — То звідкіля ж тебе принесло? — Почувши, що з міста Оуденарде, яке знаходиться у Фландрії — погляд Вальтера загорівся: — Ого! То ти просто зобов’язаний розповісти нам про свій шлях. Бо, якщо чесно зізнатися, далі Лейдена бувати нам не доводилося.
 Переборюючи втому, Браувер заходився розповідати, як йому здалося, найцікавіші випадки з подорожі. Сусіди слухали з розкритими ротами, супроводжуючи розповідь вигуками, а почувши про напад розбійників, так голосно зреагували, що з боків навіть зашикали. 
 — Що тут казати, чимало труднощів та пригод тобі довелося пережити, — зробив висновок з почутого Вальтер і позіхнув. — Цікаво слухати, та треба хоч трохи поспати — назавтра маємо великого вітрильника розвантажувати. Якщо хочеш, можеш пристати до нас — лишній гульден, ще нікому не завадив… Вірно я кажу? — звернув погляд до сусідів. Ті згоджуючись захитали головати. 
 Вечірні сутінки швидко заповнювали приміщення і незабаром, крім тьмяного полум’я великої свічки біля монаха, який повинен слідкувати за порядком у приміщенні, все заховалося в суцільній темряві. Насичену випарами та різноманітними запахами залу, доповнювало сопіння, хропіння та нерозбірливі вигуки крізь сон.

***
 Вранці, Браувер прокинувся від лоскоту за п’яту.
 — Підіймайся, фландрійцю, та до роботи!
 Брауверу, який ще повністю не прогнав утому та пригрівся на очеретяному ложі, ледве вдалося розплющити повіки. Запахи немитих тіл та поту, що оточували з усіх боків, нітрохи не заважали здоровому молодому сну, і нахабне пробудження навіть розлютило, проте стримався, лише буркнув:
 — Яка робота, відчепися!
 — Напевне він має, що жерти, — долинуло з боку. — Може й з нами поділишся?… Пішли вже, нехай валяється — йому ж, гірше.
 — Отаке, хотів добру справу зробити сусідові, — буркнув Вальтер.
 — Дякую друже, — відказав розчулений Браувер. (Давно про нього не дбали). — Але, я ще не відійшов з дороги, вибачай — хочу відлежатися.
 — Ну, ну… Відлежуйся… Та ось прийдуть прибирати — всеодно підведуть.
 Вальтер був правий. Не встиг Адріан як слід задрімати, служники розштурхали і невдовзі, з клунками він був на вулиці. Мілкий обридлий дощ не вщухав і, щоб якось захиститися, Браувер подався до Старої церкви, яка зовсім неподалік здіймалася посеред навколишніх будівель. Треба лише перейти місток, що дугою з’єднував береги каналу. Шпиль її звіниці велично злітав у небо і відзеркалювався у спокійному плесі каналу. Побачене так привабило Адріана, що закортіло вийняти папір і олівці, щоб зробити нарис привабливого пейзажу. Проте дощ продовжувався… Вирішивши, що попереду часу багато і він матиме хвилину для відтворення побаченого, юнак поспішив до церкви, двері якої були запрошуюче відчинені.
 У велетенському приміщенні храму Адріан одразу повів очима по стінах. Він вже звик до присутності картин, що заповнювали де більше, де менше, будь-яку церкву в Фландрії. Та перед ним повстали голісінькі, побілені вапною стіни, на яких де-не-де стриміли букетики з квітів. Він вже знав, що реформатори, які заполонили Голандію, на противагу від католиків, не сприймають пишноти мальованих образів святих у храмах. Але щоб жодної картини на стінах!… Браувер ще раз оглянувся навкруги: велетенське, холодне приміщення, освітлене кольоровими промінцями, що проникають в середину крізь різнокольорові скельця високих вузьких вікон, заповнене рівними рядами лав із широким проходом посередині. Кілька пар, котрі напевне зайшли сюди лише, щоб заховатися від дощу, неголосно розмовляючи прогулювалися залою. На протилежному від входу кінці у сяйві свічок висвічував алтар з трибуною для проповідника. Брауверові зробилося сумно й гірко. Юнак відчував себе обдуреним. Адже мріяв, не маючи наставника, хоч на витворах місцевих художників повчитися. Він чув, що в Амстердамі добрих майстрів з живопису достатньо, а тут — порожні стіни. І скажіть на милість, де тепер йому шукати вчителя? Де у цьому гомінкому, заповненому лише заробітчанами місті, відшукати доброго наставника?… 
 Життя починало губити будь-який сенс: йому сімнадцятий, він уміє малювати, пише вірші. Люди казали — не аби-який артист. Але хто його знає? З подертих у бувальцях штанів, виглядає тіло, черевики майже розвалилися, грошей немає, житла також… Обтяжений безрадісними думами, не помічаючи нічого навкруги, Браувер залишив церкву і вийшов назовні. 
 Життя в місті продовжувало вирувати. Туди сюди, снували каналом човни. Скрипіли хитромудрі крани — розвантажуючи та завантажуючи велетенські вітрильники, шо привезли з далеких країв безліч різного товару. Повсюди метушиться заклопотаний люд. На Адріана ніхто не звертав уваги. Люди проходили, пробігали — немов повз стовпа чи камінюки. Якби могли — переступили б, та й пішли далі… На юнака накотив відчай: життя — вперше втратило будь-який сенс. Він оглянувся навкруги, потім швидко зійшов на місток і швидко, немов боячись, що передумає нахилився над поручнем, що відокремлював місток від темної водної гладі. Від води несло запахами вигрібної ями, але це його не збентежило. Ось зараз, бульк — і все скінчиться. Зникнуть всі турботи, всі… Тільки ж… Тут, напевне не глибоко. Треба відійти ближче до середини містка — щоб одразу…
 — Обережно, ти мало не перекинув мольберта! — різко пролунало прямісінько перед ним.
 Хто це? Що ще треба, комусь, від нього?… Адріан глянув на голос і побачив перед собою худорлявого молодого чоловіка. Великі темні очі, довге, акуратно зачесане волосся, що обрамляло приємний овал обличчя. Одягнений на противагу від нього у все чисте. Куртка з білими манжетами і таким же білим коміром, штани, панчохи і черевики свідчили про статки. Той, сидів під парасолею, притримуючи рукою мольберта, що Браувер мало не звалив. В очах молодого чоловіка, несподівано зблиснула цікавість.
 — Ух ти! Зачекай лишень!… — Він швидким поглядом обвів юнака. — Хм-м — обідраний, з торбинами на фоні храму… Колоритний образ! А ну-у… Не рухайся!
 — Йди до біса, — буркнув на те Адріан і рушив, далі. Проте молодик ухопив його за рукав.
 — А пів-гульдена хочеш? Дам — якщо попозуєш.
 Відчуття дійсності починало повертатися до Браувера, про це свідчило ще й бурчання у порожньому животі. Пів-гульдена, це був вагомий аргумент. І він зупинитися.
 — Не брешеш?… — запитав про всяк випадок. 
 — У-гу… Ні,ні… — нерозбірливо мугикнув той у відповідь, намагаючись уповні використати щасливий випадок — робив швидкі штрихи. — Отак, отак! Нарешті вчитель Хальс буде мною задоволений. Х-ха, я ще зранку відчував, коли молився. Свята Марія натякнула, що сьогодні нарешті мені пощастить. Та стій же, не рухайся!
 — Може спочатку даси пів-гульдена? Їсти охота, — загубив нарешті терпець Браувер і заглянув збоку на малюнок. — Непогано, навіть добре, але тут, я б відділив постать від будівлі. Дай! Майже силоміць, відібраним олівцем, він, кількома штрихами, ствердив сказане, — Отак буде виразніше.
 — Ти диви… Вірно! — у погляді молодого чоловіка промайнула повага. — Теж бавишся малюванням?… А хто твій учитель?
 — У тому й справа, що вчителя немаю, — з гіркотою мовив Адріан. — Думав у церкві повправляюся, а там голі стіни.
 — Еге ж, там голі стіни…, — повторив у задумі молодий чоловік. — А знаеш що?… Пішли-но зі мною. Неподалік є затишна таверна. Пригощу тебе сніданком і заразом побалакаємо. До речі — я Пітер де Блоот. — Він усміхнувся щирою усмішкою. — Уявляеш; аби байдики не бив, та по тавернам менше шастав, — батько, вирішив віддати в науку до Франса Хальса з Харлема. Каже: поки живий, щоб я хоч у чомусь майстерності здобув. Розумієш: до управління його фабрикою мене ну ніяк не тягне. А мені, вже двадцять п’яте літо минуло — начабто старуватий для науки. Лише малювати в мене й виходиить… От він і затявся… — Пітер розсміявся. — Розумієш… Заповітна мрія старого: побачити мене членом гільдії художників.
 Браувер скептично поглянув на де Блота.
 — Ти правий. У такі роки треба вже бути визнаним художником і своїх учнів мати!
 — А, — Пітер, безтурботно махнув вільною від мольберта рукою, — мені нікуди поспішати. Замовлень на фабриці  вистачає,  живемо,  дай  Бог кожному. А  за  майстерність:  матінка  казала,  що все прийде у свій час, аби мир та злагода була в державі. Слава богу, нарешті мир настав.
 — Мені б, такого батька та матір, — буркнув Адріан і відвернувшись, швидким рухом змахнув непрошену сльозу. — Чого ж ти не в Харлемі, а по Амстердаму швендяєш? 
 Пітер зітхнув.
 — Розумієш, Франц Хальс хоч і видатний майстер, але характер має; ну, прямо-таки, навіженний. Певне це в нього від служби у війську, якій у свій час, віддав не один рік. Що не так — одразу в потилицю. Оце відіслав до Амстердаму за “індиго”. Надто, бачите, я витратив того дорогущого синього пігмента на картину. — Тут його очі заблискотіли від задоволення. — Та біс з ним! Розумієш: я кохаюся в коричневих і синіх відтінках. Хоч ти мене убий — не можу втриматися щоб не втулити їх майже на кожному полотні — розумієш? Тому, повинен придбати тепер той клятий синій пігмент, але вже за свої гроші. 
 — Бо маєш купу гульденів, тому й відіслав. Мене б не відіслав — скоріше прибив…
 Пітер махнув рукою.
 — Еге ж. Коли б не батенько, та не його мануфактура, носив би і я таку одежину, як у тебе та мріяв за кусінь хліба насущного. Та досить про погане! Лише… — де Блоот ще раз, скептично оглянув Браувера. — Лише, спочатку до гамазеї. Тебе треба перевдягти, бо, вибач, такого можуть і в таверну не пустити… 

***
 У таверні, як на пообідній час, було не багатолюдно. З-за столика в кутку, стрільнули очима на них кілька повій. Напевне вони виявилися для них не цікаві, бо ті знову повернулися до своїх балачок. За іншим столом грали в карти троє чоловіків. Обабіч кожного стояли чималі глеки до яких ті, раз-по-раз прикладалися. Пітер, йдучи попереду, одразу попрямував до вільного столика неподалік від повій. 
 — Це наше улюблене місце, — пояснив.
 — Чиє це “наше”, — не зрозумів Адріан.
 — Тут збираються учні художників та молодь з місцевого риторичного товариства.
 Пітер, як давній знайомий, замовив їжу й питво. Ледь вони розпочали, як на сходинах, що вели до приміщення, жваво розмовляючи, з’явилися двоє юнаків. Один з них вітально помахав до Пітера.
 — Я немов відчував, що незабаром тут збереться гарна компанія, — задоволено вигукнув той, відповідаючи на вітання. — Це Ян Лівенс та Рембрандт ван Рей. Вони навчаються у знаменитого Пітера Ластмана. 
 Тим часом, юнаки повсідалися поряд.
 — Що для початку п’ємо?! — весело вигукнув Ян Лівенс. Від нього на всебіч розбігалося бадьоре завзяття. — Рембранте: чи не почати нам з доброго старого червоного. А що це за скроминий хлопчина поряд з тобою — де Блооте?
 — Спочатку, давай, замовим напої, але не вино. Я сьогодні повинен майстру Пітеру показати завершене полотно, — розважливо долучився до розмови Рембрандт. — Пиво, якраз буде саме те. Два пива Гекторе! — вигукнув до шинкаря й додав, оглянувши уважним поглядом Браувера: — та познайом, нарешті, зі своїм білявим сусідом — відчуваю, що за його історією криється щось цікаве.
 — Це Адріан Браувер з Фландрії. Я назвав би його “Адріан — швидке око” бо у момент відтворює побачене. — сказав Пітер. Після короткої розповіді про несподівану зустріч та знайомство з юнаком, додав: — до речі, хлопчина шукає вчителя.
 — З учителем складніше, — посерйознішав Ян. — До нашого Пітера Ластмана черга на роки, а будь-який інший, не додасть йому майстерності — коли він уже щось може. — І до Браувера: — Якщо ти недавно у місті — поживи, пообітрись, покажи себе. З часом щось придумаємо… — Погляд його, що блукав приміщенням, знову заяскравів легковажністю, зупинившись на дівчині, яка поміж трьох повій, мала свіжіший вигляд: — Гекторе! А чому ж ти не повідомляєш, що у тебе з’явилася нова дівчина. Та ще й така миленька. Лялечко, приєднуйся до нас — почастуємо. 
 Дівчина, швидким поглядом обвела гурт і не чекаючи повторного запрошення підсіла до їхнього столика. Одразу ж, з чималою карафкою вина нагодився й Гектор. Ян почав увиватися коло дівчини, а Рембрандт повів розмову з Пітером де Блоотом.
 Адріану залишалося лише їсти, пити, слухати та роздивлятися нових знайомих. З усього почутого й побаченого, Брауер зрозумів, що потрапив до гурту людей зі статками. І, що він серед них немов біла ворона. хоч І в новому, але простому одязі. Що до таланту й майстерності у малюванні — він бачив лише етюд Пітера, котрий не надто може похвалитися досягненнями. Творів інших він не бачив, але вже те, що вони учні відомого учителя свідчило, якщо не про талант — то про чималі  	статки.                                                                                                	Очевидно домовившись з дівчиною за ціну, Ян Лівенс незабаром залишили застілля,  а Рембранд звернувся до Адріана:
 — Я в Амстердам приїхав з Лейдена, а про твоє місто чув. Про ваші гобелени далеко слава лине. Навіть батько придбав у кімнату сестри гобелен з Оуденарде: невеликий, бо великі надто дорогі… У вас там напевне всі займаються їх виробництвом.
 — Не всі, але значна більшість, — ствердив Адріан. — Батько, також, малював картони для гобеленів. Він і був моїм першим учителем. Та мені хочеться досягти більшого, ніж готувати картони, тому й залишив дім. 
 За розмовою непомітно спливав час. Незабаром з’явився Лівенс з дівчиною. При вході вони розсталися: Ян попрямував до друзів, а дівчина знову приєдналася до жінок.
 Ян підійняв келиха.
 — То за що п’ємо?
 — А давайте за Адріана, за те, щоб йому пощастило з учителем. Та й, взагалі; безболісно влитися в міське середовище і здійснити всі свої плани й надії.
 У Браувера потепліло на серці і світ вже не являвся у темних фарбах. Допивши пиво, та зібравши у складчину грошей для облаштування Адріана в Амстердамі, Рембрандт із Лівенсом почали прощатися.
 Гордість не дозволяла Брауверові приймати дар, але нові знайомі умовили.
 — Нехай це буде позика без часу, — сказав Пітер де Блоот. — Станеш знаменитим, повернеш. До речі: я розповім про тебе майстерові Хальсу. Хоча він теж не кожного приймає в учні. Хто зна, може й пощастить; бо наставник він, на мою думку, в цих краях — найкращий. Якщо бути відвертим: я до Ластмана не пішов би. Його любов до алегорій та міфології мені не довподоби бо понад усе, люблю пейзаж. Дай мені декілька твоїх картин, або хоча б ескізів. І за тиждень-другий, зустрічаємося у цій таверні. — Пітер підбодрююче всміхнувся. — Якщо Хальса умовлю, буде в тебе добрий учитель, хоча й навіженний.
 — Я згоден все терпіти, аби навчив композиції та напівтону. Сам розумієш: одним спогляданням та копіюванням картин, без вчасної поради та підказки, важко цього досягти — сказав задоволений Браувер.
 
***
 Залишившись наодинці, Адріан, якийсь час, допивав своє вино. Настрій набагато покращав, проте не зовсім, бо майбутнє в Амстердамі було ще окутане туманом. До ночліжки йти, бажання не мав. Грошей, на перший час, тепер вистачить. Можна облаштувати ночліг навіть у більш пристойному місці. Але ж, треба потурбуватися ще й за постійний заробіток…
 — Красуньчик, не почастуєш? — поряд нього примостилася дівчина, котра виходила з Яном. Хоча вона ще тоді впала йму до ока, якоюсь дитячою безпосередністю та свіжістю гарненького обличчя; та він і мріяти не смів, зі своїми статками, домовлятися з повією.
 Але тепер, коли в кошелі відзвонювалю кілька гульденів…
 — Чого ж, можу й пригостити, — Адріан підкликав Гектора і замовив собі та дівчині по кухлю червоного вина. Смакуючи напій, і подивляючись на її ще не спотворене професією обличчя, продовжив: — взагалі-то подружка, не на того ти поставила. Поглянь лише на мою, не пишну, одежину. А гроші, що тільки-но з’явилися — швидко розтануть… До речі, — як тебе звати?
 — А мені все одно, чи є в тебе гроші чи ні. Надто, кучерявчику ти мені сподобався — ще відтоді, як зайшов до таверни. — Дівчина, простягла руку й заходилася перебирати його довгі кучері. — Такі білі-білі та м’ягенькі — немов у дитини… Коли б ти не зміг, я б сама тебе почастувала. — Повернувшись в бік господаря, який проходив мимо столика: — Гекторе, на сьогодні напевне все — йду додому! — Обмінявшись очима, із всерозуміючим поглядом господаря таверни, підвелася. — Розумієш красуньчику; іноді хочеться чогось для душі, а не лише для заробітку. — З усмішкою, що зробила її обличчя ще милішим, продовжила: — а звати мене Мабілією. Твоє ж ім’я — Адріан, я почула з розмови друзів. — Вдивляючись йому прямісінько в очі, задоволено засміялася: — Такий собі симпатичний хлопчик — Адріянчик.
 Від того, як вона сказала “Адріянчик” — сказала саме так, як говорила сестра Адаліза та наня Імма; Брауверові стало так хороше, що захотілося заплакати… Проте він стримався. Дівчина, несподівано, зробилася близькою й рідною. До того, близькою й рідною, що кароока Еліза, про яку він частенько згадував під час подорожі, відступила в минуле. 
 Міцно тримаючи юнака під руку, немов боячись втратити несподіваний дарунок долі, Мабілія залишила таверну. Амстердам заполонила темінь. Лише на містках, що висилися над каналами, блимали поодинокі вогники оливових ліхтарів. Не дивлячись на темінь, дівчина сміливо крокувала поряд. Їй не потрібно було світла, щоб обминати всілякі перепони на здавна знайомому шляху. Немов на ствердження цього, вона промовила:
 — Амстердам моє рідне місто. Я тут зростала… Квартиру, де нині проживаю, займали мої батьки, — повідомила на ходу.
 За кілька хвилин, що діставалися до її помешкання, Мабілія встигла розповісти історію свого нелегкого життя. Схлипуючи, повідомила про смерть батьків та кількох братів і сестер від чуми. Про те, як вона чудом врятувалася, лише тому, що на той час, слугувала у багатій сім’ї в Утрехті. До того міста, ця зараза тоді, ще не докотилася… Згадала про лиху господиню, яка її вигнала серед зими. Тій здалося, що господар почав приділяти дівчині уваги більше ніж звичайній служниці. Відверто розповіла Мабілія і про чоловіків; одним з яких, була згвалтована й залишена “на призволяще”. Саме після того, поникавшись, якийсь час та не відшукавши іншого заробітку, пристала до професії повії.
 У помешканні, Мабілія посадила змореного від вражень насиченого дня юнака на невеличкий диванчик у кухні й заходилася готувати до столу. Браувер з цікавістю обвів поглядом приміщення. Кухня, водночас слугувала й вітальнею. Двоє дверей вели в інші кімнати. Квартира не мала кілька поверхів, як у їхньому будинку в Оуденарде — життя тут відбувалося на одній площині, адже це була, лише одна з багатьої найманих квартир кількаповерхового будинку.
Незабаром, втома взяла своє. Адріан схилившись на спинку диванчика — поринув у сон.

***
 Прокинувся Адріан від різноголосся звуків. З відчиненої кватирки долинали вигуки вуличних торгівців, гучні команди з боку каналу, що проходив зовсім поряд, майже під вікнами, та скрипіння лебідок. Юнак вже не опирався на спинку дивана, а зручно лежав на подушці. Якийсь час, солодко потягуючись, задоволено пригадував події минулого дня. Потім на очі потрапили аккуратно складені на стільці речі. Одягся. Покликав Мобілію — не одізвалася: напевне вже пішла. В кухні, на столі побачив їжу, накриту рушником від мух, що густо роїлися навкруги.
 Запивши кухлем пива, шмат твердого сиру з хлібом та цибулею, Браувер відчув прилив сил і енергії. Він отримував задоволення ще й з того, що давно за ним ніхто, окрім сестри та няні так не доглядав. Перед очима повстав милий образ Мабілії. Але в той же час, при згадці про дівчину, в памяті одразу виникла її професія. Йому зробилося незручно і неприємно — він і повія. Як же це повинно бути бридко: кожного разу тебе обіймають, та мають, інші чоловіки… Їх безліч, і всі різні… Одна справа бачити таких жінок на відстані, навіть використовувати для задоволення тваринних інстинктів, інша мати за свою кохану. У важкій задумі, сів на диванчик і якийсь час тупо дивився у вікно, борючись з бажанням зібрати речі й негайно залишити квартиру разом з її господинею. Повія! Адріан інстинктивно витер губи в які вона цілувала, навіть струснув руками, намагаючись скинути відчуття з яким обіймав її та пригортав до себе. 
 Проте, це був лише миттєвий поштовх. Посидівши ще якийсь час: охолонувши та оцінивши становище в яке потрапив — почав мислити тверезо (аж сам здивувався зі свого цинізму). “Не так вже й міцно він кохає цю милу дівчину, що обрала хибний життєвий шлях. Податися ж, нині, йому нікуди. То чому б і не пожити, поки трохи не зіпнеться на ноги. Зрештою кожен пристосовується в існуванні — як може.” 
 Задовольнившись таким рішенням: дістав і розіклав на столі ескізи, яких назбиралося чимало — навіть крім тих, що дав Пітеру де Блооту. Роздивлявся ескізи і мріяв: може, хоч цього разу пощастить і в нього з’явиться вчитель. Згадав про Франса Хальса з Харлема, і в пам’яті виринуло кілька портретів кисті художника. Ще перебуваючи в Антверпені, в одній з церков, зачудовано зупинився; спочатку перед полотном: “Сімейство”, з батьком та різноликим, різнохарактерним гуртом дітей навколо. Потім, довго споглядав на картину “Хлопчик з флейтою” Його особливо вразило вміння майстра небагатьма кольорами передавати характер і емоції. А яка там була безмежна кількість відтінків одного лише чорного! Беззаперечно — Хальс один з найкращих. От, аби йому пощастило! Він буде ходити до таверни і скільки завгодно часу чекатиме на Пітера. Проте, в ту ж мить, взяли сумніви: може той купив фарбу “індиго”, подався до Харлему і викинув його з голови?… Та Адріан одразу ж відкинув цю думку, надто вже йому хотілося, щоб після довгого невезіння наступили щасливі дні. Невже, важко подоланий шлях до Амстердама, ні до чого не приведе?… 
 Захоплений обнадійливими мріями та спогляданням ескізів, Адріан здригнувся від несподіваної появи в кімнаті Мабілії з огрядним незнайомцем.
 — Це мій братик, не звертай уваги, — промуркотіла дівчина до товстуна і потягла за рукав до другої кімнати.
 Настрій в Адріана знову різко погіршав. Хоча запевняв себе, що дівчина йому майже байдужа, але в середині болюче зашкребло. Він кинув споглядати ескізи і поки, ті двоє не з’явилися, сидів, незрячим поглядом дивлячись на високе вузьке вікно з мутними скельцями за якими ледве вгадувалася гілка липи. В пам’яті знову виринув чистий і непорочний образ Елізи. “Як він, негідник, міг так легко зрадити її почуття?… Адже вона чекає на нього”… В ту мить, Браувер наяву побачив дівчину, яка, одиноко стоячи на березі Шельди, з сумом і надією, дивиться в далину. Губи його самі собою прошепотіли: “Я обов’язково до тебе повернуся — кохана”.
 Згодом пара вийшла з кімнати. Вдоволений товстун підійшов до столу, кинув погляд на аркуші.
 — Твій брат непогано малює, — мовив до Мабілії. — А фарбами теж можеш?… Намалюєш портрета — гарно заплачу?
 Адріан, наливаючись злістю стрімко підвівся з крісла.
 — Намалює, намалює, — глянувши на юнака заворкотіла дівчина. Пішли дорогенький, пішли — я з ним домовлюся і, потім — повідомлю.
 Незабаром дівчина повернулася.
 — Що сталося — кучерявчику? Ось, бачиш — гроші! — вона кинула на стіл кілька монет. — Адже ти, ще не можеш нас прогодувати, чи не так? — Мабіла пригорнулася до юнака. — Я кохаю лише тебе, затям це… Сьогодні я прийду раніше і сходимо на алею. Вона довга-предовга і тіниста. Там поміж липами та берестами, клумби з трояндами та тюльпанами — гарно-прегарно. Сам побачиш, як там гарно. А зараз я побіжу… Гектор добрий, поки справа не доходить до грошей. — Поцілувавши та поколошкавши його волосся, вона вибігла за двері.
 Браувер відчував, як злість поволі відлягає від серця… Дивно, чому ж він не стримався? Адже він вирішив! Невже, це гарненьке створіння так міцно схопило його серце в полон?… Треба, таки бути більш стриманим, адже це її життя врешті-решт і він-Адріан, лише мить в ньому. Спасибі, що пригріла. “Живи хлопче, радій, і не каламуть Щельди” — як говорив татко, коли був тверезий.
 Задовольнившись таким рішенням, Адріан знову заходився роздивлятися ескізи, метикуючи, які з них перевести у фарбу (може доведеться показувати майстру Хальсу, а може пощастить; продати котрусь), бо не звик жити за чужий рахунок.

***
 Непомітно спливав час. Для жителя провінційного містечка, у вируючому, наповненому життям Амстердамі, було багато спокус. Напевне ті спокуси дещо послабили намагання пошуків кращого майбутнього. За майже рік, що промайнув з часу його прибуття, Адріан змужнів і зробився (як казала Мобілія) невимовним красуньчиком. Це вона любила повторювати, розчісуючи у вечірні години його біляве, хвилясте волосся. Він був задоволений своїм нинішнім існуванням. Його кохали. І не просто кохали, а боготворили і, утримували, бо того мізеру, що мав із не частого писання портретів — було недостатньо. Нині не треба думати, як прожити наступний день — це розслабляло й затягувало. Хоча нападали хвилини прозріння.
 Якогось ранку, коли Адріан снідав звичним куснем сиру з пивом, у пам’яті, несподівано виринули сестра Адаліза та няня Імма. Навіть, не їхній образ, а погляди. Саме погляди, якими проводжали його в дорогу. І стільки в їхніх очах було доброти, любові та туги, що юнакові зробилося зле. Він ухопився за серце, що почало болюче тіпатися мало не вискакуючи з грудей. Голову розпирало, немов, від грому величезного дзвону. Здавалося ще мить і він бездиханий звалиться додолу. Що робити!? Повертатися до Оуденарде? Вони ж так тужать, так чекають на нього. Так тужать… Так чекають…
 Але ж… Як його величні плани й надії? Він же, ще нічого не досяг… Чи потрібен рідним такий — недоладний?… Хм-м… (Браувер завмер на якийсь час у важкій задумі). А може рідним він лише й потрібен?… Але ж… Йому тут добре… Не час ще повертатися — не час. Спробувавши іншого життя: навіть не уявляв, як це — повертатися до минулого.
 За тими роздумами, його немов щось підштовхнуло до столу. Браувер схопив великий аркуш та олівець і заходився нестримно малювати… В різкі штрихи вкладав увесь свій біль та відчай. Помірі того, як на папері виникали рідні образи, біль відступав. Завершивши малюнок — відчув полегкість, хоча десь, глибоко в серці, бриніла тужна струна. Взявши до рук намальоване прошепотів: — “Порадійте там за мене — рідні мої”. Поцілувавши папір із дорогими образами, обережно, немов дорогоцінну кришталеву вазу, поклав до теки з картинами та замальовками. 
 Життя продовжувалося. Адріан швидко зібрався і бігцем подався з квартири. 

***
  У таверні Гектора, можна не лише випити вина чи пива та посьорбати супчик з копченим окістом, або ж з’їсти фірмового кролика в пиві. Гектор, кохався в красному слові, співах та художньому мистецтваі, тому, окрім любителів просто випити та картярів, у таверні збиралися, місцеві ритори, художники та бажаючі поспівати. Як виявилося, в дебелому з червоним обличчям чоловікові, дивним чином поєднувалася любов до грошей та любов до високих мистецтва. Звичайно тут був столик для не зовсім пропащих повій, які ще не втратили свіжості на обличчі та в статурі. Недолюблював господар лише паління тютюну з п’янкими додатками, але терпів тому, що це приносило прибуток. Для бажаючих палити, Гектор виділив окрему кімнату. 
 Мабілія не мала часу й бажання готувати їжу вдома, може тому вони з Адріаном були постійними відвідувачами привітного закладу. Маба тут знаходила клієнтів, а Браувер змальовував цікаві обличчя. Декілька портретів Гектора вже висіли на стінах приміщення, це давало можливість столуватися юнакові безкоштовно. Щоправда, за напої доводилося платити, адже любов до мистецтв у господаря була не безмежною.
 Бували дні, коли Адріан виходив у місто. Спочатку Сирною вулицею, де мешкали і працювали майстри сирної гільдії, потім довгою Квітниковою із знаменитими нідерландськими тюльпанами. Нарешті, кількома мостами через канали, він діставався до Соборної площі, де милувався нескінченними барельєфами на величному будинку міської ратуші. В Амстердамі було вдосталь незвичних історичних споруд, уцілілих та наполовину зруйнованих часом і буремними подіями, що раз-по-раз проносилися містом та країною. Споруди так і просилися увіковічнитися на полотні. То ж, йому було надзвичайно цікаво в місті, побудованому на землях, відвойованих важкою працею від води. 
 Іноді до Адріана приєднувалася Мабілія. Проте, її гнітили різноголосі не стихаючі ні на мить звуки велитенського міста-порту, каналами якого снували кораблі з усього світу, а вигляд псували нескінченні склади та контори. Їй до смаку було інше. Зодягнувши себе й Адріана у найкращу одежу Мабілія вела його до громадського саду, розміщеного на одному з рукотворних островів. Там, прогулюючись алеями обсаженими, липами, вебами та чудернацькими кущами, вона відчувала себе рівною з поміж багато вбраних місцян. Особливо до душі їй, було відчувати захоплюючі, та заздрісні погляди, якими їх супроводжували зустрічні чоловіки й жінки. 
 Проходили дні, тижні, але Питер де Блоот не з’являвся: ні на мосту біля церкви де вони вперше зустрілися, ні в таверні. Декілька разів, Браувер бачився там із Рембрандтом ван Рейном та Яном Лівенсом. Друзі пригощали його вином, розповідали про досягнення у навчанні, але коли він заводив мову про вчителя, ніяково розводили руками. Не хоче брати його в науку Пітер Ластман. Переглянувши Адріанові ескізи й картини сказав — не той, бачите, у Браувера стиль і зовсім немає живописної школи, а переучувати якогось зайду йому зовсім нецікаво. Кілька днів після тих слів, юнакові знову хотілося накласти на себе руки. Рятувало спілкування з риторами. Участь у політичних диспутах, постановках та виступах, дещо притупляла розпач та вселяла надію на майбутнє. 
 За похмурою з морозами та відлигами зимою, прийшла звична для Нідерландів — дощовита весна. Жителі раділи кожному погожому дню. Саме в один з таких днів, додавши сонця в душу Брауверові, до таверни завітав Пітер де Блоот. Він ще більше схуд, і довге волосся, що обрамляло обиличчя з виразними, сумними очима, здавалося стало ще довшим. Після вітальних обіймів, під час яких, Адріан мало не задавив того від щастя, Пітер сказав:
 — Радій друже, я, з гарною новиною: Франс Хальс бажає з тобою розмовляти, — після цих слів, з усмішкою, простяг долоні вперед — попереджаючи черговий порив до вдячних обіймів. — Задавиш розбишико, не доберемося й до Харлема. 
 Мабілія, готуючи коханого до від’їзду, не знаходила собі місця з розпачу. Довелося лагідно, але твердо, навіть втрутитися де Блоту. Та його умовлянь, теж вистачило ненадовго. Вкладаючи речі Адріана до торбини — кожну обливала слізьми. Прощаючись, надто довго не рознімала обіймів. 
 — Це все! Ти вже більше не повернешся! Я тебе ніколи не побачу! — ридала вона. На його слова, що буде іноді приїзджати до Амстердаму твердила: — ні, це вже все. Я відчуваю. Такого гарненького кучерявчика, обов’язково котрась з місцевих ухопить і ти забудеш про мене-е-е!
 Адріан теж мало не плакав. Майже за рік спільного проживання, він звик і навіть покохав цю милу, добру дівчину. Дівчину, з якою вони спізнали, як веселі так і гіркі часи. Дівчину, яка терпіла його нервові зриви і жодного разу не дорікнула, що не працює. Але ж, з’явилася надважлива причина для від’їзду. Причина, заради якої він залишив рідну землю і долаючи всілякі перепони й труднощі, дістався до Амстердаму. До всього: йому вже стало понад силу, користуватися сліпим дівочим коханням та відчувати себе утриманцем. 
 На додаток: десь, у закутках пам’яті, ще й настирливо стримів і не нізащо не бажав зникати образ Елізи. Іноді, будучи задоволений нинішнім існуванням, Браувер намагався його прогнати. Та образ не пропадав, а промовляв рожевими губенятами-бантиком: “Милий. Як би ти не проганяв мене — настане час і все одно ми будемо разом”. 

	
 	 
Розділ 5 
 Нарешті вчитель

 Кочу зі звислим від безвітря парусом, тягли пара бадьорих коників. Довгий канат то провисав торкаючись майже водної гладІ, то натягувався мов струна над прямим, як стріла, каналом, що єднав Амстердам з Харлемом. Рухалася коча досить жваво. Друзі дісталися до мети подорожі за півдня. 
 Харлем зустрів Адріана Браувера сонячно і тюльпанно, адже місто вважалося столицею цих прекрасних квітів. Саме у Харлемі була незліченна кількість їх видів і порід та найбільша у країні біржа з продажу. Адріан дізнався про це від Пітера і, що так воно є, пересвідчився йдучи вздовж будинків з балконів та вікон яких вихлюпувалося тюльпанне різнобарв’я. 
 Невеликі пухнасті хмарки на блакитному небі повільно пливли в бік моря, утворюючи на гостроверхих будинках химерні тіні. Браувером оволоділо радісне передчуття, що все буде славно. Саме в цьому місті, його талант, нарешті буде доведений до досконалості. Він стане незалежним від грошової скрути, бо матиме багатих замовників, а те, що їх буде багато — Адріан не сумнівався. 
 Місто юнакові теж припало до душі. Від нього віяло затишком. Не досаджав гамір Амстердама з безперервним діяльним круговоротом і численними каналами та мостами. Вони перетнули лише один місток через річку, інших поблизу не було. Складів та купецьких контор, що переповнювали Амстердам, Адріан майже не помітив. Лише деінде, вздовж набережної, бовваніли знайомі приземисті будівлі.
 Чималий дім Франса Хальса виходив вузьким фасадом до наберережної річки Спарне і поряд з іншими, відзеркалювався під похилим сонцем в її темних водах. Проминувши гурт дітлашні перед будинком, друзі кількома крутими сходинами дісталися до майстерні. 
 Майстер Хальс, зачувши кроки прибулих, повернув голову від мольберту. Потім обережно поклав на столик палітру з фарбами. Лише після цього, усівшись на крісло, відповів на привітання. Якийсь час уважно оглядав Браувера. Не дочекавшись запрошення сісти, Адріан опустив клунка біля ніг. Стояв переминаючись з ноги на ногу і в свою чергу роздивлявся знаменитого художника. Сорокарічний Франс Хальс, заповнивши масивним тілом крісло, картинно спирався рукою на бильце. Короткими вусиками та невеличкою задиристою борідкою був більше схожий на бравого мушкетера стрілецької роти, який щойно переодягся у завазькану фарбою куртку й штани. Різнокольорові плями не обминули й довгі, до колін, панчохи та черевики.
 — Кажеш, навчатися в мене хочеш?
 Браувер, ствердно, хитнув головою.
 — Ти випадково не німий? 
 — Він онімів від радості, — устряв у розмову Пітер де Блоот. — Адже ви його берете в учні, чи не так?
 — Пітер казав, що ти талановитий. Покажи-но свої творіння.
 Адріан, покопирсавшись у клунку, простяг йому сувій паперових аркушів та кілька дощок. Хальс вказав друзям рукою в бік чималого дивану і щось мугикаючи під ніс, заходився роздивлятися подане. Друзі, чекаючи вироку, напруженими поглядами вдивлялися в його обличчя. Проте по ньому нічого не можна було зрозуміти. Перевірка «на витримку» продовжувалася досить чимало часу.
 Нарешті, після побіжного огляду малюнків на папері та прискіпливого на дошках, мугикнувши в останнє, майстер промовив: 
 — Маєш іскру божу, маєш. Хоча, від замальовок до завершених картин — чималий шлях і не кожному дано його пройти… — Очевидно помітивши розчарування в Адріанових очах додав: — а дошки… Дошки варті уваги. Та щоб справжнім зробитися майстром: треба добряче попрацювати. — Вкотре обвів юнака оцінюючим поглядом. — Хм-м, стать миловидна. Ти, випадком, чув щось про риторів?… Чув. Може навіть брав участь у виставах?… Цікаво, цікаво… Щось мені підказує, що ти — бешкетник, до всього, ще й віршуванням бавишся. — На Андріанів здивовано-ствердний помах головою, додав: — Що ж, — залишайся. Побачимо на що ти здатен. Жити будеш в горішній майстерні, столуватися разом зі всіма. Про лінощі забудь: я цього не терплю! Далі — час покаже, що ти за фрукт.
 
*** 
 У будинку Франса Хальса дві майстерні. У тій, що він зустрів Браувера, окрім великого мольберта, майже третю частину займали: пишний диван з шовковою оббивкою та кілька дорогих крісел з боків. На стінах висіли картини в різьблених рамах з портретами та пейзажами на них. Стриміло, навіть, декілька скульптур у кутках. Все начиння кімнати, очевидно, повинно було казати відвідувачеві, що тут працює шанований майстер, замовити картину в якого почесно. 
 Залишивши Хальса, друзі крутими сходинами піднялися до щільно заставленої мольбертами другої майстерні, що знаходилася під самісіньким дахом. Адріан обводив поглядом порівняно невелике приміщення. Окрім мольбертів у очі впадала широка лава під стіною. В кутку, на міцних ніжках, висився чималий стіл з безліччю різного виду ємностей та масивною мармуровою плитою для розтирання сухих фарб.
 — Еге ж, — сказав Пітер повівши очима за поглядом Браувера, — саме ця лава буде твоїм ліжком. Ковдра та все інше он-де у шафі, — вказав на дверцята між двома вузькими й високими — майже до стелі, вікнами. — Мені на початку перебування в майстра, теж довелося якийсь час муляти на ній боки. Тепер, ще з одним учнем, ми винаймаємо кімнату в будинку на сусідній вулиці. Підкопиш грошенят — залишиш лаву. — Пітер де Блоот з усмішкою повів рукою навкруги. — Отут майстер Хальс робитиме з тебе діамант, який з часом повинен засяяти усіма кольорами. Чи не так?… З цього приводу, ще у Амстердамі, я прикупив глек вина. — Зсунувши різне художнє начиння та коробки з сухими фарбами, Пітер поставив питво на стіл. — Зараз вечір — майстер Франс не буде заперечувати. Та він і сам не проти Бахуса. Бува під настрій, навіть виставляє глек чи два.
 Де Блоот розлив у полив’яні карафки вино. Підійнявши свою догори з незвичним пафосом промовив: 
 — Сьогодні тут, Адріане, розпочинається черговий виток твого життя. Не підведи моїх потуг. Надто довго довелося умовляти майстра взяти тебе, адже далеко не кожному вдається навчатися у самого Франса Хальса! — і, усміхнувшись, додав: — напевне, його бажанню взяти тебе допомогли не скільки твої творіння, скільки повідомнення про участь у риторських виставах та складанні віршиків. Адже він кохається у театрі. До того ж, вважає себе неабияким артистом.
 Тим часом, зі свічою до майстерні зайшов худорлявий не старий ще чоловік.
 — Це наш найперший помічник Ян, — пояснив Пітер. — Він розтирає фарби й виконує різні доручення господаря і господині. Надалі, тобі доведеться окрім малярної науки в усьому йому допомагати, адже навчання, їжа та ліжко — коштують грошей… Приставай Яне до гурту… — Де Блоот, торкнувся карафкою до карафок Адріана та Яна. — Отже, за початок навчання! Нехай, друже  мій, воно буде щасливим і плідним для тебе!
***
 Наступний день розпочався для Адріана ледь зажеврів світанок. Він прокинувся немов від поштовху і відчув, що вже не засне. Лежав з розплющеними очима на тонкому матраці, крізь який в повній мірі відчував твердість лави. Перед очима пробігало життя: ось він — шестирічний, малює цеглинкою на кріпосній стіні в рідному Оуденарде. Згодом, батько вчить користуватися фарбами, щоб розмальовувати картони для майбутніх гобеленів. Це було досить просто. Складнощі почалися коли заходився копіювати картини майстрів у місцевому соборі. Все виходило начебно добре. Знайомі навіть хвалили. Але він відчував, що це не те. Чогось не вистачає в його картинах. Відчував нагальну потребу в учителеві, від якого має отримати відповіді на численні запитання. Нарешті вчитель є. Залишається лише дивитися, слухати і вчитися. Вчитися, зціпивши зуби, терплячи труднощі й незгоди, щоб здійснити заповітну мрію — зробитися найкращим серед кращих. Адже саме цього, перш за все, бажали сестра Адаліза та няня Імма, проводжаючи його в невідому дорогу.
 Підвів Адріана з постелі прихід Яна. Той поклав їжу на стіл і мовчки заходився прибирати в приміщенні. Після прибирання, також мовчки, приступив до розтирання фарб. Він, взагалі, був не багатослівним. Нашвидкоруч поснідавши, Адріан приєднався до Яна. Праця була знайома ще з дитинства, хіба-що цей стіл трохи більший ніж у майстерні батька і сухих фарб, дещо більша кількість. 
 Невдовзі  почали збиратися учні Франса Хальса.
 — Вітання майбутньому видатному майстрові пензля! — Бадьоро вигукнув Пітер де Блоот. — Як перша ніч на новому місці?… Добре? Ну й слава Богу.
 Одразу за ним, з’явився міцний, чорнявий юнак, на вигляд одного з Адріаном віку.
 — Пітер Квест, — відрекомендувався він. — Напевне учитель щось щось побачив у тобі, окрім грошей. Майстер Хальс вибагливий у виборі учнів.
 — Еге ж. Грошей мені, якраз, бракує, — відповів потискуючи руку Адріан.
 Дещо пізніше задихаючись від швидкої ходи чи бігу, до кімнати вскочив юнак — майже хлопчик і одразу попрямував до свого мольберту.
 — Майстер Франс не заходив? От добре, бо влетить мені за  незакінчене  полотно. Ой,  влетить!
 — Це наш майбутній геній, до речі твій тезка — Адріан ван Остаде, — з доброю усмішкою промовив де Блоот. — Славний художник вийде, якщо вино та пиво не заполонить мізки без остатку.
 — Скажеш таке, — почервонів за мольбертом ван Остаде. — Я п’ю геть трішки.
 — Ще б, у тринадцять років ти пив не трішки, — долучився до розмови Пітер Квест. — На цю нечисть і дивитися не треба!
 — Але ж усі навкруги п’ють… — не погодився ван Остаде. — Коли б не допомагав таткові у таверні — не знав би, що воно таке… Як подивлюся на звеселілі від пива та вина фізіономії відвідувачів, так і кортить стьобнути хоч ковток. 
 Винний диспут перебив прихід Франса Хальса. Майстер виглядав похмуро. Зблякле обличчя та чималі мішки під очима, красномовно свідчили про учорашню хмільну вечірку. 
 — Познайомилися, а тепер за справу! Юначе, ти на коли обіцяв завершити той клятий пейзаж?! Випру до бісової матері — нехай батько шукає іншого вчителя!
 — Вже. Я вже, майже завершив, майстре Франсе, — зляканим голосом запевнив Адріан ван Остаде. — Ось погляньте.
 Хальс підійшов до мольберта. 
 — Ану бігцем усі сюди! — обвів поглядом присутніх. — Я вчора, що вам казав за перспективу! Відчувається вона у цій мазанині?! Повторюю ще раз: відтворювати її світлом і тінню…, і тоном. І задовбіть у своїх дурних довбешках: один лише чорний має більше двох десятків напівтонів. Я вже не кажу про інші кольори. Саме для цього існує палітра! — Він майже силою відібрав у зніченого юнака палітру й пензлі. Зволоживши ганчірку в розчиннику, зітер у кількох місцях шар фарби. Після цього розвів кольори на палітрі й буркочучи під ніс лайливі слова, заходився виконувати швидкі мазки. Картина, перед очима захоплених присутніх змінювалася на очах. З’являлося відчуття глибини, перспективи, втаємничості далекого лісу, а луг заяскравів різноцвіттям. Зробивши завершальний мазок, майстер відійшов на кілька кроків і залишився задоволений. — От-так треба. Хіба це важко?…
 Присутні, зі щирою повагою й захопленням, зааплодували.
 — Ой важко, майстре Хальсе, — зітхнувши сказав Пітер де Блоот. Він, як старший за віком від інших учнів, міг іноді без відчутних наслідків, висловити свою думку.
 — Добре, — пом’якшився Франс Хальс. — Тепер: юний роздовбаю, по тих замальовках, що зробив раніше, розпочинай міський пейзаж. Та зверни увагу, — стіни будинків не просто темні ляпки на фоні неба. Саме в залежності від освітлення, на них проявляються, оті тони та напівтони, про які, я постійно тобі товчу. І вам усім! — повів очима навколо. — Працюй хлопче! Побачемо, як ти сприймаєш науку. — Затим, Хальс вказав поглядом на Браувера. — А це, наш новий учень. Він писатиме портрет Яна. І не лише олівцем, фарбами також; щоб показати своє володіння фарбами. Решта продовжують розпочате. — При останніх словах, обхопив голову руками. — Ох, не на добро мені пішла ота вечірка в гільдії… Значить так: я йду до своєї майстерні. Турбувати лише у крайньому випадку — зрозуміли!
 Всі знали, що майстер Франс відсипатиметься після учорашнього і чіпати його дозволяється лише у випадоку пожежі чи потопу, інакше…
 — І частенько він отакий бува? — Браувер хитнув головою у бік Франса Хальса.
 — Ой, бува…, — усміхнувся Пітер Квест, мольберт якого стояв поруч. 

***
 Учитель з’явився в майстерні лише наступного дня. На обличчі відчувався відпочинок: зморшки розгладилися, мішки під звеселілими очима майже зникли, навіть вусики завзято стирчали догори. З порогу, командирським поглядом оглянувши присутніх, бадьоро ляснув у долоні.
 — Живі, здорові? Як працюється? — і не чекаючи відповіді, підійшов до мольберта Браувера. — Відступись но юначе. Та-а-к. Непогано… Натуру схопив. А над кольором треба ще попрацювати… Так, та-ак… А, підійдіть но всі сюди!… Адріане, чого тут замало?
 Адріан ван Остаде якусь мить вдивлявся на полотно, потім перевів невпевнений погляд з портрета на Хальса.
 — Може напівтонів майстре Франсе. Напевне тому, голова майже не віддіяється від фону.
 — Молодець! — Хальс, важкою рукою, відчутно ляпнув того по плечу. — Сприймаєш науку. Всі з ним згодні?!
 Учні закивали головами.
 — Тоді продовжуємо працювати… 
 З цими словами, майстер взяв з Адріановой руки пензля, сполоснув і зануривши в фарбу зробив кілька помахів по намальованому. 
— Бачиш? Розумієш?… І, більше використовуй палітру,
адже саме для цього вона в тебе. Та не забувай про підмальовок. Мені це не обов’язково, а вам і через нього пройти треба.
 Хальс пройшовся поміж учнями, роблячи кожному зауваження і зі словами: “Борги мої борги” — заходився коло полотна, що сиротою стриміло на окремому мольберті.
 У майстерні, окрім шурхіту від столу де знаходився Ян, який перетирав фарби, інших звуків не чулося — всі старанно працювали.
 Брауверові, зі свого місця, було добре видно, як працює майстер. Адріан зачудовано дивився, як сміливими мазками Франс Хальс накладає фарбу на грунт з ледь видимими контурами чоловічого портрета. У таверні в Амстердамі, Адріан частенько чув гарячі спірки Рембрандта з Яном Лівенсом, щодо оживлення різнокольорових плям з фарб, між грунтом та завершальними мазками. А ще про насичення тих плям відблисками та тінями. Друзі ледве не почубалися, за відображення підмальовком, дрібних деталей на останок. Зараз, перед ним, без усіляких попередніх плям, чудом виникав портрет; з відблисками, тінями та напівтінями. На портреті безпомилково вимальовувалася кожна волосина, зморшка та складка на химерному комірі якогось поважного замовника. Майстер сміливо пропускав усі підготовчі дії, за які, так запекло сперечалися: Рембрандт з Лівенсом… 
 — Спасибі тобі Господе, — стиха промовив Браувер, дивлячись на чудо, яке творилося перед очима. — Нарешті я опинився там де треба.
 — Що ти там бубониш? — повернув до нього голову Пітер Квест.
 — Нічого, нічого — все добре, — безмежно задоволений відказав Адріан і повернувся до свого полотна.
 …У той день сталося ще одне диво.
 Роботу майстра перервали вигуки, що долинали знизу.
 — Франсе, Франсе! Зустрічай гостей! — голосисто, знизу, вигукувала дружина Лісбет Рейнерс.
 Франс Хальс, нашвидкоруч витерши ганчіркою фарбу з рук, заспішив на голос. Незабаром у будинку завирувало. Відкликали, навіть, Яна від столу з сухими пігментами.
 — Напевне незвичайні гості завітали, що визвали такий буревій, — зацікавлено прокоментував Пітер де Блоот.
 Незабаром, після гостинного келиха, гості з господарем піднялися до майстерні. 
 — Радійте й дивуйтесь нехлюї! До нас завітав сам Пітер-Пауль Рубенс! — У голосі майстра звучала невимовна радість, задоволення та гордість, що саме його ощасливив своїми відвідинами знаменитий художник.
 Учні від подивування й шани — завмерли і не зводили з прибульця очей. Адже слава його линула далеко за межі Антверпена в якому він проживав і творив. Кожен з присутніх, якщо й не бачив його картин то чув про знаменитого майстра пензля — Пітера-Пауля Рубенса.
 Проте Рубенс, поводився зовсім простецьки. Привітавшись з учнями, він уважним поглядом обвів майстерню і дружньо усміхаючись пішов поміж мольбертами. Зупинився біля Адріана ван Остаде. 
 — Молодець хлопчина, гармонійно кладеш фарби… Оце тобі Франсе, окрім написаних тобою славних портретів, гордість та добра пам’ять на майбутнє. Запитають колись у видатного майстра-Адріана, так тебе кличуть? А хто був твоїм учителем шановний? Він і відповість: Франс Хальс з міста Харлема. 
 Хальс лише сопів від задоволення.
 — Цікаво, цікаво, — між тим продовжував Рубенс дійшовши до мольберта Браувера. — За цим юнаком теж велике майбутнє… Має божу іскру.
 — Це мій недавній учень. Згоден — талант має, — з гордістю пояснив Хальс. Бідолага, якраз із твоїх країв. Прийшов, як той сказав: “голий і босий”. Прийняв я його, як свою дитину. Тепер ось — навчаю.
 — Навчай, навчай майстре. Цей теж, повинен тебе прославити. Якщо доведеться побувати в Антверпені, буду радий бачити юначе в моїй майстерні. Особливо після навчання у такого відомого майстра як Франс Хальс. 
 “От тобі й раз”, — думав тим часом Адріан. — “Треба ж…, бути зовсім поряд в Антверпені — не зустрітися. Побачитися аж за сотню льє відтіля. До того ще й почути про себе, схвальні слова видатного майстра”.
 — Добрих учнів маєш Франсе, — виходячи похвалив Рубенс. — Спасибі, порадував. Погостював би у тебе ще, та ніколи: повертаюся до Фландрії. Інфанта Ізабелла чекає на доповідь про перемовини з британцями. — Зітхнув: — Важко мені. Та впрягся у дипломатичного воза — треба тягти.

***
 За час, перебування у Франса Хальса, Адріан Браувер звик до сімейства вчителя. Хоча, до поведінки майстра, з його непередбачуваним характером, ой, як важко було звикати. Проте, юнак розумів — який не є у Хальса характер, але його треба витерпіти, бо за науку, окрім праці й терпіння, більше нічим не може заплатити.
 Діставалося напочатку Адріанові й від пані Лісбет — сварливої, завжди всім невдоволеної дружини майстра. Але своєю поступливістю, та лагідним ставленням до дітей господаря, він добився зміни від господині на краще. Тепер та, навіть іноді, передавала через служницю якогось смаколика. Щоправда, супроводжуючи словами: “Занеси “білявому” та нагадай, що непомитого вікна у вітальні, я все одно йому не пробачу”. Чотирирічна Хейла та дворічний Франс Менший боготворили здібного на веселі витівки та ігрища юнака. Коли б не суворий тато, який не дозволяв відволікати Адріана від виконання замовлень, малеча б цілісінькі дні терлася біля нього. 
 Ось і зараз: 
 — Чуєш дрібний тупіт по сходинах? — усміхається до нього Пітер Квест. — Франс Менший зараз буде тут-як-тут. Скоріш прибирайте фарби та пензлі — здіймається буря на морі!
 Проте сьогодні учням пощастило бо знизу долинає грізне:
 — Куди це, ти — малий бешкетнику, подерся?! Матильда! — це вже до служниці, — Негайно забери відтіля Франса і зодягни його до вулиці!
 Старшому синові Хальсів — Хармену одинадцять. Він не по рокам серйозний. Хлопчина має здібності до малювання і після занять у школі часто підіймається до майстерні. Його присутність майже не відчувається. Для Хармена також поставлений мольберт, де хлопчина малює пейзажі. Портрети його не приваблюють, щоправда він із задоволенням перемальовує мініатюри Браувера, які з’являються після виходу того до міста. “Ну як їх не перемальовувати… Ви тільки погляньте: аж рука підіймається для захисту, від забіяки, який з лютим обличчям, розмахує пивним глеком”, — зніяковіло оправдовує хлопчина свій вибір.
 Ще одна дочка — чотирнадцятирічна Сара, виявилася особливою “бідою” для Адріана. Спочатку сторонилася його, напевне соромилася. Тепер же: підкрадеться зпідтишка — то ущипне, то зкуйовдить, заплутає його довге волосся. 
 — От пом’яніть моє слово — незабаром з’явиться у майстра зятьок, — піморгує від свого мольберту до сусідів де Блоот.
 Майстер Хальс, не дивлячись на зовнішню суворість, своїх дітей безмежно любить. Отримавши, з появою Браувера, трохи вільного часу від писання портретів та інших картин — заходився малювати своїх малюків. Деякі з тих витворів, управління міста навіть викупило щоб виставити на всенародний огляд у ратуші. Там, численні зачудовані відвідувачі не можуть відвести погляд від картини “Чоловік з ромельпотом”, де в оточенні дітей з сяючими від щастя й задоволення очима, чоловік грає на старовинному музичному інструменті. Від погляду на картину, самому так і хочеться приєднатися до гурту, щоб отримати частку від загальних веселощів. Адріан, якось прикріплючи чергову картину до стіни, бачив, як підходили й відходили та знову поверталися поціновувачі, не приховуючи захоплення (як і він — в Антверпені), від полотна “Хлопчик з флейтою, який співає”. На картині майстер з властивим йому багатством напівтонів, яскраво передав натхнення та зосередженність, в той же час задоволення хлопчика від співу. 
 — Коли б у мене було більше часу, без кінця й краю відтворював би на полотні оцих малих цвіркунів, — раз-по-раз кидаючи уважний погляд, іноді гримаючи на непосидючих натурників, розчулено казав майстер. 

***
 У напруженому навчанні та праці по господарству Франса Хальса, непомітно збігав час. За майже рік Адріан змужнів і подорослішав. Це вже був не той юнак, який нещодавно, несміло переминався з ноги-на-ногу перед визнаним майстром, боячись, що той не візьме його в науку. Тепер, при погляді на виконані Браувером картини, майстер Франс залишався все більш задоволений. Щоправда, без бурчання не обходиться, адже Хальс вважав, що “цим шмаркачам” до нього ще тягтися й тягтися. Він довіряв Адріану все складніші роботи. Нарешті впевнившись в таланті та можливостях юнака, перевів до нижньої майстерні.
 — Будеш працювати тут, пора, нарешті, господарський хліб відробляти, — сказав при цьому. (Хоча Адріан вважав, що він і так повністю, навіть з лишком, відробляє отой гіркий хліб. Адже день його розпочинається з раннього ранку і завершується коли сутінки спадають на землю). Тим часом, Хальс безапеляційно продовжував: — До дня Святої Трійці треба написати чотири портре ти, а залишилося усього нічого. Твій мольберт буде отут — у кутку за ширмою. І при замовниках менше розпатякуй — на кого покажу, того й пиши. 
 У майстра Франса, після завершення великого полотна “Бенкет офіцерів роти Св. Георгія” не було відбою від бажаючих мати свого портрета саме від нього. Проте часу на виконання замовлень катастрофічно не вистачало. Адже Хальс ніяк не міг собі відмовити після вистав та диспутів, побувати на банкетах де добряче набирався спиртним. Запрошення на гулянки сипалися мов з мішка: від Гільдії Св.Луки, кафедри риторики, членом якої той був, адже кохався в драматичних мистецтвах. Не забували про нього і в роті Святого Георгія. Після тих відвідин, майстер кілька днів не міг прийти до тями, а замовники вимагали…
 Тож нині, у виділеному кутку з ранку до вечора, Браувер писав одного за другим портрети місцевих, бакалійників, шинкарів, молодецьких офіцерів, знатних паній та панянок. Майстру залишалося лише робити завершальні мазки та ставити підпис. Статки майстра Франса росли. Щоправда росли також і витрати, адже він не дуже панькався з грошима, що витрачалися на веселощі та на зростаюче сімейство.(До появи Адріана, в сім’ї майстра було вже четверо дітей і схоже він не думав на тому зупинятися). Франс Хальс дякував Богу, що послав йому здібного учня-помічника, проте в голос завше бурчав — (щоб той не зазнавався). До речі, тепер він чи забув, чи вже не бажав згадувати, що Браувер пише вірші і, що той міг би поряд з ним, брати участь у виставах риторів Харлема…
 Вільного часу Адріан майже не мав. Коли не писав портрети, натягував полотно на підрамники, розтирав сухий пігмент для фарб разом із служником Яном та виконував господарські роботи. “Ти повинен Бога дякувати і шануватися, що я взяв на навчання” — не втомлювався повторювати Хальс. “Бажаючих, хоч греблю гати, а я взяв і навчив тебе — цінуй і шануйся” 
 Доводилося терпіти. Інші учні могли заплатити за навчання, тож ставлення до них було інше. Хоча й посеред тих, майстер приділяв увагу не рівномірно. Особливо це відчувалося з Адріаном ван Остаде. Хлопчині попадало більше, тому, що талант того ріс на очах. Працюючи з ним, майстер отримував задоволення, а задоволення — чи то від гулянки, чи від роботи, було для Франса Хальса головне. Без нього він не міг існувати. У хвилини коли майстер не відчував задоволення від будь-чого, у будинку Хальсів здіймалася буря, і тоді на очі чи під руку йому ніхто не потрапляй.
 А що ж, донька майстра — Сара? За час, що проминув, дівчина перетворилася в симпатичну юнку і Адріана сприймала як майбутнього нареченого. Браувер же, не відчував до неї окрім товариських, ніяких почуттів. При погляді, чи спілкуванні з Сарою перед очима з’являлася Мабілія. Коли дівчина була поряд, в Амстердамі, не мав відчуття чогось надзвичайного — сприймав її кохання як належне. Тепер же, все частіш і частіш у пам’яті зринав її образ. Чув її голос, відчував поривчасті обійми, палкі поцілунки і наповнені ніжністю слова… А ще, окрім Мабілії, на відстані кілометрів та часу, чистим дитячим поглядом з докором, на нього, уважно вдивлялася юна Еліза, немов говорячи: “Не смій забувати мене! Я чекаю на тебе, і буду чекати — завжди… Повертайся скоріш…” Само-собою, Сарі нічого він про те не розповідав. Поводив себе ввічливо й по-товариськи, що для дівчини уявлялося відповіддю на її залицяння.

***
 У нечасті вільні години, разом із Пітером де Блоотом з яким, за час перебування в Харлемі, Браувер ще більше здружився,вони вибиралися у місто. На площі Гроте Маркт, їм подобалося сівши за столик під парасолею і попиваючи пиво чи вино, спостерігати за людьми. На площі звжди багато молоді. Вони прогулюючись туди-сюди демонструють свої найкращі вбрання та звичне для розкованих юнаків та юнок гострослів’я. Іноді де Блоот і Браувер беруть з собою дошки. На дошках, кольоровою крейдою, роблять замальовки особливо цікавих осіб. Намалювавши, показують несподіваним натурщикам. Навколо одразу створюється гомінкий гурт. Молодь, роздивляючись, обмінюється веселими або гострими зауваженнями. Особливо багато сміху і захоплення викликають малюнки Адріана. На них дівчата чи хлопці виглядають гротескно, навіть трохи карикатурно проте не зле. До того ж, замальовки завжди наповнені рухом і експресією; здавалося ще мить і вони зійдутьь з дошки та доєднаються до гурту. На малюнках Пітера люди більш урівноважені та статичні, це було до вподоби іншій частині глядачів. Дехто навіть пропонував друзям гроші за картини, або домовлявся про витвір завершений фарбами. 
 Якось, друзі також всілися на звичних місцях під парасолею. Знайомий служка незабаром приніс пиво. Питер де Блоот після кількох ковтків, поставив кухля і з цікавістю почав оглядати площу.
 — Ось поглянь на отих двох! — показав на молодого, пишно одягненого чоловіка, з гарною, жінкою поряд. — Які цікаві вирази облич… Вони не зводять одне з одного очей! Той неборака, нічого не помічаючи навколо, вже два рази зачепився за піхви власного палаша. Напевне вони закохані до нестями. А може… — озирнувся навкруги. — Може — коханці?… 
 Адріан поглянув на чоловіка й жінку.
 — Скажеш таке — коханці… Просто закохані. — І хитро усміхнувся. — А ось, я швидко їх начеркаю і запрошу поглянути на себе. Якщо одразу відкуплять малюнок і зникнуть то…
 — То, таки — коханці, — також засміявся Пітер.
 Адріан дістав кольорову крейду й дошку і заходився малювати.
 — А що це ти малюєш?! 
 Браувер аж здригнувся від несподіванки. Через плече, на дошку роздивлялася Сара. Йому були добре знайомі витівки дівчини, але несподіванка є несподіванкою. Сара, тим часом, капризно надувши губи продовжила:
 — А мене ніколи не малюєш! — Потім глянула на чоловіка й жінку. — Ох! Я теж закохана! Ну, до нестями закохана! — Обхопила Адріана за шию. — Хочу, щоб ти лише мене малював! І тільки мене!
 — Ну, що ти! Припини! — Кинувши крейду на дошку Браувер спробував розірвати обійми, але дівчина міцно склепила руки. — Припини! На нас звертають увагу!
 — Нехай звертають! Нехай бачуть, як я свого кучерявчика – кохаю. 
 — Послухай Саро, — прийшов на допомогу Адріанові де Блоот. — Дозволь йому домалювати. Нам за це грошей пообіцяли. Ми й тебе пригостимо… Або… Давай, я тебе намалюю…
 Сара кинула на Пітера злий погляд.
 — Не треба мені вашого пригощання і не хочу щоб ти мене малював!…
 Відчувши на собі погляди відвідувачів таверни, розчепила руки і відступила на крок.
 — Зачекай кучерявчику! Я тобі ще це пригадаю!
 Круто розвернулася і зарум’яніла від злості поспішила геть. Стривожений Браувер провів її поглядом.
 — І що мені тепер робити? І без цього у майстра Франса не мед… Скаженна може наговорити батькові купу всякого паскудства, а він — скаженний… 
 Пітер де Блоот, в задумі, подивився Сарі у слід.
 — Вона тобі що, зовсім не до душі? Навіженний материн характер має — згоден. Але ж, яка гарненька… А характер?… Характер з часом може і зміниться…
 Адріан заперечуюче захитав голово.
 — У тому що характер зміниться, не впевнений — це по-перше. А по-друге — у мене інше в голові — доки майстер до краю не замучив, навчитися від нього всього що уміє і знає. До того ж, з друзями та риторами мені цікавіше ніж з цією непередбачуваною. І найголовніше: ще залишилося почуття до іншої дівчини — розумієш?
 Так, та-а-к… — Пітер розвів руками. — Розумію й нерозумію. Надто складно ти все закрутив. Та все ж, коли б на мене Сара звернула увагу: їй богу — не відмовився б. — Де Блоот повів поглядом навколо, шукаючи служку: — Залишається, ще по келиху пива, чи може чогось міцнішого? Може тоді зрозумію. Ні?… Тоді, пиво й додому — настрій все одно пропав. 
	
***
 Одного вечора, перевдягнений у вихідне Франс Хальс, зазирнув до Адріанового закутка де той працював над черговим портретом.
 — Припиняй! Одягнись у чисте і підемо, — мовив до здивованого юнака.
 Вже на вулиці пояснив, що несподівано захворів один з риторів і треба у виставі терміново його замінити.
 — Я ж тексту не знаю, — все ще не міг прийти до тями, здивований Браувер.
 — Вивчиш по ходу, — безапеляційно відказав майстер. — І не здумай тупувати! Я за тебе слово сказав. Ти ж знаєш — відмовок і тупості, я не потерплю!
 Що залишалося робити Адріанові?… Пощастило, що тексту було небагато, а запам’ятовував юнак швидко. До того ж — вистава була про супротив іспанській навалі. Тема була йому близькою, як нікому. За кільканадцять хвилин він оволодів текстом і виголошуючи його встиг подивувати риторів входженням у роль свого героя. 
 Вистава пройшла на славу. Яскраві костюми. Численні глядачі, які майже повністю заповнили чимале приміщення зали для виступів риторів. Головне ж, що надихало до повної віддачі артистів — розуміння та співпереживання глядачів, яке світилося в їхніх очах та обличчях. Адріан, як і під час спектаклів на Кафедрі в Амстердамі, відчув те особливе піднесення, що робило його виступ яскравим та запам’ятовуючим. Вслухаючись у бурхливі оплески та схвальні вигуки, вкотре засумнівався, у чому має більший талант: у майстерності художника чи артиста. 
 Після вистави, за довгим столом, заповненим наїдками та напоями, веселий гомін, раз-по-раз порушували голосні тости за нового здібного товариша та за Франса Хальса, який привів його у потрібний час. Хальс буряковів обличчям від задоволення та випитого вина. Згодом підвів Браувера до поважного пана, пояснивши на ходу:
 — Це пан Ісаак Масса, щирий наш пошановувач. Хоче ближче познайомитися з тобою. Будь шанобливим. Щоб він побачив — Франс Хальс, чорт зна кого не приведе.
 — Милий юнак, — сказав поважний пан, уважно оглядаючи Адріана. — Якщо так само добре малює, як виступає, то має велике майбутнє. — Потім повернув голову до Хальса: — Ти ж обіцяв написати мого портрета?… Незабаром відвідаю твою майстерню — домовилися?… Заразом, цікаво поглянути на витвори юнака. Маєш його доробок?
 — Певно що маю, пане Ісаак. Будемо чекати вашого приходу з нетерпінням. 
 Франс Хальс квітнув від задоволення за підопічного та за можливість, добре заробити на портреті багатія.
 — Тепер ти у товаристві риторів по моїй рекомендації. Дивись, не підведи. Я за тебе відповідаю! — На зворотньому шляху, заплітаючим язиком, розтлумачував молодому чоловікові Хальс. 

***
 Наприкінці другого року перебування в Франса Хальса, Браувер став майже членом сім’ї. Оте “майже” було в тому, що інколи господиня Лісбет Рейнерс та майстер, давали зрозуміти, що він не їхнього кола і всього-навсього учень та послуговувач їхніх забаганок. (Хоча, сама пані Лісбет, до заміжжя за Франсом Хальсом, була звичайною служкою). Вона напевне забула ті часи і вважала себе нині значною пані — дружиною знаменитого художника. В усьому іншому, Адріан був задоволений своїм нинішнім життям. В писанні портретів та пейзажів він займав почесне місце одразу за майстром. Тепер, Хальсові майже не доводилося нічого підправляти за ним, а замовники сприймали Адріанові полотна за витвори великого майстра. 
 Браувер змужнів, навіть підріс. Розширився в плечах і в животі — надто добре пиво вариться на харлемських пивоварнях. Молодому чоловікові минає двадцять другий рік. Це вік, коли художники стають самостійними і навіть мають учнів. Проте Адріан цим не заморочується, адже він все ще хитається між артистичною та художньою кар’єрою. У постановках театра Камери риторів, йому доручають все складніші ролі з якими він справляється прекрасно. Про це свідчать бурхливі оплески та прихильники й прихильниці. Щодо останніх, то часу на них зовсім не вистачає, адже майстер Франс по вінця завантажує замовленнями. Подорослішала й Сара. Бачучи, що Адріан обминає її своєю увагою, закинула подалі юнацьке захоплення і вільний час проводить із здорованем-м’ясником. (Остогидли мені ці недолугі художники — виправдовує дівчина свій вибір).
 Отже, щодня — з ранку до вечора з недовгими перервами, Браувер продовжує писати портрети. Іноді, засинаючи на своєму твердому ложі в майстерні під дахом, Адріанові важко прогнати з голови десятки образів замовників. Чоловіки, жінки, молоді, старі; крутяться перед очима у нескінченному німому хороводі.
 А якогось дня, майстер посягнув на святе! Сказавши, що допоки Адріан не закінчить портрета (важливого для нього замовника) — не випустить з майстерні. Того вечора Брауверові конче бу ло потрібно бути в театрі, де він грав одну з головних ролей. Хальс здійснив свій намір, навісивши здоровенного замка на двері. Адріан у безмежній люті, тоді, не торкнувся до полотна. На ранок, побачивши навіть нерозпочатого портрета майстер добряче його відмотузив, адже не вважаючи на вік та діжки випитого спиртного він ще залишався дужчим за учня. 
 Чаша терпіння переповнена. В той же день, Браувер твердо вирішив залишити непривітний дім. Його тут вже нічого не тримало — Хальс навчив усіх тонкощів художньої майстерності. Шукати житло та замовників у переповненому художниками Харлемі не з руки. Можливості самостійно працювати не було бо місцева гільдія художників, до якої Адріан не належав, ніколи не дозволить не її членові отримувати замовлення на картини. Працюючи далі на вчителя, він завжди залишатиметься в тіні знаменитого Франса Хальса і в усьому залежатиме від нього. До того ж, задушевний товариш; врівноважений Пітер де Блоот, ще півроку тому, розпрощався з Харлемом і повернувся до рідного Ротердаму.
 Все! Досить! 
 Вкладаючи речі до торбини Браувер затримав погляд на дошці з пейзажем Пітера, подарованим йому на прощання. Що ж, де Блоот зірок з неба не хапав, але навчання в Хальса далося взнаки. Сільський пейзаж з хатиною небагатого селянина й річечкою у місячному сяйві на фоні фантастичного вечірнього неба, справляв не аби яке враження та навіював думки про бренність людського існування. Багата спадщина дозволяла товаришеві писати картини для душі та дарувати друзям, і взагалі — жити у своє задоволення. Йому ж, треба думати за майбутнє. 
 Отже… Знову до Амстердаму! До славних друзів — риторів! До ніжної та лагідної Мабілії, яка, беззаперечно не забула і кохає його. До Рембрандта й Лівенса (Цікаво: як вони там поживають? Яких висот досягли в художній майстерності?). І взагалі: до всього, що йому за час проживання у місті, з безмежною кількістю каналів, мостів та вітрильників, зробилося милим і припало до душі. Адріан не жалкував про своє рішення. Адже Франс Хальс посягнув, чи не на єдину його втіху в безрадісному повсякденні. Без театру й поезії, Браувер не уявляв свого життя, тоді як малювання для нього; було лише засобом для існування. 
 А тому: до нових звершень та висот в Амстердамі! Адже він готовий до цього!

Розділ 6
Виверти долі

 Диліжанс, завантажений людьми й речами, зупинився на чималому дворі таверни, захаращеному возами, колясками, кіньми, подорожнім людом та всіляким сміттям. Придорожний заклад розмістився на окраїні Амстердаму. Щоб рухатися далі, треба пересідати до невеликих колясок або човнів, адже одразу за огорожею таверни починалися вулички бідних кварталів та численні канали, що в усіх напрямках пересікають місто. 
 Молодий чоловік, через вузькі дверцята, виборсався назовні. Зачекав поки розвантажать речі, що горою підносилися на даху диліжанса. Нарешті, закинувши клунки на плечі, упірнув у вир передмістя. Брауверу не хотілося витрачати гульдени, що відклав за час навчання у Франса Хальса. Хто зна, що його чекає у майбутньому, тому й вирішив остаток шляху пройти пішки. 
 Адріан проходив знайомими вулицями, мостами Амстердаму, впізнавав і не впізнавав місто, що за кілька років його відсутності розрослося й невпізнанно змінилося. Кріпосні стіни, опинилися майже в середині, поміж будівлями. Та й стін тих майже не залишилося. Очевидно цегла з них пішла на новобудови. Залишилися стриміти лише великі сторожові башти, напевне тому, що практичні голандці розмістили в приміщеннях башт усілякі організації. Про це свідчили численні вивіски на башті, біля якої він зупинився на мить. Він проходив повз нескінченні склади, що оточували канали і тулилися під ажурними мостами. Іх від часу його проживання в Амстердамі набагато побільшало. Склади межували навіть з пишними будівлями купецьких старшин, що виходили фасадами майже до води. Там особливо жваво вертілися човни, розвантажуючи з великих суден ящики, паки та діжки.
 Не роздумуючи довго, Браувер спочатку вирішив податися до таверни Гектора. По дорозі зупинився біля будинку, де прожив щасливі місяці з Мабілією. Якусь мить вдивлявся у двері, немов би: ось-ось дівчина повинна з’явитися в отворі. У пам’яті, вкотре, виникло миле, усміхнене обличчя. Та знаючи, що в цей час вона повинна бути у таверні, зітхнув від солодких спогадів і попрямував туди.
 Ось і знайома таверна. Опустившись зачовганими сотнями ніг сходинами до приміщеня, одразу поринув у запахи вина, їжі та гомону й співів небагатьох, як на ранню годину, відвідувачів. Звідкілясь збоку, виник Гектор. За кілька років, здоровенний чолов’яга майже не змінився. Хіба-що черевце побільшало. Він, якусь мить вдивлявся на Адріана. Професіональна пам’ять не підвела — упізнав. Чоловік простягнув руки назустріч і щиро-міцно притис Браувера до грудей.
 — Вітаю синку! Радий!… Безмежно радий!, — пересилюючи горлання, що віддалено нагадувало спів, вигукнув здоровань. (Синками, господар зазвичай називав молодих художників, які частенько збиралися за своїм столом у таверні.(Очевидно в пам’ять про сина, який загинув у визвольній боротьбі проти іспанців). Тримаючи за плечі — Гектор задоволено обдивлявся Адріана. — Чоловічище! Нічого не скажеш!… Проходь! Стіл, завжди чекав і чекає на тебе. Публіка, щоправда, тепер змінилася. Більше отаких, — показав очима на співаючих. — Кидай клунки в куток і сідай. Заради такого випадку — пригощаю!
 Браувер всівся на стілець з високою спинкою і з полегшенням простягши ноги — розслабився. Лише тепер відчув втому від подорожі та ходьби містом. Наказавши служнику піднести вина, Гектор з тацею заповненою салатами та фірменим “запеченим кролем” підсів до нього. Адріан, тим часом водив очима навсебіч.
 — Не інакше, як Мабілію виглядаєш? — запитав Гектор і зітхнув. Відповідаючи на запитально-тривожний погляд Браувера із жалем промовив: — Немає нашої красуні. З пів-року тому, якогось вечора бійку матросня вчинила за неї. Один з них, загорлавши: як не йому, то нікому не дістанеться — штриконув нещасну ножем. Та так, що одразу віддала Богу душу. — Очі старого зволожіли. — Я того нелюда ледь не прибив. Якби не відтягли, їй Богу, взяв би гріха на душу. Всі хто її знав, довго сумували — добра дівчина була. До речі… — Він, з ледь прикритим осудом, глянув на Адріана. — Після того як ти залишив її, більше місяця ходила сама не своя. Надалі, вже не була такою веселункою, як раніше.
 Адріан слухав, а в душі наростав невимовний жаль і відчуття невідплатного боргу перед милою дівчиною. Адже у життєвому болоті, що її оточувало, він був єдиним просвітком. Молодого чоловіка охопив невимовний жаль, що лише зараз це зрозумів. Він довго сидів втупившись у стіну; не помічаючи нічого навкруги й не чуючи вигуків підпилих відвідувачів. Нарешті поволі повернувся до дійсності: Що ж залишається робити?… Як сплатити той борг? Хіба-що зробити те, що він добре вміє: намалювати! Так, так — він по пам’яті напише її портрета. І не звичайного портрета… Докладе всіх зусиль і всього хисту, щоб глядач відчув її ангельську душу, легке дихання, і лагідний усміх. Для нього ж, Мабілія завжди залишиться живою! Він збереже її образ довіку. 
 — То, кажеш, ніхто з моїх друзів не заходить сюди, — ледь стримуючись, щоб не розридатся, запитав Браувер.
 — Таки не заходять, — Ствердив Гектор, який, не дивлячись на занятість, не зрушив з місця. — Одні завершили науку і подалися по домівках. Інші збагатіли чи оженилися: почали відвідувати заклади варті їхнім статкам та уподобанням. Хоча! — обличчя його проясніло. — Завітав якось Рембрандт! Та ще й не сам, а з друзями. Він тепер поважний художник — має свого продавця картин. Це відомий у місті власник магазина художніх виробів і власник митецької майстерні Хендрік Ейленбюрг.
 — З радістю б побачився з Рембрандтом, ти знаєш де він мешкає? — Браувер розмовляв понад силу, ще будучи під враженням повідомлення про загибель дівчини. На душі лежав величезний камінь, але розумів — життя не зупинилося і треба думати про майбутнє. — Допоможеш, мені з житлом — Гекторе,
 — Певно, що допоможу. Адже на твого чергового малюнка чекає ота стіна, — Гектор вказав перстом на свіжо вибілену стіну. — Побачимо яких висот ти досяг у навчанні. — І змовницьки підморгнув: — коло вас і я зробився неабияким знавцем у художньому мистецтві.

***
 Гектор виконав обіцянку. В той же день, залишивши таверну на помічника повів Адріана до помешкання. Вони з осторогою, підсвічуючи шлях ліхтарями з оливовими світильниками всередині, довго йшили тривожною вулицею Амстердама. Темінь у великому, портовому місті, була золотою порою для для різного непотрібу, тому вільну від ліхтаря руку, Гектор тримав на руків’ї чималого кинджала. Проте, їм пощастило — небезпечної зустрічі не відбулося. 
 Нарешті, власник таверни підвів ліхтаря догори і освітив високі двері. Вони піднялися до четвертого поверху. Це був горішній поверх. Край місячного серпа зазирав у єдине невелике вікно маленької кімнатки. Воно було влаштоване у схил даху. Одна з похилих стін другої кімнати також була дахом, щоправда, вікно тут було набагато більше і місяць вже виднівся у всій своїй загадковій красі. 
 — Зате дешево. Бачу з твого одягу, що небагато приробив за час навчання, — спостерігаючи за роздумуванням Браувера, який обводив очима приміщення, сказав Гектор. — В сусідній кімнаті зможеш обладнати майстерню. Ну як — славно?
 — Еге ж, славно, — без особливого ентузіазму, відказав Адріан, дивлячись на місяць, що загостреним вістрям простромив жовтавотемну хмарину. — Спасибі Гекторе, не знаю, що б, я без тебе робив…
 — Радий, синку, хоч чимось пособити. Надіюсь, будеш частим гостем у таверні…
 — Куди ж я без тебе, — зітхнувши відповів Браувер.
 На другий день, сяк так упорядкувавши своє житло, Адрін подався до Рембранта. Він проживав неподалік — у невеликому, порівняно з сусідніми, будиночку. Браувер, якийсь час, зупинився перед житлом художника із сумом думаючи — чи матиме, коли небудь хоч такий? Може доведеться довіку проживати в тісних комірках. Поки він так роздумував у дверях з’явився сам господар. Придивився до незнайомця, що стояв перед ним і, обличчя осяяла привітна посмішка.
 — Не інакше, як Адріан Браувер власною персоною. Довгенько ж тебе не було видно — подорожувальнику. — Запрошуюче повів рукою позад себе. — Прошу до господи: надто цікаво дізнатися про твоє перебування в Харлемі. Майже три роки — не один день. — По дорозі пояснив: — Якраз, оце зібрався відвідати свого торгівця картинами. Тепер Ейленбюрг — зачекає.
 Сидячи у чималому приміщенні майстерні та роздивляючись полотна господаря, Браувер розповів про життя й навчання у Харлемі. Показав кілька дощок зі своїми картинами.
 — Послухай, друже! — захоплено вигукнув Рембрандт. — Як хочеш, але оці дві дошки, я в тебе придбаю. Боже! Яка експресія! Я відчуваю себе присутнім при цій бійці. А глибочінь другого плану… Молодець! Не даремно ти провів час у Франса Хальса! Зараз підемо до Хендріка Ейленбюрга: впевнений, що він із задоволенням візьме для продажу твої твори. Якщо ти ще ніде не влаштувався, можеш попрацювати в його майстерні. Думаю, портрети та картини з побуту, на які зараз шаленний попит, дадуть змогу підтримати твоє існування.
 Браувер, який зачудовано роздивлявся полотна господаря, з трудом відволікся від споглядання…
 — Безмежно вдячний Рембрандте, і радію з того, що тобі до душі мої дошки. Але дозволь відверто сказати: он, до того полотна, мені, як до неба пішки. Яка експресія!… А химерно вигнуті в єдиному пориві тіла коней! А відчуття тремтіння віття й листу на деревах! — Адріан розвів руками. — Ніде правди діти; кольорами та напівтоном ти володієш прекрасно. У цьому, мені ще тягтися й тягтися до тебе… А,як ти назвав цю картину?
 — Вистачить, вистачить! — замахав руками Рембрандт. — Нехай нас поливають медом чи брудом, шанувальники та недруги, а ми будемо творити. Чи не так?… А полотно це, зветься “Викрадення Прозерпіни”. А тепер — пішли! Нам ще сьогодні чимало треба встигнути. 

***
 Перші тижні, після повернення Браувера до Амстердаму, пролетіли в облаштуванні помешкання та праці в майстерні Хендріка Ейленбюрга. Портрети, картинки з побутового життя середнього класу країни, замовлялися й розкуповувалися за милу душу. В Адріана з’явилися гроші і можливість витрачати їх на різні забаганки. Але таке їснування не приносило йому повного задоволення. В душі, він ще продовжував вважати себе більше артистом і поетом ніж художником. Браувер знову й знову боровся з бажанням повністю віддатися товариству риторів, де його ще не забули і тепло зустріли. Він відривав години й дні від праці в майстерні для репетицій та виступів у театрі. Не забував і про гарячі диспути на зібраннях противників католицької церкви. Також, із задоволенням, зустрічався в тавернах та інших місцях, із небайджими до його поетичного таланту. 
 Проте за це не платили. 
 — Пане Браувере, — вкотре, після чергового зникнення на кілька днів, зауважував йому розгніваний Ейленбюрг. — Для мне, як шанованого торгівця, головне домовленість із замовниками. Ти ж, нахабно зриваєш всі терміни виконання. Я можу вибачити раз, вдруге; лише завдячуючи твоїй майстерності та протекції Рембрандта ван Рейна, але моє терпіння не безкінечне. До того ж, ти добре знаєш: мати власних замовників та продавати картини, не будучи членом Гільдії художників, дозволу не маєш. Подумай, що тобі краще: розвантажувати судна, бо ти нічого крім писання картин не вмієш, чи працювати над полотнами та отримувати в мене гроші для безбідного існування? 
 Браувер прекрасно розумів Хендріка Ейленбюрга і знав у чому для нього полягає загроза порвати зв’язки з торгівцем картинами. Але коли на шальках терез стояв улюблений театр та поєзія… 
 Не бачучи виходу із замкнутого кола, він ішов до таверни Гектора чи до їншої де завжди мав співчуття та розуміння. У колі однодумців, якими ставали знайомі й незнайомі якщо їх пригощають; відводив душу вином та духмяним тютюном з домішками п’янких трав. Часто після тих відвідин народжувалися картини, що були для нього ціннішими й важливішими за десятки портретів, написаних лише за для отримання грошей. Деякі з тих картин залишалися в тавернах — що дозволяло йому, безкоштовно столуватися якийсь час. Інші дошки або невеликі полотна, написані фарбами, чи навіть олівцем у нього купували. Більшість, він роздаровував милим друзям, у особі яких, знаходив розуміння та співчуття. 
 За вимушеним писанням не милих серцю портретів та побутових сценок, відвідуванням — для душі таверн, риторів та складанням віршів, проминула осінь. Настала зима: зі шквалами, вологими вітрами, що злісно кидали у вікно його житла, оберемки мокрого снігу. За час перебування в Амстердамі, Адріан так і не спромігся поміняти квартиру з горішнього поверху на щось пристойніше. Чомусь на це, катастрофічно не вистачало часу, а в потрібну хвилину — грошей. Зароблені кошти, мали незрозумілу властивість — швидко зникати. “Добру господиню тобі треба, — зауважував йому Рембрандт. — Скажу відверто: з тих пір як оженився на Саскії, я не маю клопоту з грошима”. Та після Мабілії, милі серцю жінки, Адріанові не зустрічалися. Короткі взаємини — для задоволення чоловічого бажання бували, але з такими жінками він розставався швидко і без жалю.
 Зима торжествувала. В квартиру, через безліч шпарин, задував злий вітер, приносячи іскристі сніжинки. При мерехтливому світлі каганця вини виглядали фантастично. Залишалося розвести фарби, вхопити палітру та додати фантазії і зимовій пейзаж готовий. Але скарлючені від холоду пальці не могли втримати палітри й пензля. Адріан зодягав на себе купу одежі, роблячись схожим на капустину. Загортався в ковдри та клав під ноги грілку з тліючим торфом, яку приносив служка власника будинку, але зігрітися не міг. До того ж якось, задрімавши після добрячого ковтка вина — мало не наробив пожежі (випадкова жарина потрапила на ковдру). Після цого, домовласник відмовив йому в грілці і не лише, адже страх перед пожежою в ті часи, був непереборний. Ледве умовив його Адріан, не спроваджувати з квартири посеред зими. 
 Відповідно до холоду був настрій. Вірші не складалися, не міг відвести душу малюванням. Тоді, попросивши вибачення в портрета коханоі Мабілії, який з лагідною,(як йому здавалося — співчуваючою) усмішкою, дивився на нього зі стіни — посилав усе “до бісу”. Після чого: місячи чобітьми мокрий сніг, наполовину змішаний з грязюкою — простував до Рембрандта ван Рея. 
 У майстерні затишного будинку товариша, відходив душею й тілом. Зручно вмостившись в глибокому кріслі з підлікотниками, попивав вино, яке Рембрандт розводив на чверть водою, коли писав не милі сецю, але потрібні для заробітку полотна. Смакуючи напій, Браувер, із задоволенням та деякою заздрістю спостерігав, з якою легкістю Рембрандт накладає мазки на полотно бо в нього, це виходило надто повільно і з натугою. “Зате, твої маленькі витвори, вражають досконалістю” — завжди відповідав на те Рембрандт. 
 — Лишень придивись до виразу обличь цього “Милого”, набитого дукатами сімейства. Нехай пробачить мені Бог, — Рембрандт, перехрестився до кутка, в якому, замість ікони стримів невеликий портерет Ісуса Хреста(скоріш, фрагмент до великого полотна). — Я з усіх сил, намагаюся придати оцим самовдоволеним фізіономіям, смиренного, навіть філософського вигляду, а дзуськи; самовдоволення від пишноти багатства, все одно, випирає назовні. — Він зітхнув. — Коли б не п’ять золотих дукатів, якими звабив мене Ейленбюрг, вже закінчував би “Повернення блудного сина”.

***
 Нарешті поволі розвеснилося. Все частіше у вікно почало заглядати звеселіле сонце, несучи радість і сум, адже проминуло більше п’яти років відколи Адріан залишив милих серцю: сестру Адалізу й няню Імму. Як там вони поживають. Чи живі? У країні де володарюють іспанці та інквізиція всього можна чекати? Як поживають друзі: Пітер-булочник і Йохан — син чоботаря? Дивлячись на великих птахів, що розправивши крила, пролітали у небі, жадав полетіти до рідного Оуденарде. Хоча б не до самого Оуденарде, але ближче до рідного краю. На згадку приходило запрошення Пітера-Пауля Рубенса, під час відвідин Франса Хальса. Тепер він — бажаний гість, навіть для видатного художника. Його, вже не затримуватиме слуга при вході до будинку, адже він не учень а майстер, і неабиякий майстер! Кожен хто бачить його картини одностайно про це твердить. 
 І, цей час настав. 
 За кілька днів, він залишить Амстердам. Так вирішив сам. Хоча, Адріанові не хотілося зізнаватися, що прискорив це рішення: розрив стосунків з Хендріком Ейленбюргом. Браувер намагався не думати про причини, що змусили торгівця картинами нарешті сказати йому “ні”. Вини за собою невідчував; бо завжди вважав, що не дозволено нікому — брудними чобітьми топтати його поривання до великого драматичного мистецтва й поезії.
 Останній вечір з друзями, у таверні Гектора, проминув невесело. Вино не допомагало. Мов дамоклів меч, висіло над ним відчуття, що вже ніколи не повернеться до цього гомінкого міста, з милими серцю людьми. Міста, яке (не зрозуміло для нього чому?), так і не зробилося рідним. 
 — Не забувай синку старого Гектора, — не зводив зволожілого погляду здоровань. — Ми тебе любимо, і завжди раді бачити тут. Еге ж друзі? — “Еге ж! еге ж!” — погоджувалися підіймаючи догори кухлі з напоєм знайомі й незнайомі присутні, які опоясали великий стіл, заповнений прощальним Адріановим пригощанням. 
 Вже сидячи в диліжансі відчув незручність і вину, що не попрощався з Рембрандтом. Адже той, був щирим товаришем і безліч разів допомагав у скрутну хвилину, як доброю порадою так і грошима. Зокрема, навіть вважаючи себе зрілим художником, від Рембрандта він багато чому навчився: особливо в показі глибини другого плану та тремтливому рухові на перший погляд не примітних, але надто важливих деталей. Десь, в глибині душі, Адріан був упевнений, що Рембрандт його зрозуміє. Адже, живучи в Амстердамі, той, також, сумував за рідним Лейденом. У цьому місті залишилося його коріння та зроблені незабутні перші кроки до вершин художньої творчості. Саме в Лейдені, у майстерні на горищі великого холодного сараю; вони, з Яном Лівенсом, ще зовсім юні — написали свої перші значні полотна. Нехай не зовсім зрілі, проте полотна, в яких пошановувачі побачили й відчули майбутніх зірок першої величини на художньому Олімпі Нідерландів. 
 З кожним льє, рідкі деревця пробігаючі за вікном диліжансу, настирливо вказували Адріанові, що далі й далі від’їзджає від Амстердаму. Думки про щасливе майбутнє, яке чекало на нього в рідному краї, притуплювали жаль розставання з Голандією. Чіткіше й чіткіше, знову, почав з’являтися перед ним образ Елізи. Образ, який на протязі довгих п’яти років після розставання, залишався таким же юним, яким запам’ятався під час останньої зустрічі. Усміхнене, миле обличчя, виринало так потужньо, що майже затьмарило образ Мабілії. Дівчина з Амстердаму, залишилася в закутках пам’яті лише, як солодко-терпкий спогад. Принагідно, Адріанові згадався багатий торговець (напевно до нестями закоханий в покійницю). Спочатку той просив продати портрета, потім вимагав — навіть погрожував, нарешті, майже плакав. Не зводячи палаючого погляду з полотна, чоловік пропонував золоті дукати — купу дукатів, за яких можна було придбати десяток портретів. Безумовно, такі гроші для подорожі були б не зайві. Проте Адріан подарував портрета Гекторові, котрий якось натякнув, що ніяк не може забути славної дівчини. Старий прийняв полотно зі зволоженими очима.
 Здоровенний чолов’яга, як найціннішу коштовність: довго тримав портрета в простягнутих руках — роздивлявся. Потім поставив на стільця, притуливши до спинки… Відійшов на кілька кроків. Вже не стримував струмочків, що котилися по щоках. Потім важко зітхнув, провів рукавом по обличчю. Зі словами: “Щось, я швидко мокріти став… Напевне старію…”, прилаштував портрета на самому видному місці таверни, але досить високо, щоб захмелілі відвідувачі не могли причинити ніякої шкоди.
 За шурхотом коліс по мокрому піску, все що відбулося в країні, яка зробилися йому майже рідною, відходило в минуле. На цю мить, Адріана турбувало майбутнє в Антверпені. У місті в якому по прибутті він задумав оселитися, своїх художників було більше ніж достатньо. Як його сприймуть на батьківщині? Йому було відомо: над Бельгією продовжує володарювати мода на біблійні та історичні сцени. Місцевий художній ринок несміло починають наповнювати портрети, пейзажі та натюрморти. В його ж милому побутовому жанрі майже ніхто не працює. Хіба-що: справу Пітера Брейгеля Старшого, продовжує один з синів — Пітер Брейгель Молодший, та ще, старіючий Корнеліс Дрохслоот. 
 Отже, на нього чекає — непочата нива, яку повинен засіяти добірними картинами на дошках, адже йому до душі, писати саме на дошках. Пригадалося, як вперше, батько запропонував написати на дошці простенький сюжет. При цьому він сказав: “Допоки в наших лісах вистачає дуба та липи, я віддаю перевагу дошці, чого й тобі раджу”. І хоча малюнки для картонів, що використовувалися в виробництві гобеленів, батькові доводилося виконувати на цупкому папері — малювати “для душі” йому, все одно, приємніше було на дошці.
 Браувер поглянув на морок за вікном і зручніше вмостився на лаві. В думках, він вже бачив себе в Антверпені. Головне, що заспокоювало й бадьорило: манера і тематика його картин, до того відмінна від витворів більшості майстрів Фландрії, що ніяк не повенен загубитися поміж ними. Навпаки: він принесе з собою нове, як ковток свіжого повітря, доконче потрібний для для країни, що застряла в позаминулому столітті.
 — Готуйся ж до зустрічі з блудним сином — батьківщино… Я повертаюсь! — На останок прозвучало в змореній дорогою, думами та надіями голові. І, заколисаний хитавицею диліжанса, Браувер поринув у сон. 

Частина друга

Розділ 1
На батьківщині
 
 Після прибуття до Антверпена, не зважаючи на втому, Адріанові дуже захотілося побачитися з товариським матросом зі “Святої Марії”. Цікаво: як нині живеться чоловікові, що зробився вірним товаришем на час його короткого перебування в місті? 
 Пристань з пам’ятним «стовпом Кристофера», знаходилася на іншому боці Антверпена. Залишивши речі в заїжжому дворі Браувер попростував до порту, оглядаючи місто по дорозі. З якогось часу, в Адріана зробилося звичкою і навіть потребою: не поспішаючи, пройтися вулицями, особливо незнайомими. Він повинен обов’язково впірнути у вир життя щоб відчути це життя на собі. Адже, лише увібравши рух, активну міміку та емоції, що переливали через край, міг відтворювати образи і дії в своїх картинах. Неприємне ж враження, від невдачі за минулого перебування в Антверпені, не дозволило тоді цього зробити. 
 Антверпен тисяча шістсот тридцять першого року вражав спокоєм. Браувер, ще в Амстердамі, від утікачів з міста дізнався: після буремних визвольних подій тут залишилася лише третина від понад ста тисяч жителів. Протестанти і більшість ділового люду перебралися до вільної від іспанців та інквізиторської католицької церкви Голандії. Левова частина з них осіла в Амстердамі. За майже п’ятирічну відсутність Адріана в Антверпені нічого не змінилося. Підтвердження провінційності міста виникло мрямісінько перед очима: за дві вулиці від головної площі Гроте Маркт, дівчинка з лозиною в руці, випасала на клаптику зелені рябу свиню з виводком бадьоро хуркаючих поросят. “У Амстердамі, та навіть у Харлемі, таке диво йому не зустрічалося” — подумав Браувер і попрямував у бік собору Богоматері, вежу якого можна бачити не лише з будь-якого місця Антверпена, а й за десяток лье від міста.
 Перед величним Кафедральним собором Діви Марії він, як і минулого разу завмер у благоговінні. Собор із вежею понад сотню метрів у вишину вражав і тепер. Вражав не лише вежею, а й ліпниною та кольоровими вітражами. Такого в Голандії Адріанові не доводилося бачити. Ні в яке порівняння з цим у містах де йому довелося побувати не йшли протестантські церкви зі стінами без будь-яких прикрас, або просто побілені вапном. 
 Не стримавшись щоб не зайти до храму, вже вкотре, він звернув увагу на витвори великого Пітера-Пауля Рубенса. Браувер захоплено вдивлявся в полотна з триптиху: “Зведення хреста”,”Звільнення з хреста” та “Воскресіння Христа” а також — “Успення Богородиці” яке з’явилося за час його відсутності, на алтарній частині головного порталу. Боже ж мій! Фантастичне мерехтіння біло-сірих відблисків на мертвому тілі Христа та складках савана… Конраст між світло-бурштиновим та червоним і коричневим. Хіба ж можна краще передати важкість смерті та мить, як звільнене від хреста тіло сповзає в простягнуті руки святого Іоана. Тільки великий майстер може відчути і відтворити це у фарбах. Та так, що неможливо відвести погляду від картини? У мізки, розпалені побаченим закралася думка: майстер Рубенс, одними лише цими полотнами увіковічнив пам’ять по собі. Скільки ж ще геніальних картин написано ним! А що по собі залишить він — Адріан Браувер? Молодий чоловік у роздумі почесав потилицю. Де його дошки, де портрети під чужими підписами? Напевне вже не один десяток їх набралося, якщо не сотень. 
 — Та все, що було раніше, це не те! — вигукнув непомітно для себе. Повів очима по боках: чи не надто звернув увагу присутніх. Йому б цього, чомусь, не хотілося. Вже в думці продовжив: — так, це не його! Він має свій стиль і свою манеру! Він писатиме так, щоб кинувши лише побіжний погляд на його дошку, кожен сказав — це Адріан Браувер створив. 
 Перед очима вервечкою пропливали картини та образи видатних митців: Пітера Брейгеля старшого, Пітера-Пауля Рубенса, Франса Хальса та Рембрандта ван Рейна. Кращих серед десятків художників, які додали йому в майстерності колориту та тоновій композиції. Завдяки цьому, порівняно невеликою кількістю кольорів, може найефективніше використовувати свій задум. Але тепер, не буде він повторювати найближчого по духу Пітера Брейгеля! Ні! Він додасть свого. І такого, що його будуть упізнавати, а Фландрія пишатиметься, що на її просторах жив і творив Адріан Браувер — картини якого не сплутаєш ні з якими іншими. Гордий з свого рішення, та не облишивши наміру, побачитися з давнім товаришем, Адріан залишив величний храм і попрямував до пристані. 
 Пересікаючи площу Гроте Маркт — великого пожвавлення не помітив. Біля міської ратуші — помпезної будівлі в стилі ренесансу, заклопотано метушилися службовці та чекали своєї черги відвідувачі. Кам’яна плитка, перед ратушею сяяла чистотою. Зате, за якісь пів-сотні кроків, при підході до будинку м’ясників, що завдяки стінам з червоної цегли та пісковика, своїм виглядом нагадував величезну шинку з прожилками сала, вдарив подразнюючий ніздрі дух. Поряд з будівлею, прямісінько на вулиці, забивали тварин і проводили первинну обробку туш. Браувер, затуливши носа, прискорив ходу і незабаром наблизився до Шельди.
 Річка навпроти Антверпена, особливо широка. Ледь видимі будівлі на тому боці ховаються серед густої зелені. З поміж зелені, виглядають кілька церковних шпилів, що золотом зблискуючи на сонці — тягнуться до неба. Лівий берег вважається передмістям Антверпена де проживають лише селяни та заможні жителі міста. Останні мають там заміські володіння де можуть дозволити собі у свята й вихідні, відпочивати від трудів праведних.
 Браувер, зупинившись майже на краю причалу, довго, до болю в очах, вдивлявся на протилежний бік. Адже саме там, була садиба юної Елізи. Йому раптом захотілося найняти човна і негайно податися туди. Може це єдине місце на землі (окрім, хіба що, Оуденарде) — де на нього чекають. Проте, на ту мить, окрім кількох вітрильників, що плавали на чималій відстані — жодного судна поряд не виявилося. Запевнивши себе, що до милої дівчини обов’язково дістанеться, але пізніше. Спочатку стане міцно “на ноги” і лише після того, з повним правом, з’явиться перед капітаном та його гарненькими дочками. Ще раз поглянувши на протилежний беріг, молодий чоловік підійшов до знайомого стовпа. 
 Моряка біля стовпа не виявилося. Браувера це не дуже подивувало, адже близько шести років проминуло — не одна мить: мало що з бравим моряком, могло статися за цей час. Адріан, поляпав по блискучій поверхні потемнілого від часу стовпа і усміхнувся: — “Дякуючи тобі, багато моряків після відвідин таверни залишалося в вертикальному стані — окрема подяка за Крістофера.” Відчуваючи та всотуючи просолений морем дух того люду, потримався долонями за поверхню, натерту спинами, руками та лобами невідомих «морських вовків» і, попрямував до знайомої таверни. 

***
 У таверні було гамірно. Кілька здоровенних чоловіків у одежі вантажників грали в карти. За іншим столом, моряки обхопивши за талії двох жінок, намагаючись напоїти їх з чималих глеків. Жінки чинили опір, проте до того слабкий, що вино таки потрапляло до їхніх широко відкритих ротів. Далі, у самісінькому кутку, в повному мовчанні, сидів невеличкий гурт чоловіків. Їх немов туманом, окутував густий, пахучий димок. Майже не початі кухлі, та глеки з вином, свідчили, що чоловікам і без спиртного добре. Деякі з них, залишивши люльки на столі, із зачумленими поглядами, безсило звісивши руки, повідхилялися на спинки стільців.
 Адріан відвів очі від курців. Він би й сам із задоволенням приєднався до них, бо ще з Амстердаму, призвичаївся до паління тютюну змішаного з п’янким заморським зіллям. Бавився ним, навіть за писанням картин, адже після однієї, двох люльок і фарби на полотно лягали вільніше. Щоправда, після особливо пристрастного паління, по кілька днів не міг прийти до тями. Порятунком знову ставала люлька, того ж таки клятого зілля. Проте, надто дороге було те заморське чудо, а монети в його кошелі дзвеніли не часто. Може тому й не зятягло його у свої незримі, але міцні сіті з яких багато знайомих та друзів не виплуталися до скону недовгого віку. Знаючи про те, не дивлячись на страхи та складнощі з придбанням: Адріан іноколи, не міг відмовити собі у задоволенні — взяти до рук люлечку та вдихнути п’янкий аромат. Але не зараз! Сьогодні йому потрібен тверезий розум і свіжа голова. Наступивши ногою на хтиве бажаня, Браувер всівся подалі від зваби — в інший куток. Згодом, служка поставив на стіл їжу та кухоль пива і він заходився вгамовувати спрагу й голод.
 Раптом, з криком: — “Та ти ж махлюєш, син сатани!” — Один з картярів звівся на ноги і з розмаху затопив у фізіономію сусідові. Той від несподіванки беркецьнувся на спину. Сусід, вхопив задираку за плечі, намагаючись стримати. Та розгніваного чоловіка не сила зупинити — різким рухом звільнившись від тримаючого, кинувся до лежачого. До бійки приєднався один з матросів. Столи, стільці, лавки полетіли в різні боки. Браувер, облишавши їсти, розгарячілим поглядом всотував у себе хід бійки: вирази облич учасників, рухи, вигуки. Оце тема! Ось що треба малювати. Боже, які обличчя, яка експресія! Саме таких чоловіків і жінок, діставших до вершини емоцій він малює й буде малювати. Хіба ж відшукаєш де такий вибух емоцій та завзяття, як не в таверні, чи на гулянці. На ту мить, Адріан відчував свою спорідненність з Пітером Брейгелем старшим. Адже той, як ніхто інший, міг відтворити таке дійство.
 Згодом, учасники бійки втихомирилися, щоправда, не без допомоги господаря таверни, статурою схожого на Гектора з Амстердаму та двох дебелих служників. Присутні дружно заходилися наводити лад у приміщенні, потім, немов нічого не сталося, повернулися до глеків з вином, жінок та карт. 
Браувер, все ще під враженням від побаченого, допив пиво і вирушив облаштовуватися на ночівлю.
***
 Після полудня мінлива погода приморського краю, вкотре показала своє обличчя. Сонце, що до цього раз-по-раз весело визирало з-за легких пухнастих хмаринок заховалося. Вітер з моря пригнав важкі, темні хмари, що висіялися мілким нудотливим дощем. Адріан аж зрадів коли нарешті дотеленькав до будинку майстра Рубенса, який знаходився досить далеко від вулиці, де він винайняв квартиру. 
 Браувер упевнено завернув до парадного входу. Служник при вході, очевидно не чекаючи такого нахабства, мовчки пропустив його у двір. Адріан ступив ще кілька кроків і, зупинився зачудований. Перед розширеними від здивування й захоплення очима молодого чоловіка з’явився казковий сад, з доглянутою рослинністю та клумбами з яскравим різноцвіттям. Рукотворне чудо оточувало безліч статуй. На дальньому боці саду, виднілася альтанка у вигляді античного храму з величною статуєю Геркулеса та Вакха й Цецери з боків. Упевненість почала залишати Адріана. Коли ж проходив крізь пишно декорований барельєфами на міфічні теми та алегорії трьохарочний портик — зникла без остатку. Побачивши служника у дворі, оточеному з трьох сторін зблискуючими під вранішнім сонцем вікнами та багатьма дверима, затинаючись, повідомив про себе. 
 І, диво! 
 — Майстер Адріан Браувер! — вигукнув служник у бік найбільших дверей. Упустити! — долинуло відтіля.
 Адріан видихнув з полегшенням.
 — “Ага, до “майстра” ставлення інше ніж до просто — відвідувача” — майнуло відчуття вдоволення і водночас образи(при згадці про минулі відвідини Рубенса).
 Служник, крізь височенні двері, провів його до майстерні й залишивши при вході зник у глибині приміщення. Адріан вражено крутив головою навсебіч. У порівнянні з майстернею Хендріка Ейленбюрга з Амстердаму тут було все збільшене в рази. У великій залі, освітленій безліччю віконець розташованих по колу під самісіньким дахом, працювало за мольбертами більше десятка художників. Одним позували натурники, інші, завершували свої картини на одинці. Брауверу здаля кинулося в очі чимале полотно де яскравими фарбами зображено полювання на левів. Картина вражала потужніми емоціями та реальністю події, що відбувалася перед його захопленим поглядом. Зайнятий спогляданням полотна, лише згодом розгледів Рубенса, який з палітрою в руці стояв збоку від великого мольберту на якому була прилаштована рама з картиною. Майстер від часу зустрічі в майстерні Франса Хальса, майже не змінився: такий же стрункий, підтягнутий. Навіть робочий одяг не міг заховати благородства в поставі. Поруч нього, також з палітрами, стояло двоє чоловіків. 
 Вислухавши служника, Рубенс повернув голову до входу і з привітним усміхом, запрошуюче, помахав до Адріана рукою.
 — Згадав таки про земляка! — вигукнув, усміхаючись, коли той підійшов. Поклавши палітру на столик, простяг руки назустріч. — Вітаю, вітаю — молодий чоловіче. Виявляється; не звабив тебе ні Харлем, ні Амстердам — вирішив повернутися до рідної землі?
 — Засумував за рідним краєм — майстре Рубенсе, — Адріан від хвилювання ледве тримався на ногах. Адже з ним, як з рівним розмовляє сам великий майстер!
 — Вірно зробив юначе. Радий за тебе. Я теж колись так зробив, залишивши Італію та Австрію, і не жалкую. — Рубенс жестом показав на чоловіків: — Познайомся — мої найближчі однодумці, соратники й помічники: знаний портретист — Антоніс ван Дейк та майстер помпезних витворів — Якоб Йорданс. А до нас завітав: молодий, талановитий майстер не звичного для наших країв, побутового жанру, на ймення Адріан Браувер. Ти взяв з собою витвори, щоб ці чоловіки могли наочно пересвідчитися хто перед ними?
 Адріан, все ще вражений від побаченого, невпевнено дістав з торбини кілька дощок і художники почали з увагою їх роздивлятися.
 Ненабагато старший за Браувера Антоніс ван Дейк після огляду черговоої дошки, звів на нього зацікавлений погляд.
 — Майстер Рубенс вірно підмітив. Щоб досягти такого глибокого колориту та композиційного вирішення у невеличкій за об’ємом картині треба мати неабиякий талант. Впізнаю стиль Франса Хальса. Пан Адріан, довів його до досконалості. Вельми задоволений з нашого знайомства.
 — Згоден з тобою — Антонісе. Проте я краще сприймаю монументальні полотна, — буденно мовив Йорданс. — Хоча, побутова тема теж має право на існування навіть тут, у Фландрії. 
 — Такі вони, мої соратники. — Рубенс розвів руками, немов прохаючи вибачення за товаришів, — без меду в словах, проте справедливі. То ж, відходь потрохи від Нідерландів з її скромністю у кольорах та побутовістю, і приєднуйся до високого мистецтва. Як сказав Якоб Йорданс: у нашій папській Фландрії більше полюбляють монументальні полотна з життя святих, античну міфологію, сцени полювань, а потім вже — портрети та інше.
 На завершення візиту Пітер-Пауль Рубенс запропонував Адріанові працювати у його майстерні. Щиро подякувавши, Браувер пообіцяв подумати, адже після майстерень Хальса та Хендріка Ейленбюрга йому не дуже хотілося знову повертатися до обридлих портретів, та полотен далеких від його уподобань. Почувши Адріанове “подумаю” — Якоб Йорданс і ван Дейк переглянулися —(чи не занадто високої думки про себе, цей нікому невідомий молодик)? Інші, роками чекають своєї черги — стати учнями великого майстра та працювати в нього… Проте Браувер, не помітивши тих переглядок, крокував до виходу.
 Він лавірував поміж щільно розставленими мольбертами, намагаючись на своєму шляху нікого й нічого не зачепити. Але зойк: “Ой, ти мало не звалив мого полотна”, змусив його зупинитися і притримуючи похилену раму вибачитися перед молодим художником. Браувер навіть затримався біля нього. Одразу й познайомилися. Молодиий майстер назвався Давидом Тенірсом Молодшим, адже батько, завжди залишиться “Старшим художником і першим учителем” — з приємною усмішкою пояснив Давид. Він очевидно чув розмову між прибулим та Рубенсом, бо ніяковіючи перед: на вигляд, лише трохи дорослішим за нього Адріаном, який на рівних розмовляв з майстром — запросив у гості. 
 Браувер залишив Пітера-Пауля Рубенса у сум’ятті почуттів. З одного боку його похвалили за відчуття колориту, стилю та композицію. З іншого, відчув свою творчість далекою від місцевих потреб. В головного замовника художніх творів — католицької церкви, він успіху не матиме, це беззаперечно. Навіть не дивлячись на те, що досяг не аби яких вершин у малюванні. Поте, миттю себе заспокоїв: будуть інші пошановувачі його таланту, які бажатимуть придбати картини. Он де, навіть майстер Рубенс придбав кілька дощок і гарно за них заплатив. Тепер йому вистачить коштів, не лише існувати якийсь час. Вистачить, навіть, для облаштування невеликої майстерні. Як буде далі — життя покаже. Головне, що він повернувся: хоч на зранену війною, заповнену ворогами та католицькою інквізицією, проте рідну землю. До усього, він не лише художник, а ще й, артист і поет. Він обов’язково відшукає в Антверпені чим порадувати душу й серце, адже риторичні товариства тут є. До того ж — ніколи не припинить він боротьби за звільнення рідної Фландрії від іспанських загарбників. Ніколи! І його зброєю буде слово й пензель, а якщо треба то й дії — нехай вони затямлять це у своїх олов’яних головах. 
 Адріан сторожко повів очима навкруги, немов хтось міг прислухатися до його думок. Не помітивши нічого підозрілого та збадьорений словами великого Рубенса і думкою, що він потрібен рідній землі — завернув до найближчих, запрошуюче відчинених, дверей шинку. Адже, де ще можна відчути вільнолюбивий дух свого народу, випалити люлечку духмяного тютюну та за глеком доброго вина повести щиру розмову. 

 Розділ 2 
Спокуси й реальність

 Наступні кілька тижнів промайнули в облаштуванні житла, кутка для майстерні та продовження знайомства з містом. У вільний від занять час, він із задоволенням прогулювався по одному з найвідоміших у середньовічній Європі, велетню на Шельді. 
 Як і кілька років тому, Антверпен повільно відходив від потрясінь завданих війною. Відтоді, як місто залишило більше половини населення, люду не багато додалося. Хіба що, збільшилося євреїв, котрі окрім банків, активно взялися за обробку дорогоцінного каміння та продаж діамантів. Прибульці за безцінь скупляли спорожнілі будинки і недорого здавали наймачам. 
 На першому поверсі одного з таких будинків, неподалік від площі Гроте Маркт, Адріан і поселився. Частину грошей, що припас та сплачених Рубенсом за картини, витратив на опорядкування квартири та облаштування майстерні. Інша частина швидко почала танути в шинках, де нові знайомі та незнайомці, попиваючи пиво й вино за його рахунок, дозволяли завантажувати вуха, віршами та геніальними планами на майбутнє. Іноді, дехто з тих знайомих, просинався вранці у квартирі Адріана. На здивоване запитання відповідав, що допомагав дістатися надто хмільному додому. Залишився ж ночувати тому, що було запізно, адже небезпека нічного міста, чатує на перехожого повсюди. Браувера це підночовування не дуже турбувало, так бувало й в Амстердамі.
 За цей період він завершив роботу над кількома дошками і досить вигідно спродав. Мав у запасі ще безліч замальовок, та працював через силу, бо таки вважав, що малювання не головне у його житті. Проте для облаштування побуту та безтурботного існування потрібні кошти, які заробити міг писанням картин. Безперечно: можна було б приєднатися до гурту вантажників на пристані. Вони б не відмовили, адже деякі з них, неодноразово випивали за його рахунок. Та коли Адріан уявляв, що змінить свою білосніжну сорочку з розлогим коміром на робочу мішковину, його пробирав дрож відрази. Хоча, маючи гроші, пригощав знайомих і незнайомих різного пошибу, адже молодий чоловік не уявляв існування без спілкування. Особливо без неодмінних похвальних висловів, що додавали жаги й натхнення до творчості! До всього: у нього — несподівано з’явився учень. Взагалі-то, Браувер іноді розмірковував, що має чим поділитися з бажаючими навчатися художньому мистецтву. Щоправда, на заваді була відсутність членства в гільдії художників, що давало право мати учнів. Та можна ж навчати й не афішуючи…	
 Почалося все до смішного просто. До нього зачастив з відвідинами, кругловидий товстун з веселими очима — булочник Йос ван Красбек (Адріан вже й не пригадує — напевне познайомилися в таверні). Йос кілька днів, безугаву, захоплювався його картинами і, очевидно вважаючи, що підготував грунт: напросився до “великого” майстра в учні. Брауверові це лестило — погодився. Для податківців, домовилися називати це товариською послугою. 
 Навчання відбувалося в звичному порядку: розтирання сухих компонентів фарб, прибирання приміщення, чищення пензлів майстра, і ще безлічі різних, незначних, але потрібних обов’язків. Очевидно учневі, який розраховував на швидкий і необтяжливий результат це обридло, бо вже який день не з’являється. Це, безперечно, недобре: за час його відвідин, Адріан навіть звик до хлібців, пиріжків та пива, які той завжди приносив з собою (адже ніде правди діти, клятих грошей, останнім часом, у вчителя бракувало). Що ж, філософськи подумав Адріан, може ван Красбек зрозумів, що його стезя — хлібні справи… Хоча у здібності йому не відмовиш; товстун вже почав, досить схоже, копіювати його картини. Але це власне бажання булочника і Адріан не збирався наполягати.
 Якось, під вечір, залишившись на самоті (чого завжди не любив — адже артисту потрібна публіка), Браувер лежав у ліжку і бездумно дивився на вибілену вапном стелю. В якусь мить у напівсонних мізках, мляво виринув спогад: під час відвідин Рубенса, його запросив у гості молодий художник Давид Тенірс. Адріан, ще трохи подумав і підвівся: чому б не піти. До всіх нових знайомств із вантажниками, матросами, службовцями і просто неробами чи гультяями, йому безумовно потрібно знатися з колегами-художниками. До Пітера-Пауля Рубенса не тягнуло — надто велика різниця у статусі. Якщо бути відвертим: йому важко зносити докірливий погляд майстра, який без слів натякав на життя (без мети) і трату таланту на несерйозні, як одного разу сказав — картини. Браувер спересердя гепнув кулаком по простирадлу: це його — Адріанове життя! Нікому не дозволено влазити до нього, навіть Рубенсу!…
 Щодо Тенірсів, можна й завітати. Вирішив — треба діяти! Швидко зібрався. Прикупив по-дорозі глека з Рейнським червоним (на це якраз вистачило), і попрямував за адресою, вказаною Давидом Тенірсом Молодшим.
 Будинок Тенірсів не йшов у ніяке порівняння з помешканням Рубенса, проте, у ньому було все для життя великої дружної родини. При вході, Адріана зустрів Давид і одразу повів до майстерні.
 — Батько крім написання картин, займається ще й торгівлею творами інших майстрів — принагідно, пояснив гостеві. — Якщо буде бажання і потреба, можеш тут свої твори виставити на продаж.
 У майстерні, яка одночасно слугувала за магазин, Тенірс Старший завершував досить велике полотно з життя святих. Адріан з цікавістю розглядав приміщення. Окрім кількох мольбертів із незакінченими картинами, безліч різноманітних полотен на стінах, невеликих скульптур та розмальований посуд на полицях. Дивлячись на господаря, Браувер відмітив разючу схожість між сином та батьком, хіба-що без молодого блиску в очах та сивій бороді у Старшого. 
 Майстер привітно усміхнувся до Адріана і вказав рукою з пензлем на крісло неподалік.
 — Ще кілька штрихів і я до ваших послуг. Треба завершити невідкладне замовлення для храму, а я вже не такий швидкий, як раніше.
 Тим часом, до глека виставленого на невеликий столик, Давид Тенірс Молодший додав ще глека і поставив кілька порожніх кухлів. Нарешті Старший відіклав пензлі, витер руки полотенцем і всівся на стілець підставлений Молодшим. У відношеннях і розмові між між ними, Браувер відчув щирість родинного відчуття та взаємоповагу і по доброму позаздрив тому. Адже він з батьком ніколи цього не мав. Подумалося: напевне такі відносини дуже важливі для щасливого існування, яке, очевидно, має Тенірс Молодший у батьківському домі. 
 Його сумні роздуми перервав голос Тенірса Старшого:
 — Казав Давид, що ти після мандрів вирішив осісти у Фландрії. А я от, в Антверпені усе життя прожив. Проте вважаю, що людині добре скрізь де їй зручно і комфортно, як матеріально так і морально. — Очевидно відчувши, що ця тема не вельми приємна для гостя, запитав, чи приніс Адріан свої картини — цікаво глянути… Якщо вони варті того, він із задоволенням буде їх продавати: — Але, спочатку по келиху за знайомство…
 За розмовою та оглядом творчості господарів і дощок Браувера непомітно спливав час. Служка запалила оливового каганця над столом і кілька свічок в химерних канделябрах прикріплених до стін. Темрява відступила до кутків. Добре Адріанові було з Тенірсами, навіть не хотілося залишати цей привітний дім…
 Супроводжуючи до виходу, Тенірс старший повторив фразу Рубенса, що у Фландрії більше в ціні картини на релігійні теми, адже церква, поки-що, має вагу і гроші. А ще: знедавна почали користуватися неабияким попитом: колективні та сімейні портрети… Він вибачливо усміхнувся: — Це я кажу, як продавець картин, адже не кожному дано зрозуміти, відсіля й виявити бажання придбати, твої досконалі та далекі за духом для фландрійців, витвори.
 Браувер залишив привітний дім задоволений від знайомства з родиною Тенірсів. Не дивлячись на невелику ложку дьогтю від Тенірса Старшого на прощання — впевнився, що має місце для продажу картин. До того ж, у нього з’явився товариш-учень, бо Тенірс Молодший натякнув, що йому більше до смаку манера Пітера Брейгеля Старшого і Браувера, ніж батькова та Рубенса. 
 Найголовніше ж! Давид Тенірс Старший, як секретар Гільдії художників Антверпена, пообіцяв замовити слово щодо прийняття Адріана до членів Гільдії. Це — своя окрема майстерня, праця без обмежень з багатими замовниками, вільний продаж картин і безперечно «учні», а не «товариші». Адже Гільдія завжди стояла і стоїть горою за своїх членів. 

***
 Майже пів-року, перебування на батьківщині, для Браувера проминули в напруженій праці над новими картинами та завершенням замальовок зроблених раніше. Адже потрібно було стверджуватися, серед більш ніж півсотні знаних художників міста. Для цього, пересиливши себе, за рекомендацією Тенірса Старшого, написав дюжину портретів. Може, завдяки саме цьому придбав кількох поважних шанувальників серед купців та банкірів Антверпену. Один з банкірів — Валдуін Дандой, навіть віддав йому в науку сина-переростка. Молодий чоловік, маючи тридцяти років, ніяк не міг визначитися чому себе присвятити. Вказуючи пальцем на молодика, який позіхаючи з’явився в кабінеті, очевидно, ще не відійшовши після учорашнього застілля, заклопотано мовив: “Нехай, якийсь час, Ян побуде під твоєю опікою. Може врешті решт, хоч щось припаде йому до вподоби — окрім пусто-порожнього марнування часу в тавернах та з дівицями” 
 І Адріана, нарешті, помітили. Щоправда, не без участі Пітера-Пауля Рубенса та Давида Тенірса Старшого. Одного звичайного дня в квартирі з’явився посильний з гарно оформленим запрошенням: “З причини прийняття майстра Браувера Адріана до Гільдії художників” йому потрібно з’явитися до приміщення гільдії, такого дня, о такій годині… Адріан з радощів був на сьомому небі. Тепер він без перепон буде продавати свої картини і не працюватиме у кімнаті поряд з ліжком та столом для їжі. У нього, нарешті буде окреме приміщення для майстерні. І матиме власних учнів не підпільно. Адже це не лише додаткові гроші, а й знак та розуміння оточуючими, високого рівня майстерності. Ван Красбек заради такого випадку, виставив на стіл здоровенного глека і майже до ранку слухав плани й мрії товариша-вчителя.
 З причини прийняття до гільдії, Адріанові довелося облаштувати святкову вечерю. Та він не жалкував за флорини затрачені на святкування, адже для щасливого життя і натхнення в творчості, йому вкрай були потрібні похвальні промови, яких того вечора було більше ніж достатньо. 
 За кілька днів Адріана “запросили” до Рубенса. Роздивляючись його останні твори на дошках та невеликих полотнах, майстер небагатослівно порадів за зрослу майстерність молодого колеги. Похвалив і за писання портретів. Між іншим додав, що саме портрети: чи не найбільше посприяли прийняттю того до Гільдії. Беззаперечно — найбільшою похвалою від нього, було придбання ще кількох дощок для своєї чималої колекції. 
 Друзі-помічники майстра: портретист ван Дейк та монументаліст Якоб йорданс були, як завжди, поряд. Перший з похвальною усмішкою, другий зі скептичною міною на обличчі, теж, якийсь час роздивлялися картини Адріана. Вловивши мить, ван Дейк взяв Браувера попідруку і відвів у бік від працюючих над черговим велетенським полотном товаришів.
 — Я готую низку портретів видатних художників країни. Міська управа, для цього, чималу залу виділила. В доробку вже більше десятка славних майстрів. — Ван Дейк підбадьорливо усміхнувся. — Порадившись з майстром Пітером, пропоную попозувати. Впевнений, не будеш заперечувати, якщо і твій портрет з’явиться в тій залі.
 Ця пропозиція від художника, відомого не менш ніж Рубенс, була для Адріана кращою з усіх похвал. Безумовно, він буде безмежно радий позувати Антонісу ван Дейку.
 Дні й місяці після обрання в члени Гільдії, були заповнені плодотворною працею; цікавими зустрічами з колегами по цеху, які почали сприймати його як рівного собі. Адріан нарешті зрозумів — як важливо бути обраним до Гільдії художників, і був гордий та щасливий з того. 
 Раділи за нього знайомі й незнайомі в тавернах, без відвідин яких не міг обійтися, — адже герої його картин були завсідниками таверен. Окрім того, ніде правди діти: відчував потяг окрім доброго вина чи пива, до кількох люлечок заповнених тютюном із заморським зіллям.
Життя продовжувалося…

***
 Одного звичайного ранку, поснідавши учорашніми залишками, Браувер взявся до завершення чергової картини на дошці. За вікном сіяв звичний для Антверпена дрібний дощ. Іноді, пориви вітру стукотіли краплинами по підвіконню. Проте, це не заважало малюванню. 
 Поринувши у творчий процес, Адріан повільно, але впевнено долав проблему з півтонами. Чергова бійка картярів у таверні оживала на очах. Залишалося підправити чималий глек у руці нападника, щоб ще більше підсилити враження руху… Двері без стуку відчинилися і в кімнату вкотився Йос ван Красбек.
 — Вітаю, вітаю — майстре Адріане! — загорлав з порогу булочник, виблискуючи завзятим поглядом. — Вибачай, що не повідомив про свою відсутність на деякий час. Окрім захоплення малюванням, іноді треба дбати про хліб насущний, чи не так?!
 Чоловік виклав на стіл чималий клунок, довершивши покладене глеком і опустився на стілець.
 — Тепер на невизначений час, я знову твій старанний учень і слуга! Тож, прошу користуватися на повну…
 — Добре, добре, — припинив словесну зливу Браувер. — Згоден, думки про хліб насущний понад усе. Тому, відпочинь, і берись до справи — ти знаєш, що робити. А я, тим часом, завершу писати.
 Проте здійснити намір — плодотворно потрудитися, принаймі цього ранку, йому не довелося. Не минуло й пів-години, як після інтелигентного стуку в двері, до кімнати зайшли нові гості. Адріан підвів очі з дошки на прибулих. В очах з’явилася радість і здивування, а може, спочатку здивування, а потім радість.
 — Невже?!… — за мить, відійшовши від шоку, Браувер випрямивши руки для привітання, поспішив на зустріч знайомому з Амстердаму — Яну Лівенсу, поряд якого скромно стояв Давид Тенірс Молодший.
 Після дружніх обіймів, Лівенс пояснив, що нині він проживає в Антверпені і старший Тенірс продає його полотна. Саме у нього й дізнався про прибуття Адріана до міста. Ну, як же можна — не відвідати давнього знайомого, ще й побратима по пензлю… 
 Глек принесений булочником став у пригоді для душевної розмови. Ян Лівенс, елегантно одягнений у пишні штани з бантами на підв’язках з суцільним рядом блискучих гудзиків по бічному шву, атласну сорочку, широкий комір якої розлігся на короткому мушкетерському плащеві-накидці, справляв враження багатого денді, який випадково тут опинився. Проте молодий майстер, майже однорічний з Браувером і Тенірсом, на те не зважав і поводився, як завжди, просто і невимушено. Хоча друзі, знаючи його художню майстерність, що робила його суперником навіть Рембрандта, дивилися на Лівенса з захопленням.
 — Давид розповів мені про проблеми, з якими ти зіткнувся в облаштуванні свого проживання в Антверпені, — зі щирою усмішкою Ян Лівенс виклав на стіл кошеля. — Я спродав нещодавно декілька полотен… Тут небагато, та на якийсь час вистачить… І, — бачучи, як Адріан у пориві вдячності має намір взяти його в обійми, підвів руки. — Не треба зайвих слів і дій. Повернеш коли розбагатієш, адже митці й давні друзі, повинні допомагати одне одному. 
 На нерішуче Брауверове заперечення, що не може прийняти гроші, які той відриває від себе додав — має запрошення від англійської королеви для виконання портретів сімейства. Отже, без коштів на існування не залишиться. Потім посерйознішавши, заходився уважно роздивлятися дошку з майже завершеною картиною.
 — А ти добряче додав у майстерності: відчуття глибини й простору, при допомозі світла і тіні — просто геніально! А композиція! Єдиним світло-повітряним середовищем поєднано фігури близького й далекого планів — молодець! І до всього — надзвичайно драматична напруга бурхливої дії. Що до пластики… Не находжу слів від захвату! — Лівенс перевів захоплений погляд з дошки на Браувера. — Віват, твоєму таланту! І хоча це не мій стиль — по доброму заздрю. Адже на твоїх малих дошках-картинах не менше експресії ніж на рубенсівських велетенських полотнах, а це вже від Бога…
 Виголосивши дифирамби талантові Адріана, та пообіцявши, що ця зустріч не остання — Лівенс розпрощався. 
 — Дай Боже, щоб таких днів, як сьогодні було більше, — розчулено виголосив Адріан. — Ти приніс мені удачу — Давиде Тенірсе. Ось твій мольберт: щедро поділюся всім, що вмію та знаю. А зараз: — Йосе! Збігай-но за глеком доброго “Рейнського”. За щасливе існування на батьківщині не гріх і випити.

 
 
Розділ 3
Боротьба та наслідки

 За новими зустрічами, учнями та подіями, пробігали дні, тижні. У майстерні зробилося затісно від людей і мольбертів. Завдяки доброму слову Рубенса та Давида Тенірса Старшого — до Адріана потяглися учні. У приміщені нині звучали голоси Давида Терніса Молодшого, компанійського Йоса ван Красбека, завжди чимось заклопотаного Яна Дандоя, та надто серйозного для своїх порівняно молодих років Давида Рейнкарта. 
 Незвичний для папської Фландрії, побутовий стиль Браувера поєднав навколо нього цей невеликий гурт однодумців. І нехай з часом деякі з учнів, ставши самостійними майстрами, пішли своїм шляхом — більш або менш відмінним від стилю вчителя, але від зерна посіяного у його майстерні в їхніх витворах завжди впізнавався Браувер.
 Проте Адріанові, залишатися лише художником, було замало. Артист, поет і бунтівник не вгавав у його душі й завжди прагнув вирватися назовні. Незабаром його прийняли до однієї з Камер риторів Антверпена. Керівник Камери — капітан Вісхер виявився не лише талановитим драматургом, але й запеклим ненависником Іспанії, що наклала важку лапу на їхню невелику країну. У цьому він зробився щирим спільником Адріана. 
 Життя Браувера завирувало особливо бурхливо. Участь у диспутах та виступах із Камерою риторів і лише у Антверпені, в окрузі також. Праця в художній майстерні та відвідини таверен. Від останнього Адріан нізащо не міг відмовитися, адже окрім задоволення від кількох кварт доброго пива чи вина, отримував нескінченне джерело сюжетів та образів для нинішніх та майбутніх картин.
 …Того пам’ятного дня, як звичайно: учні вранці, зібралися у майстерні. Браувер запізнювався… Забіг засапаний від швидкої ходи і одразу підізвав до себе Тенірса Молодшого. 
 — Давиде, залишаєшся за старшого.
 — Знову кудись їдеш з отими? — несхвально буркнув Тенірс. — Дивись Адріане: папські шпики повсюди. Не одного вже з риторів до фортечної в’язниці запроторили. 
 Браувер безпечно махнув рукою.
 — Нехай спочатку доведуть, що ми займаємося чимось лихим та неугодним Богу… Попрацюй-но краще з Рейнкартом над колоритом. Тобі це буде також корисно. Красбек сьогодні, обов’язково, повинен завершити портрета м’ясника, інакше на День Духів залишимося без шинки…
 За годину-півтори, гомінка кавалькада з кількох легких возів із полотняним накриттям, яке при нагоді, швидко перетворюювалися в сцену, рухалася до невеликого містечка Мортселу. Вози немов кораблі на добрячій хвилі, хилилися у глибоких коліях то в один, то в інший бік. Настрій у кожного з риторів був чудовий. Під хитавицю завели веселу пісню про моряка Роджера, який після довгого плавання міг ходити на суходолі, лише після чималого глека міцного вина. 
 За піснями та жартами не згледілись, як дісталися до містечка Мортселу. На другому кінці довгої вулиці, що вела до площі миготіло багатолюддя базару.
 — Що ж, діти мої! — бадьоро вигукнув капітан Вісхер. — Сьогодні окрім базарного дня, у місті ще й свято. — Порадуємо ж — городян! Голова міста мій добрий знайомий. Після виступу, на нас чекає святковий стіл. Само-собою, стіл до країв заповнений наїдками та питвом.
 Присутні радісно загули.
 — Віват нашому ватажкові! Порадуємо жителів славного Мортсалу! Порадуємо!! 
 Вози підкотили до кількаповерхового будинку поряд з площею. Біля будинку, на риторів чекала, добре обладнана сцена з прибудовою для перевдягання. 
 — Я ж казав, що голова міста — на місці! — вигукнув засміявшись з власного каламбуру Вісхер, і додав, намагаючись пересилити різноголосся базару. — Он-де й він сам — власною персоною!
 До них крізь натовп, який одразу з прибуттям учасників Камери скупчився біля сцени, пробирався святково вдягнений чоловік.
 — Ху-у ледве проштовхався! Моє вітання капітанові та його славному війську! — Вигукнув ще здалеку. Підійновши ближче обійнявся з Вісхером та почав вітатися з кожним. Ручкаючись, уважно оглянув Браувера. — Маєш поповнення? 
 — І поповнення вдале, — задоволено відказав Вісхер. — Окрім того, що Адріан добрий артист, ще й талановитий поет. Почуєш, сам переконаєшся.
 — Добре, — усміхаючись, голова повів рукою в бік сцени. — готуйтеся і, з Богом!
 Нашвидкоруч перевдягнувшись, ритори підійшли до самісінького краю сцени і обійнявшись за плечі, дружнім хором заспівали відому пісню. Вони добре знали, як завести народ. Натовп одразу підхопив спів, бо для фламандця, найперший і найголовніший засіб відвести душу — це поспівати хором. І над площею, пересилюючи базарний гомін, могутньо полинув, милий серцю спів…
 За піснею, підбадьорені увагою ритори, розпочали наповнену гострим гумором виставу. Це було також, до вподоби простому люду. У виставі зачепили підпитого м’ясника та іспанського найманця, який одібрав порося та гуску в селянина. Не забули й про попа — торгуючого індульгенцями. 
 Натовп, упізнаючи в переодягнених артистах героїв, яких ті показували; реготів і сипав примовками з перцем. Після віршів Браувера дехто навіть погрозливо замахав стиснутими кулаками у бік цитаделі з іспанськими вояками, які розміщувалися мало не в кожному місті Фландрії. Саме тоді й запримітив спостережливий капітан Вісхер кількох чоловіків, одягнених не як решта присутніх. Вони теж, вигукували якісь слова, сміялися з жартів, але в вигуках і сміхові відчувалася нещирість. Капітан добре знав, що виступаючи на болюче-гострі теми, потрібно бути на-сторожі. Він підкликав одного з риторів і велів не спускати з підозрілих чоловіків очей та миттю попередити, якщо вони розпочнуть будь-які агресивні дії. 
 Проте, нічого неприємного під час виступу не сталося. Завершилася вистава також піснею, яку підхопили мало не півплощі. Задоволені ритори, услід за керівником та головою міста, попрямували до чималого столу, упорядкованого неподалік від площі. По дорозі містяни ручкаючись та плескаючи по плечам і спинах — щиро дякували за приїзд і виступ, пропонували кухлі та глеки з пивом та вином. Дехто з гостей, навіть встиг прикластися до тих кухлів та глеків, і не раз. 
 Адріан також добряче сьорбнув міцного питва. В якусь мить, відчуваючи себе переповненим по вінця напоєм: відстав від гурту і подався за ріг будинку.
 Святковий стіл і справді виявився пишним. Чого тут тільки не було… Домашні ковбаси, шинка, безліч всілякої риби: смаженої, вареної та в росолі, до того ще й різні овочі. Напоїв також було більше ніж достатньо. Ритори дружньо розсілися круг столу і звернули погляди на голову міста, який з кухлем в руках, підвівся щоб виголосити промову. І він таки виголосив: з примовками, жартами та побажанням на краще, як для люду так і країни. Застілля розпочалося.
 Після другого чи третього кухля, до гомону присутніх, долучився пронизливий звук волинки. Згодом доєдналися скрипка й дуда. На втоптаному сотнями ніг найданчику, розпочалася фландрійська кермеса. До невеликого кола з яскравих святкових спідниць, що замайоріли у швидкому танці, почали невпинно приєднуватися пари й поодинокі бажаючі. Незабаром, запальний танцювальний вихор затягнув до себе й риторів. 
— Не лише в супротиві загарбнакам різного пошибу, може показати дух та згуртованість терплячий та багатостраждальний наш народ,! — вигукнув до сусіда капітан Вісхер. — Поглянь на сяючі веселістю та завзяттям обличчя! Такий народ, ніхто і ніколи не переможе! 
— Еге ж, саме в таких веселощах і в бою, проявляється те, що зазвичай ховається глибоко в нетрях душі, — погодився сусід. — Наш Браувер, якраз такі миттєвості любить змальовувати. — Чоловік придивився до танцюючих. — А де ж це він? Щоб Адріан пропустив танець… Такого ще не бувало.
 Капітан, услід за ним, повів очима поміж танцюючих, потім оглянувся навкруги. Браувера ніде не було видно. Стривожений, та намагаючись не подавати виду, з усмішкою і словами: “Може, наш молодий, занадто вина перепив та задрімав у кущах?” — Вісхер підвівся, і раз у раз окликаючи, подався на пошуки.
 Незабаром пролунав його відчайдушний крик:
 — Зупиніться — тварюки!! Куди ви його повезли?!
 Ритори облишивши кухлі й ложки — негайно помчали на голос капітана. Перші з них, ще встигли розрізнити воза та кількох чоловіків на ньому. Поміж темних постатей, очевидно намагаючись виплутатися з мотуззя, пручався ще один. Якийсь із гострооких упізнав у ньому Браувера. Візник відчайдушно хльоскав батогом і віз швидко віддалявся.
 — От кляті папські шпики! Таки дістали нас! — вигукнув один з риторів. — Може ще доженемо та відіб’ємо товариша. 
 Деякі з присутніх кинулися навздогін, але віз відкотив занадто далеко. Незабаром, переслідувачі повернулися ні з чим. Святковий настрій пропав і стривожені ритори заходилися збиратися до Антверпена. 
 
***
 Все відбулося швидко. Адріан не встиг опям’ятатися, як його затягли до воза. Згодом, з’язаний по руках і ногах, спробував випручатися, але отримавши відчутного стусана під бока, звалився навзнаки.
 — Лежи богохульник — не смикайся! — злісно вигукнув, при цьому, один з чоловіків, які примостилися навкруги. 
 — Він не лише богохульник, він ще й голандський шпигун, — додав інший.
 — Ви що — дурнуваті? — звів на них очі Браувер. — По перше: Бога я поважаю і всі завіти його намагаюся виконувати. Як те виходить — вже інша справа. У будь-якому випадку, за це не забирають до в’язниці. А про шипигуна — наклеп якогось заздрісника. Можна було б спокійно розібратися на місці й не кидати мене до воза. Узурпатори! Хоч би соломи підстелили…
 — Потерпиш… Ось, приїдемо до замку й віддамо тебе в умілі руки Йонаса. Той швидко розбереться хто ти є. Всю правду, як на духу, розповіси, — буркнув третій.
 — Ги-ги-ги, — загиготів перший. — І будуть тобі всі розбірки та солома під бока.
 — Придурки, ідіоти, — лише відказав на те Адріан, намагаючись зручніше вмоститися на ребристому дні возу, що раз у раз підскакував на вибоях.
 Врешті решт, Браувер навіть задрімав, очевидно від вина, яке призвело до його затримання. Прокинувся від відчутного поштовху в спину. Віз стояв біля фортеці, що слугувала в Антверпені за в’язницю. Велетенські ворота неприємно зарипіли. За мить, перед возом, з’явилася похмура будівля. Супроводжуючі, грубо скинули Адріана на кам’яну поверхню двору і ухопивши попідруки поволокли… 
 Незабаром він стояв перед здоровенним чолов’ягою, одягненим у пишно оздоблену військову форму. Піхви великої, багато оздобленої коштовним камінням та золотом шпаги, спиралися нижнім кінцем на підлогу. Трохи осторонь, за столом, сидів худющий священик у чорній сутані. Один з супроводжуючих виструнчився і доповів чолов’язі про затримання. 
 — Давненько ми за тобою спостерігаємо, Браувере, — уважно роздивляючись Адріана, спокійно, досить приємним голосом промовив здоровань. — Нарешті прийшов час зустрітися і поспілкуватися. Надіюсь тут, у фортеці, ти зрозумієш, що безпека країни для нас — патріотів, понад усе. І я — комендант фортеці, герцог Ауренбергський, тобі це поясню! — вигукнув, прибравши грізного вигляду.
 Браувер, зачумленим, від вина та сну поглядом, також роздивлявся коменданта. “Лишень поглянь на нього — патріот. Дійсно патріоти, полягли за звільнення країни від іспанських поработителів, а ти стоїш передімною пишний та самовдоволений. Але, що ж на мене чекає далі? Про це, напевно, одному Богу відомо і безперечно цьому розцяцькованому півню…” – Потім перевів погляд на священика і здиригнувся від: не обіцяючого нічого доброго крижаного погляду. Холодок від чекання всіляких неприємних несподіванок, про які йому лише довелося чути, пробіг по спині. Проте намагався триматися незалежно.
 — Пане коменданте. Це прикра помилка. Я богобоязний, простий чоловік. Нікого не чіпав і не чіпаю. Відвідую, як усі щирі католики Храм Божий і пишу картини.
 — Хм, — після довгої паузи, замислено, видав граф. — Мені доповідали, що ти частіше в таверні буваєш ніж у церкві. Та разом з риторами, проводиш заколотницьку агітацію проти влади… Нам, у ці важкі часи, доводиться всілякими засобами боротися проти зовнішніх і внутрішніх ворогів… Тож, доведеться тобі “погостювати” у фортеці, поки ми не розберемося хто ти є насправді. Так патере? Ха-ха-ха, — комендант засміявся зі вдалого (на його погляд) вислову. Священик лише скривив рота в хижій усмішці й хитнув головою. Герцог, помахом руки, вказав охоронцям вивести бранця.
 
***
 Поволі минав четвертий день у підземеллі. Окрім неговіркого чоловіка, який двічі на день приносив їжу, ніхто Браувера не турбував. Проте наслухавшись всілякої всячини про святу інквізицію та пригадавши криву усмішку священика, молодий чоловік, кожного дня чекав початку тортурів. Святі отці, саме так, вибивали зізнання навіть у тому, чого людина не вчиняла. Він розумів, що його вірші, та виступи у гострих виставах не подобалися церковникам і могли призвести до арешту. Але, якщо за це арештовувати, тоді треба чверть країни закувати в кайдани, адже невдоволених іспанськими поневолювачами та діями католицької церкви більш ніж достатньо. 
 День при дні Адріан вдивлявся у загратоване вікно під стелею і губився в тривожних роздумах. Чому саме його арештували? Окрім гострих виступів та віршів, комендант — герцог Ауренбергський, натякнув про шпигунство. До чого тут це? Може причина в тому, що він повернувся у Фландрію з ворогуючих Нідерландів? То хіба тільки він один повернувся відтіля? Важкі думки не давали заснути.
 Проте, будучи у душі оптимістом, Браувер врешті решт, махнув на всі оті страхи й тривоги рукою. Навіть трохи заспокоївся, хоча десь глибоко в середині, залишалося відчуття майбутніх неприємностей. Та попри страхи й тривоги, без малювання, як і без вина чи хоча б пива, йому було набагато важче ніж боятися майбутнього. З вином та пивом було складніше — про них міг лише мріяти, але з малюванням… Згадавши дитинство, Адріан, попорпавшись у купі різного сміття під стіною, відшукав уламок цегли і незабаром: світло від невеликого вікна висвітило дві чудернацькі фізіономії на пів-стіни. 
 Чоловік, що приніс вечерю, зупинився мов укопаний.
 — Ну-й, ну-у-у! — простяг не відшукавши більше слів від здивування. Згодом, оговтвшись та поставивши посуд, затинаючись додав: — А в мене та-а-к, не виходить.
 Адріан усміхнувся.
 — Що, — бавишся малюванням?
 — Змалку, стра-а-шенно люблю. Зіпсував стоси паперу та сувої полотна, але так, ніколи не виходило, — не зводячи погляду від стіни, захоплено сказав чоловік і додав: — Хоча це й гріх, помолюся на ніч Богу, що ти потрапив до фортеці. Нарешті з’явилася людина, яка навчить мене. Ти ж розповіси й покажеш мені тонкощі малювання? А я тобі прислужуся… — Змовницьки, підсунувся ближче: — дійшло до мене, що довгенько сидіти тобі доведеться: комендант за “шпигуна” направив запит до Амстердаму. Поки-що вони вирішили тебе не допитувати. Хоча інквізитор наполягав. Почнеться або не почнеться катування, лише тоді, як відтіля надійде відповідь. Сам розумієш — все буде залежати від відповіді… — Після незвично довгого монологу, чоловік полегшено видихнув. Очевидно до балаканини не звик. — То будеш навчати?…
 Адріан, після тиради мовчуна (з натугою пропустивши мимо вух слова «інквізитор» та «катувати»), відчув полегшення і надію на краще. Він був упевнений, що з Амстердаму, нічого небезпечного для нього герцог не отримає. Щодо навчання тюремника малюванню, з потаємним задоволенням зрозумів: тепер, напевне, може розраховувати на пиво, і не лише…
 — Чого ж не повчити. Вільного часу в мене досить. Тільки, — хитро глянув на чоловіка: — без вина чи пива мені буде не легко.
 — Господи! — радо сплеснув долонями чоловік. — Тільки вчи! Тільки навчи мене!… За питвом зупинки не буде. І їжі, смачнішої ніж оця, принесу. — Нахилившись майже до вуха, додав: — адже, я кухар у його величності герцога.
 “Нічого собі” — здивувався про себе Адріан. — “Йому приносить їжу сам кухар коменданта. Чому не звичайний наглядач? Незрозуміло?…” — Проте заморочуватися тим не став. Несподівано, з’явилася можливість пожити у своє задоволення, чому б не скористатися. 

***
 Другого дня, кухар-Ян(так він назвався), заніс до камери значно більшу ніж звичайно торбину з їжею. Слідом зайшов охоронник з мольбертом та іншим приладдям для малюванням. Адріан спочатку вгамував спрагу добрим білим вином і після ситого сніданку розпочав навчання. Побачивши малюнки кухаря, які перед тим попрохав принести, він зрозумів, що хисту до малювання в Яна зовсім небагато. Чоловікові, який був упевнений в протилежному, зрозуміло, повідомити про це не міг — надто добре вино та снідання той приніс. Будучи вдячним Яну та розраховуючи на майбутнє сите існування, вирішив спробувати (наскільки можливо) підвищити його художню майстерність. Принагідно Браувер згадав про камеру обскуру, знану ще з Амстердаму. За допомогою цього не хитрого обладнання, досить посередні майстри в Нідерландах заробляли на прожиття, виконуючи портрети та прості пейзажі.
Відіклавши малюнки Яна в бік, Браувер промовив:
 — Що ж, думаю, зможу тебе дечому навчити, але для цього нам потрібна важлива приспособа. 
 На запитальний погляд кухаря, розповів, що тому потрібно змайструвати, або прибдати коробку з отвором з одного і дзеркалом з іншого боку. Якщо пощастить дістати лінзи в отвір — взагалі буде прекрасно. Послухавши про таку чудасію, Ян подумав, подумав і мовчки пішов куховарити. На тому перше навчання було завершене. Браувер, після ситого снідання доповненого вином, задоволено простягся на твердому незручному ложі. Проте воно вже не здавалося йому незручним.
 Наступні кілька днів проминули в навчанні. Кухар не знав елементарних речей. Адріанові довелося вчити його розтирати сухі компоненти та правильно змішувати готові фарби на палітрі й використовувати їх на полотні. Про камеру обскуру розмови не велося(очевидно для кухаря, це було надто складно). Проте Адріан помилявся… Як він потім дізнався: комендант фортеці свого кухаря цінував. Почувши від того про чудернацьку конструкцію, взяв активну участь у пошуках та придбанні приладу. 
 Браувер навіть дещо позаздрив чоловікові, коли, якогось ранку сяючий від задоволення, той гордо і обережно заніс до приміщення камеру обскуру. Досконале начиння приладу відповідало останнім технічним набуткам: великий об’єктив зблискував якісними лінзами, дзеркало і матове скло — добре відшліфоване, навіть дерево коробки, зблискувало якісним лаком.
 — Тепер, Яне, ти вже повністю готовий до малювання, — посміхнувся з гордовито-захопленого погляду кухаря.
 — Готовий, готовий майстре Адріане. Чекаю не дочекаюся початку, бо, якщо відверто: розтирання фарб та мазюкання на полотні, мені вже досить обридло.
 Браувер, враз, прибрав серйозного вигляду.
 — Е-е, чоловіче. Довго ще тобі доведеться розтирати, і, як ти кажеш — “мазюкати”. Бо це основа майстерності! Зрозумів?
 — Та зрозумію майстре Адріане, — скривився мов від кислиці Ян. 
 З обскурою, навчання кухаря, пішло значно веселіше. Ян малював на папері все, що відзеркалювалося на матовому склі, підскакуючи від задоволення. Адже до цього, у нього виходили замість людей, лише якісь химери. 
 Браувер навчаючи Яна теж отримував задоволення. Йому подобалося спостерігати, як сорокарічний чоловік, мов дитина — висунувши кінчик язика, старанно виконує настанови. Він згадав при цьому своїх учнів: (от би вони так ставилися до навчання. Особливо — нехлюй ван Красбек, якому кухоль вина чи пива, миліший за палітру та мольберт). Не кривлячи душею, Адріан зізнавався собі, що задоволений старанністю учня, безперечно, напоями та ситими й смачними наїдками. Якщо чесно зізнатися; смачно попоїсти «на волі», особливо останнім часом, йому доводилося не часто. У круговерті життя художника, поета, активного участика камери риторів і завсідника таверен — частіше вдавалося випорожнювати келихи й кухлі зі всілякими (іноді мерзенними) напоями, ніж попоїсти. Як не дивно: перебування у в’язниці для Адріана зробилося відпочинком від того — іншого життя. Щоправда невідомість та тривога за наслідки повідомлення з Амстердаму, іноді закрадалася в душу й серце. Та насолоджуючись наїдками і вином принесеним Яном, відганяв страхи геть.

* * *
  Проминуло більше місяця перебування Адріана в фортеці. З Нідерландів не приходило ніяких повідомлень. Очевидно надто повільно в шестисоті роки відбувалося отримування повідомлень із значної відстані. До того ж, інформацію потрібно було отримати з ворогуючої країни… За цей час Браувер показав і пояснив Янові, як переносити малюнок з невеликого аркуша паперу переведеного зі скла камери обскури на полотно. З першою картиною, завершеною у фарбах, радісний кухар обійшов мало не всю фортецю, родичів та знайомих. Куди й поділася його небагатослівність. Про видатного майстра та вчителя — Адріана Браувера, дізналося більше різного люду ніж за весь час перебування того в Антверпені.
 А якогось дня, комендант наказав привести в’язня до свого кабінету. Герцог сидів із загадковим виразом на обличчі, вальяжно розкинувши руки на бильця крісла. Інквізитора біля нього, чомусь, не було. Після хвилинного переступання арештанта з ноги на ногу в тривожній невідомості — суворо промовив:
 — Не добре дієш майстре! Доведеться прийняти до тебе заходи!… — Бачучи нерозуміючий, навіть зляканий погляд Браувера, продовжив: — Ти навчаєш малюванню мого кухаря, відриваючи від основних обов’язків. Нвіть пишеш картини, що у в’язниці суворо заборонено. І нарешті! — Суворість, несподівано, зникла з обличчя коменданта, а очі всміхалися. Він вказав рукою позад себе. — Чому ця стіна залишається без мого портрета?… Як це зрозуміти!? Може даремно Пітер-Пауль Рубенс, з яким я нещодавно бачився, казав, що ти один з кращих… І, навіть, прохав за тебе…
 — Але ж пан герцог не пропонував писати портрета з себе, — заспокоюючись, видихнув Адріан. — Як тільки накажете, так і почнемо…
 Час ішов. Збігло майже півроку. Вже на стіні герцога Ауренбергського висів чималий портрет, яким захоплювалися всі хто заходив до кабінету. Вже кухар Ян забравши з собою камеру обскуру, намагався самостійно малювати пейзажі, а Браувера не звільняли з в’язниці. І хоча йому було добре, вже в іншій камері — світлішій і з м’якою постіллю, але неволя є неволя. Іноді до нього допускали Йоса ван Красбека. Той приносив з собою запах свіжих булочок, вина та волі. Декілька разів приходив Давид Тенірс Молодший. Повідомив, що розмовляв з Рубенсом і Пітер-Пауль обіцяв ще потурбуватися про Адріанове звільнення. Проте Браувер все ще споглядав небо через загратоване вікно. 
 Після виконання портрета герцога Ауренбергського, у нього з’явилися замовники — офіцери з вищого іспанського командування (очевидно за протекцією коменданта). Пишучи з них портрети, йому дуже кортіло, намалювати хоч одного в своїй манері, так, щоб глядачі за животи хапалися сміючись з бридких, скривлених фізіономій. Проте знав, добром це не скінчиться, тому офіцери на полотнах, сяяли нагородами розкішним убранням та вдоволеним виглядом на самовпевнених обличчях. Виконані замовлення їм подобалося і вони щедро платили. Складаючи до кошеля гроші, що пекли долоні, Адріан мріяв лише про одне: тільки-но вийде на волю, скличе у таверну пів-міста і буде всіх пригощати. Доти пригощатиме, доки жодного пеніга не залишиться в тому кошелі. Лише тоді отримає полегкість і відчуття змитого бруду з рук, до яких тор калися ворожі гроші.
 День звільнення таки настав. Все відбулося до того буденно, що Брауверові зробилося навіть ніяково. Коли охоронці занесли до камери його одежу не було поряд навіть кухаря Яна, який за ці місяці зробився майже рідним. Після перевдягання, довгими темними коридорами, вивели до соняного двору. Потім зачиняючись, противно заскрипіли за спиною важкі фортечні ворота. І все! Ні тобі пояснення чи вибачення… Хоча, якщо бути відвертим, він і не чекав нічого подібного від ворогів. Навіть зробивши добру справу, ворог — залишається ворогом. 
 Адріан переповнений найрізноманітнішими почуттями, обвів поглядом височенні мури та набравши повний рот слини, від душі, плюнув у бік воріт. Після цього попростував назустріч Йосу ван Красбеку, який з широкою, задоволеною усмішкою на повновидому обліччі та з двома чималими глеками в руках, поспішав до нього. Відставши на кілька кроків від булочника, з не менш задоволеними усмішками, підходили Давид Тенірс Молодший, Ян Дандой та Давид Рейнкарт. Усмішка на устах завжди суворого і зосередженого Рейнкарта розчулила Браувера до сліз. Він по черзі палко обійняв друзів-учнів. Потім на заздрість охоронникам, що тупцяли на стінах фортеці, присутні демонстративно опорожнили глеки і з жартами та сміхом рушили геть.

Розділ 4
Мила дружина

 Як результат випробувань останнього часу, а може з інших причин, якоїсь ночі, в Андріанів сон, увійшла, навіть увірвалася — Еліза. Юне створіння, з палаючим поглядом, почало запекло шпетити його за безпутнє життя, а найголовніше — що її забув. Може не забув — проміняв на іншу?!… Вона ж, його так чекала і продовжує чекати! Як він міг, познущатися з її щирого, дівочого почуття!… 
 Браувер прокинувся спітнілий, з відчуттям провини і бажанням прощення. Якийсь час лежав, прокручуючи в мізку події останніх років. Таки дівчина має рацію. Якщо до неї почуття навіть охололо, то з простої ввічливості, потрібно відвідати сімейство славного капітана. Адже спогад про пам’ятний напад розбійників, навіть понині, спливає іноді немов усе відбулося вчора. 
 Ох, ці — щоденні клопоти. До біса їх! Адріан рішуче відкинув убік простирадло. Він здійснить це сьогодні!
 …Навпроти Антверпена, Шельда розливала води до того, до протилежний берег ледь виднівся. В кращі часи, коли біля причалів сусідилися десятки велетенських вітрильників, а ще сотня чекала своєї черги на плесі річки, ширини її іноді навіть не вистачало. Після установлення ворожими Нідерландами загороди на витоці, кораблів на річці майже не залишилося. Слава Богу, якщо одна-дві кочі труться нині біля причалу.
 З такими невеселими роздумами, Браувер винайняв перевізника і подався до протилежного берега (не дивлячись на минулі роки, чомусь надіявся, що там на нього все ще чекають). Адже кожному з нас, іноді дуже хочеться, щоб хтось на нього десь чекав. Бесперечно, Адріан знав — варто йому в будь-яку мить, з’явитися у рідному Оуденарде і сестра Адаліза та няня Імма, радо зустрінуть. Але ж це далеко та поки-що не на часі. А на “той бік” його душевно запрошували — значить чекають. Брауверові не хотілося думати, що від часу запрошення проминуло більше ніж пів-десятка років і мила дівчина Еліза, напевне вже, дружина іншого… 
 Ділянка, з чималим будинком та високим муром навкруги ще й міцними ворітьми, здалеку схожа на фортецю. Адріан обвівши, все те поглядом, про себе вирішив, що приступом було б важкенько здолати того мура. Та він і не буде долати — лише візьметься за хвоста, що звисав з середини чималого дзвону(очевидно, память господаря про далекі плавання) і, ворота гостинно відчиняться. Та взятися за мотузку він не встиг, бо ворота й так відчинилися. В отворі, уважно придивляючись до незваного гостя стояв кремезний чолов’яга у якому Браувер ледве упізнав батька Елізи. 
 — Я здалеку тебе побачив — незнайомцю! — вигукнув тримаючи на поготові чималу рапіру. — Зізнавайся, з якими намірами до мого двору завітав? Якщо з недобрими — проткну навскрізь. Якщо з добром — глек славного вина чекає на столі…
 — Невже, я так змінився — батьку гарненьких дівчаток, що ви не впізнаєте? — усміхаючись та простягнувши руку для вітання Адріан рушив до чоловіка.
 Той, ще якусь мить роздивлявся на нього, потім вигукнув:
 — Нехай мене морські буревії здують за борт! Нехай сам диявол забере в безодню, якщо це не юнак з кочі. — Радо обіймаючи гостя, продовжив: — Що ж це ти — негіднику, так довго не з’являвся? Полонив серце дівчини і пропав. Як же моя дитина страждала… Віриш? Схудла, хоча там і худати було нічому. Все вибігала на башту — мій капітанський місток (звідкіля, до речі, я тебе узрів). Еліза всі очі прогляділа у мою підзорну трубу. Коли б на горизонті не з’явився бравий морячок, зовсім зів’яла. Тепер вже двоє внуків маємо і доня мов пампушка зробилася. 
 Мугикав обдивляючись Адріана з усіх боків:
 — Умгу-у. Подорослішав…, змужнів. А чого мішки під очима? Міцненького не обминаєш?… Що ж… Ходімо до будинку, там все, як на духу — розповіси…
 — Та розповім, розповім…
 У Браувера, радого з щирої зустрічі, полегшало на душі. Кудись зник тягар, що давив останній час. Виходить він не помилився, вирішивши відвідати давніх знайомих. Ступивши слідом за господарем у двір садиби, він вражено зупинився. Усміхнено вдивляючись на нього, на сходинах будинку стояла Еліза. Вона зробирася навіть гарнішою ніж раніше. Адріан аж замахав перед собою руками, намагаючись скинули мару з очей, а господар помітивши його реакцію, від душі розреготався.
 — Що, схожа?… — це моя менша. Аделою звати. Дев’ятнадцятий рочок бешкетниці пішов.
 Від почутого ім’я, серце Браувера болісно стиснулося. Одразу, виринуло в памяті обличчя його любимої сестри — Адалізи. Милої лагідної сестрички, якої, он вже, скільки літ не бачив. І за ці роки, навіть вісточки про себе не подав… Полаявши себе останніми словами, одразу дав обіцянку, обов’язково виправити це неподобство. Потім взяв себе в шори і повернувшись до дійсності — відповів щирою усмішкою на посмішку дівчини — промовив: 
 — Немов дві краплі води.
 А дівчина, пропускаючи повз себе чоловіків, не зводила з гостя загадкового погляду. Вже, пізніше, коли вони залишилися на одинці, Адела сміливо, першою обійняла Адріана і зізналася, що тоді — на кочі, та й потім, безмежно й безнадійно заздрила сестрі. Пригортаючись до грудей молодого чоловіка, який не міг прийти до тями від такого натиску — замуркотіла: як же вона мріяла весь цей час, навіть відчувала, що вони обов’язково зустрінуться і білявчик нарешті буде належати їй, і тільки їй. 
 Ошелешному Брауверові, залишалося лише з переляком, проте і з гордістю, думати про фландрійську жінку, яка будучи доброю господинею і лагідною матір’ю, при потребі, робиться сміливою, рішучою і навіть відчайдушною.
 За тиждень, проведений у дружньому сімействі, окрім очищення душі від намулу останніх місяців, Адріанові додалися ще й турботи. Хоча ті турботи були з солодким присмаком, але все одно — турботи. Бравий капітан, бачучи, як дочка увивається біля гостя, по чоловічому без прикрас, розпочав розмову про заміжжя. Адріан же, як на свої двадцять сім, все ще не вважав себе готовим до такого важливого кроку. Адже вільне життя, яке він любив понад усе, мало б скінчитися безповоротно… Та бачучи задоволення з яким щиросердний господар, клопочеться за майбутнє дочки, не натякнув про незгоду. Хоча потім пожалкував… Адела, очевидно, маючи рішучу батькову вдачу, навіть заходилася будувати плани щодо їхнього майбутнього… 
 Перебираючись через річку — Адріан лише бажав провідати знайомих. Ну, хіба-що трохи погостювати… Проте події пішли іншим шляхом? Подальше перебування в гостинному домі, відбувалося немов у тумані. Несподівано-неждані весільні клопоти господарів, змусили важко задуматися. І навіть, прискорили бажання — залишити привітний, але незбагненний дім. Таки вільне життя Брауверові було більше до вподоби. Отримати дружину, навіть гарненьку, відверто кажучи, поки що не кортіло. Щоправда, випадково довідавшись, що дівчина любить малювати і побачивши її витвори, зрозумів — Адела має неабиякий художній хист. Навчати здібну, талановиту ученицю — зовсім інша річ. Це він може з задоволенням(не пропадати ж таланту). Хоча нинішній мистецький цех не дуже прихильний до жінок-художниць, треба колись ламати цю застарілу традицію… 
 Не дивлячись, на погано-приховане небажання Браувера, ставати на весільний рушник; прощалися навіть душевніше ніж зустрілися. Дорожню торбину Адріана, відтягувала вага чималого глека з вином, та запашного пирога — виробу умілої господині. Безумовно, домовилися незабаром побачитися. Дівчина трималася молодцем, хоча очі були на мокрому місці. Притискуючись гарячим тілом до Адріана — шепотіла:
 — І не смій забувати про мене. Тілько-но зберемо врожай, я приїду. Обов’язково приїду! І вже не залишу тебе ніколи.
 — Так все й буде, так і буде… — бурмотів у відповідь, думаючи про своє. Відчувши, що відповідь їй не задовольняє, швидко додав: — Приїзджай. Я чекатиму. І не забудь малюнки — попрацюємо над ними. Впевнений: з тебе може вийти славний художник.
 — Малюнки, то пусте, я себе привезу — і будеш працювати наді мною, скільки душа забажає… 

 ***
  Після повернення з протилежного берега в Браувера на якийсь час пропав апетит і сон. Несподіваний результат поїздки змусив важко призадуматися. Не смачним навіть зробилося улюблене червоне вино та люлечка з духмяним тютюном. Адже життя його перекидалося з ніг на голову. З появою постійної жінки, він повинен облишити все, що цінував найбільше. Може непередбачуване створіння закомандує відкинути геть писаня віршів та змусить розірвати з риторами! Брр-рр-р! Це вже занадто! Вже лише з цієї причини, нізащо не захоче він, появи в домі Адели. Ніякого постійного існування поряд рясних спідниць, а тим більш — одруження з ними!! 
 Досить утомившись від важких роздумів, та задовольнившись висновком; Адріан упірнув у вир, звичного безтурботного повсякдення. Цьому посприяля щей поява в домі добрих знайомих — щирих друзів з приміського села. Познайомилися вони, ще минулої весни, коли селяни, повертаючись додому, зайшили до таверни відсвяткувати успішний торг. Їм так прийшовся до душі компанійський поет та швидкі, смішні замальовки з них, що запросили у гості. Вони радо приймали Адріана, спочатку самого, потім з камерою риторів. На довго в пам’яті риторів залишалися ті гостини бо заледве діставалися до міста після них. 
 Окрім всіляких наїдок, селяни привезли неймовірну кількість вина з минулого врожаю і почалося… Залишили вони оселю Браувера, лише на третій день після приїзду. 
 Дні такого існування, непомітно переросли у тижні… Поки в кошелі дзвеніли флоріни, натхнення до учительства та писання картин у Браувера сповзло нанівець. Його цікавили лише несподівані друзі та знайомі з таверен і, нескінченні гулянки. Іноді, після тих гулянок, йому ставало противно від споглядання на свою фізіономію в дзеркалі. Та коли після пробудження перше, що впадало в око — глек з вином і товариші поряд… Відмахувався від тверезого глузду і знову впірнав у той вир. Не допомагало нарікання друзів, знайомих: навіть осуд Рубенса, житло якого він обминав нині десятою вулицею.
 Була й особлива причина, що відвернула Адріана від малювання. Одиного з «важких» похмільних ранків у квартирі з’явився священник. (Церква, як на лихе, знаходилася неподалік від житла Браувера). Обвівши поглядом безлад у приміщенні, та затуляючи носа від пекельних запахів, той почав з відлучення за небогоугодне життя в миру, неслухняного сина божого — Адріана. Згодом натякнув, якщо майстер напише для храму одну або кілька картин — думка у святих отців може змінитися. Браувер, будучи в зачумленому стані, відіслав його до пекла. І продовжував горлати в слід гепнувшими за патером дверима — нехай йому руки відсохнуть, якщо хоч одну картину напише для церкви. “Здихати з голоду, вина і тютюну не матиму, а не напишу!”.
 Проте, за час неробства та гультяйства: склав безліч віршів, які з задоволенням читав на виступах риторів та випадковим слухачам у тавернах і взагалі — де доведеться. Захмелілий, міг декламувати свої витвори, навіть із дзвіниці найближчої від таверни церкви. Він легко й безтурботно марнував час бо вважав, що має попереду його багато. 
 Важко зітхаючи при погляді на вчителя, Тенірс Молодший прийняв на себе керівництво учнями бо Адріан в останні місяці, майже не приділяв їм уваги. Але Тенірс не Браувер…
 
***
 В гостинах та відвідинах веселих закладів промайнуло кілька місяців. Якогось дня, розбитий, з бемканням велетенського дзвону в голові від випитих напоїв та безмежної кількості випалених люлечок, Браувер нарешті дістався до майстерні. Дістався вчасно, бо ще встиг побачити, як податківці з міської управи забирали завершені та майже завершені картини.
 — Ей! Чого це ви тут бешкетуєте!! — заволав, і кинувся рятувати полотна та дошки, адже це був останій шанс виплутатися з боргів, про які, почали набридати господарі питних закладів. Кляті шинкарі погрожували, припинити напувати й кормити, адже борги зросли до небачених розмірів.
 — Шановний! — дебелий вусань тицьнув йому під носа папір. — Податки треба платити! Якщо на протязі трьох днів не буде сплачено все — до останнього пеніга, картини підуть на розпродаж! 
 Адріан пробував опиратися. Хапався за полотна, за одежу… Розставивши руки поперек дверей — не випускав… Але податківців було більше…
 Нарешті вони пішли. Адріан довго водив замутненим від похмілля поглядом навкруги. Картина була сумна: поперекидані стільці й мольберти, зі стін сиротливо звисало мотуззя, яке ще недавно підтримувало картини. На довершення — навстіж відчинені двері. Це, чомусь, найбільше його розлютило…
 — У-у, тварюки! — зачиняючи, щосили гепнув, аж одвірки струсонулися. — Подавіться тими картинами!! — Гепнути-гепнув, але важко задумався… Де ж дістати ті кляті флорини? Адже борги віддавати треба… 
 Думав довго. Проте у порожній голові, спасенного вирішення проблеми з повернням відібраного не з’являлося. Поволі сором і каяття почали стискати серце. “Боже ж мій! Що він скаже учням?… І як так вийшло? — Обхопив долонями зболену голову: — Начебто, недавно, податки він оплатив… Чи не оплатив?… Не пам’ятає і все тут! Треба, таки, завершувати з тавернами та гостинами! Інакше повний розвал і зневага… Розвал, це ще куди не йшло — можна якось поправити, а зневаги від людей, він не витримає. Тоді, хоч вішайся… ”
 Та цією неприємною подією день ще не завершився. Від важких роздумів його відволік не гучний, але настирливий стукіт у двері. Незабаром з отвору випорснув господар будинку в якого Браувер арендував приміщення для майстерні. І, почалося! Виявляється, майстер Браувер майже півроку не платить за аренду. “Мойша, добра людина, але терпець йому нарешті урвався. Отже! Він просить звільнити приміщення! Звільнити тому, що на завтра сюди повинен вселитися порядний чоловік, який буде платити вчасно. А заборгованість з майстра Браувера — вимагатиме через суд”!
 Це було вже занадто. Хоча Мойша зачинив за собою двері аккуратно й тихенько, Адріанові здалося, що той гепнув ними, чи не голосніше, ніж коли сам зачиняв за податківцями.
 Посидівши, якийсь час, у тумані, що ніяк не бажав залишати голову, Браувер заходився збирати до купи обладнання майстерні. Потім відшукав візника. За дошку з малюнком, яку не забрали податківці бо закотилася під стіл, той доправив залишки з майстерні до Адріанового житла.
 Вже дома, мов блискавка, пронизала думка: чи платив він за квартиру? Може його речі, незабаром, викидатимуть на вулицю? Власник будинку не такий толерантний, як Мойша. Врешті, махнув рукою — що буде, те й буде…

***
 Адріан, вже який день, не виходить з помешкання. Він, то немов загнаний звір, метається з кутка в куток невеликої кімнати, відкидаючи в різні боки, все, що траплялося на шляху. То лежнем, лежить у ліжку, повідомляючи через вірного ван Красбека всім, що страшенно хворий.
 Сталося це з ним, після відвідин Давида Тенірса молодшого. А саме, після приголомшливого повідомлення, що учні полишили його. Адріан не страждав за втрачені гроші отримувані за навчання. Більше страждав від недовіри, як до вчителя й наставника. Страждав і злився. Злився на себе і на учнів. На себе, зрозуміло — він злісний нехлюй. Кинув напризволяще людей котрі довірилися йому. На учнів же, що залишили його. Як вони могли: кинути майстра, знаймством з яким, пишається сам видатний Рубенс! Адже він, за свої неповні двадцять вісім, досяг у художній творчості таких вершин, яких інший за довге життя не здатен.
 Адріан на мить зупиняє біг і гордо зводить голову, обрамлену довгим білим волоссям — красуючись перед невидимими глядачами. Досяг не лише вершин у художній творчості — він знаний поет і артист. Шоправда, тим бездарним зрадникам це до одного місця, бо, пробувши біля нього майже два роки, вони так і не зрозуміли його м’ятущої душі. 
 — Майстре Адріане, — заспокійливо бурмотів Йос. — Ти вірно сказав: їм твоя м’ятуща душа до м’якого місця, адже вони прийшли до тебе по науку — і тільки. Змирися. Хоч трохи зменш відвідини таверен та риторів — займися творчістю. Врешті-решт, запроси нових учнів. Хоча… — ван Красбек зітхнув, — хоча після розголосу, про твої “подвиги”… Навряд чи скоро учні до тебе прийдуть…
 Шаленіючи, шпурляючи при цьому всим, що під руки попадеться, Браувер, після справедливих, але надто болючих слів, прогнав геть вірного товариша і тепер — лежачи у ліжку, страждав від того ще більше.
***
 Не знати, скільки б ще Адріан страждав і чим би все скінчилося. Через кілька днів, погожого ранку(що дуже важливо для покращання настрою), до нього завітав — Ян Дандой. Молодий чоловік у художньому плані зірок з неба не хапав. Коли інші (вважаючи себе неабиякими талантами), намагалися сперечатися з Браувером-учителем, доказуючи своє бачення колориту, чи використання тієї чи іншої фарби, цей старанно виконував усі настанови. Манера і стиль його полотен, майже не відрізнялася від Адріанових, хоча прискіпливий погляд міг помітити різницю в відтворенні колориту напівтонів чи глибини другого плану. 
 Швидким поглядом повівши по безладу в кімнаті, мовчки зсунувши в бік їстивні залишки та порожні кухлі й глеки — Ян Дандой заходився викладати з чималої дорожньої торбини всіляку їжу. Він взагалі був стриманий, що до розмов. У цьому мав схожість з Давидом Рейнкартом. Проте, коли у Рейнкарта, стриманість поєднувалася скоріш з бундючністю від пербільшеної самооцінки, Ян — просто мав таку натуру. Хоча, маючи батька-банкіра за статками набагато перевежав Давида.
 — Майстре Адріане, — почав буденно, глянувши побіжно на Браувера і продовжуючи викладати продукти. — Незабаром у будинку управи відбудеться відкриття галереї полотен художників міста. Невже, від нас нічого не буде? Адже маємо чималий доробок.
 Звичайний тон, яким розмовляв Ян Дандой і повідомлення, мов би між іншим, про можливу участь в галереї, зачепили Адріана більше, ніж, коли б той лаявся та сипав докорами. Браувер зціпив зуби, стримуючись, щоб не розридатися, але не стримався… Схлипував, якийсь час мов дитина. Від того, що його не заспокоювати — (Ян, мов би нічого не сталося, продовжував звільняти торбину), Адріан досить швидко умиротворився.
 — Кажеш галерея… — і ледве стримався, щоб знову не пустити сльозу, — А виставляти нам немає чого!! Кляті податківці забрали всі картини!
 — Я вже знаю про те, — не змінюючи тону відказав Дандой. — Я мав розмову з батьком. Він погодився дати позику на виплату податків. Гроші повернеш, коли матимеш.
 — Поверну, безумовно поверну! — збадьорілий Адріан, зіскочив з ліжка і підбігши до столу вхопився за глека щойно виставленого Яном. — О! Вино — це славно! Якраз те, що мені зараз потрібно… — Та враз, бадьорість пішла на спад: — То це ж вода?!…
 — Вина, майстре, поки-що не буде, — безапеляційно відказав Дандой.
 — Ну-у, не буде то й не буде, — погодився дещо засмучений з того приводу Браувер і зробивши чималий ковток, заходився вдягатися. — Ох, мої славні сорочечки?! Ти тільки поглянь — жодної чистої. Може з тих флоринів, ще трохи залишиться на нову сорочку? Ти ж знаєш — для мене свіжа сорочка з білосніжним коміром, це настрій та впевненість в майбутньому.
— Залишиться майстре, залишиться. Вдягайся, поснідай і підемо до банку. Без розписки батько грошей не позичить, а картини, якщо ще не розпродали, треба скоріше забрати.

***
 Дандой старший, дещо скептично поглянувши на одутлу після “важких” днів фізіономію Браувера, потім на сина — з натугою, проте дав Флорини. 
 — Надто твій старий конозистий, — прокоментував той погляд Адріан, коли вони залишили будинок.
 — А ти подивися на себе в дзеркало?… — лише проказав у відповідь Дандой. І побачивши, що Браувер завертає до таверни, яка виявилася на їхньому шляху, вхопив попідруку. — Ні, і ще раз — ні! 
 Врівноважений та стриманий Ян, очевидно втрачав терпіння. Міцно, до болю вчепившись за вчителя, не відпускав поки не дійшли до міської управи. Заспокоївся лише після того, як оформивши сплату боргів, завантажили на воза викуплені картини і повезли до нового приміщення майстерні, яке заздалегідь винайняв.
 — Ну, хоч тепер, можна кухлик Бургундського, — не вгавав Адріан.
 — Добре, змилостивився Ян Дандой. — Але не в таверні! — Усміхнувшись, вийняв зі своєї бездонної торби невеликий глек. — Майстре Адріане, дуже прошу: не підведи моєї довіри. Потерпи, якийсь час, поки затихнуть пересуди. До того ж, як би тобі не було противно — портрети теж доведеться писати. Батько, он-де підкинув кількох грошовитих замовників — адже борг треба повертати. І нарешті!: кидати у безодню свій великий талант — просто гріх. До того ж, неоплатний гріх!
 Браувер дивився на Яна і радів: це дійсно сердечний товариш. Чоловік, якого рідний батько вважав нехлюєм та марнувальником часу, виявився єдиним,(ну, хіба-ще Йос ван Красбек) — найвірніші друзі, які не залишили його в біді. Невже тепер він зможе втратити їхню довіру? Треба обов’язково взяти себе в міцні лещата, щоб виправити становище! Але…, хоч кілька ковтків Бургунського — таки ковтне. Адріан з жалем зітхнув: от про люлечку, доведеться забути до кращих часів…
 Друзі заходилися сортувати полотна та дошки, вирішуючи, що доправляти до галереї, а що залишити, як приклади для учнів.

***
 Адріан таки взяв себе в шори. Майже припинив відвідувати таверни. Домовився з господарем найближчої, щоб їжу приносили додому. Капітан Вісхер кілька разів надсилав посланця, повідомляючи про зібрання риторів на репетиції та для виступів, але Браувер, ввічливо відмовлявся. У майстерні люду також побільшало. Окрім булочника Йоса ван Красбека та Яна Дандоя, з’явилося кілька нових учнів. До того ж: в зв’язку з тим, що Рубенсові дісталося замовлення від королеви Франції — на майже два десятки картин: його помічник — портретист ван Дейк, віддав кілька своїх замовників Адріанові. 
 День Браувера був заповнений повністю. Вихоплював хвилинку — з ранку, щоб випити кухлик пива та випалити одну люлечку(більше собі не дозволяв), і за роботу. Ван Красбек з Яном Дандоєм, як могли — опікували наставника. Красбек, знаючи мінливу Адріанову натуру — радів, але турбувався:
 — Коли б на-довше вистачило бажання в майстра. Коли б на-довше Я вже навіть припинив спокушати його вином, щоб не повер нувся до недавнього стану.
 — Вірно робиш — спокуснику, — напів-жартівливо, напів-суворо казав на те Ян Дандой. — Інакше, я б тебе проткнув рапірою. Проткнув би, після того, як батько мене: за, не повернуту позику.
 …Саме в один з таких, напружено-трудових днів, у майстерні засяяло сонечко — з’явилася красуня Адела. Зупинилася на мить при вході, потім, запримітивши Браувера, гнучко лавіруючи поміж мольбертами, рушила до нього. Він був здивований не менш ніж учні, які облишивши малювання, не зводили поглядів з дівчини. Лише ван Красбек єхидно-вдоволено усміхався. Адріан — помітивши ту усмішку, все зрозумів. Очевидно той, відшукав і привів її. (Але ж, як негідник дізнався про Аделу? Може я, сп’яна, обмовився?…) 
 — Ви що, гарної дівчини не бачили?! — вигукнув до присутніх, — За роботу! — І, підхопивши попідруку, повів її з майстерні. — Не чекав тебе так швидко. Що, вже зібрали врожай?
 Адела, дещо знічена від такої зустрічі, мило надувши губи, ображено мовила: 
 — Нічого, собі швидко! Проминуло майже півроку. Півроку, за які ти жодного разу не спромігся нагадати про себе. Я вже не могла далі витерпіти… Чи ти не радий?
 — Радий…, безмежно радий. — Адріан обійняв її за плечі, злегка пригорнув і поцілував у щоку. — Якщо не заперечуєш, побалакаємо пізніше — у мене, дома. Коли маєш вільну хвилину і хочеш обдивитися — залишайся. Тільки будь-ласка: в майстерні поводься так, щоб тебе не помічали. Роздивляйся, але не відволікай уваги присутніх. А я, тим часом, завершу заняття з учнями. До того ж, мені треба дописати портрета, якого обіцяв завершити ще позавчора — згода? 
 — У-у, “бука”, а чому поцілував не в губи?… — продовжувала ображатися Адела. — Час я маю! Тепер у мене, безліч часу — для нас. І я, неодмінно, залишуся! Не чекав?… Може й не радий?… — В очах її з’явилися сльози. — А я, всеодно, залишуся. Не забув, доречі, що обіцяв стати моїм наставником з малювання? Адже навіть не запитав, чи принесла малюнки. Обіцяв, і забув. А я, нічого не забула… Нічого… — Дівчина, пристрасно обвила Адріана руками: — Може нарешті забудеш Елізу і покохаєш мене — Аделу? Адже я варта того. Тільки-но поглянь! — відступила на крок і крутонулася дзигою у кольоровому вихорі широких спідниць. 
 — Та гарна, дуже гарна! — Адріан зупинив її і вже ніжніше притис до себе.— Просто, відбулося все так несподівано, — я досі не можу прийти до тями… Обіцяв навчати — не забув. Безумовно  навчати буду, тому, що окрім краси, маєш неабиякий художній талант.
 — І не лише до малювання, — підхопила та його слова. — Матінка каже, що я добра господарочка — умію безліч всіляких корисних речей в домі робити, — погляд її освітився ніжністю: — Пізнаєш мене ближче, то зрозумієш, який скарб тобі дістався.
 — Вже починаю розуміти, — зітхнув Браувер, намагаючись відігнати страхи й сумніви, що вперто заповзали в голову й душу. — Ходімо ж, до майстерні.

***
 Збігали дні і тижні, відколи Адела з’явилася у майстерні, а потім і в помешканні Браувера. Проте у відносинах між ними майже нічого не змінилося. Дівчина залишалася для нього старанною ученицею й товаришем. За цей час, вона досягла в малюванні неабияких успіхів. Колеги та інші пошановувачі захоплювалися її пейзажами, жанровими сценками та портретами. Особливо їй вдавалися мініатюри на дерев’яному та металевому посуді. Багато з тих витворів продавалося, а деякі навіть зайняли почесне місце в художній гелереї. Проте, це її не радувало — обожнюваний майстер Адріан залишався лише вчителем і старшим товаришем. На всі її освідчення відповідав жартом, або дружнім поцілунком у щоку чи в руку. 
 Адріанове житло нині виблискувало чистотою, і акуратно розставленими речами. З чистотою він сяк-так мирився, але, що до речей!… Кожного разу, вдягаючись, обурювався: 
 — Аделко! — вигукував, порпаючись в стосі випратих, пахнучих свіжістю сорочок: — Де моя любима, з брижовим коміром?! Я ж просив її не чіпати. Адже маленька плямка від вина, ніяк не може применшити моєї значимості серед майстрів пензля. А жилет?! Їй-Богу — суворо забороню торкатися до моїх одіванок — і все тут!
 Проте лаявся він не зле і Адела знову і знову прала, складала розкидані речі та наводила лад у помешканні. З часом, від її готівки, Адріан з худорлявого нескладного, хіба-що, з симпатичним обличчям чоловіка, перетворився в поважного метра. Цьому спричиняло ще й скороченя відвідин пивних закладів — цим особливо був незадоволений ван Красбек. До того ж Адела, декілька разів, спроваджувала булочника разом із принесеним вином. 
 — Ну хто вона тобі така! — докоряв Брауверові, вибравши мить коли дівчини поряд не було(бо він її почав побоюватися і вже жалкував, що відшукав та привів до Адріана). — Ні дружина, ні сестра! Іч, розкомандувалася!…
 Та хоч як Адріанові не подобався наступ Адели на його легковажне ставлення до себе та до побуту: дівчини від себе не відштовхував. Очевидно посприяло тому ще й те, що у Фландрії несімейному чоловікові, було набагато важче існувати в суспільстві. Маючи поряд Аделу він одразу відчув зміну ставлення до себе накраще. Навіть замовлення на картини від поважних сімейств, тепер отримував без проблем. Пітер-Пауль Рубенс, побачивши та поспілкувавшись з Аделою; взагалі зробився її щирим прибічником і особоливо докоряв Адріанові, що не одружується.
 — Це ж скарб! І господиня, й розумниця! А як прекрасно розмальовані нею тарелі!… Обов’язково придбаю кілька до своєї колекції. — І усміхаючись казав: коли б у мене не було юної Олени — їй-Богу відбив би в тебе Аделу. Женись! Бо не я, так інший відіб’є.
 Користуючись безмежною повагою Браувера до Рубенса, Адела вторила майстрові:
 — От бачиш — серденько, майстер Пітер-Пауль, і той, довго не витримав після відходу в інші світи Ізабели — одружився на юній Олені, а ти ніяк не можеш перебороти у собі парубка. 
 Напевне ця тема постійно витала в повітрі, бо якогось ранку, до Адріанового помешкання завітав батько з Елізою(напевне для підтримки). Бравий капітан був, як завжди, підтягнутий, а цого разу, ще й цілеспрямований.
 — Ти чоловіче дитини не мучай. Дивитися, як Адела страждає і зводиться нанівець, мені важко. А вона страждає ще більше, спостерігаючи за щасливим подружнім життям Елізи. Я вже забрав би її додому з того сорому, але ж вперта до нестями. Затялася — хочу бути з Адріянчиком і все тут. — Чоловік гепнув кулачищем по столу. — Або женися — «Адріянчику»! Або умовляй, щоб залишила тебе! Інакше!… Ти мене знаєш: можу й дубця дати чи рапірою штриконути!
 Браувер, у напів вуха слухаючи капітана, роздивлявся на Елізу. “Боже ж мій! Вона зробилася ще красивішою. Троє дітей не спотворили її гінкого стану, хіба-що, додали жіночості. От, з кого я писав би й писав портрети та мав за щастя назвати дружиною” Проте при батькові в голос того не сказав. Хто зна, як би старий морський вовк відреагував… 
 Еліза, яку напевне, ще не зовсім залишили давні почуття, прочитала в погляді Браувера його думки. Вони, можливо, навіть навіяли солодкі спогади. Проте, будучи щасливою в заміжжі і жодного разу не пожалкувавши, вона щиро бажала того й сестрі. Жінка заспокоююче поклала долоню на його руку. Адріана немов блискавкою вдарило: в мить зринув спогад — її тепла долоня тоді також доторкнулася до нього. Вони біля борту кочі, а навкруги виграють під сонцем, спокійні води Шельди. Не витримавши випробування спогадом — м’яко, але швидко прибрав свою руку.
 — Адріане. Наше з тобою в минулому. Адела ж кохає тебе до нестями. Чесно кажучи: мені добре відоме твоє нинішнє життя. Напевне це життя всіх музикантів, художників та поетів — не знаю. Нічого доброго в тому для сестри не бачу. Я безліч разів розмовляла з нею: пояснювала — умовляла… Але затялася — лише Адріанчик і більше ніхто. — В прекрасних очах Елізи з’явився острах: — Ще, не приведи Господи, щось зробить з собою…
 — А може його просто, отут, порішити! — капітан ухопився за палаша. Навіть до половини вихопив з піхов. — Поплаче трохи дитина за безпутнім бевзем, та й прийде до тями.
 Адріан, від несподіванки аж відсахнувся, а Еліза схопила батька за руку.
 — Тато: прошу заспокойся! Ти ж знаєш, що Адела, твоєї вдачі: якщо замислила щось, то тільки смерть її може зупинити, — в очах, при погляді на Браувера зблиснули злі вогники. — Та заради цього легковажного чоловіка, який звів її зі здорового глузду, — я не хочу ходити на побачення з тобою до фортеці! Прошу!… 
 Аріан, не дивлячись на острах від небезпечних дій капітана, та різких слів жінки, зі щирим захопленням вдивлявся в Елізу. Знову майнула думка — от кого б він бажав мати за дружину… Але те все кануло в минуле. Зараз же, потрібно негайно улагоджувати конфлікт, бо закололо в серці. З якогось часу, напевне від насиченого різноманітними подіями та нестриманого життя, серце все частіше почало нагадувати про себе. Йму б дуже не хотілося, від болю, втратити свідомість перед рідними Елізи. Може б це їх і порадувало, але сьогодні він не доставить їм такого задоволення! 
 — Дорогі мої, — видихнув, стримуючи різкий біль, — Я безмежно радий, що ви завітали. Але з Аделою в нас все прекрасно. Я її кохаю — по своєму… — Відчувши по виразу облич батька й дочки, що ляпнув щось не те, поспішив відшукати вагоміші слова: — Знаєте — станнім часом, я без неї навіть жити не можу (коли б вони тільки здогадувалися про замовлення на картини, відколи Адела поруч нього). Повірте, я вже мрію про день, коли ми обвінчаємося в церкві Святого Йоса. Ось, лише завершу велике замовлення та отримаю гроші. Ви ж розумієте — без флоринів та дукатів, свято не свято.
 — Так би одразу й казав, — звеселів капітан. — Бо я невизначеності страх, як не люблю! — помітивши рух Браувера до шафи з їжою та напоями, замахав руками: — не треба. Не за тим — прийшли. Мені, вирішити щастя дочки, важливіше від всякого пригощання. Ходімо доню…
 Цілуючи на прощання руку Елізи, Браувер укотре відчув трепет і сум за втраченими роками.  

***
 Антверпен тридцятих років сімнадцятого століття від дня народження Христа, проживав життям великого міста. Продовжувалася багатолітня війна і на витоці річки Шельди стояли ворожі заслони, які повністю припинили для морської(в минулому) столиці зв’язок з морем. Проте місто поволі підіймалося від недавнього занепаду. Окрім морського судноплавства, яке раніш приносило левову долю прибутку, завдяки заповзятливості та настирливості фландрійців та прибулих поселенців, відкрилися нові канали зростання добробуту й процвітання. Антверпен поволі прибирав на себе ознаку найзначнішого міста з обробки та продажу дорогоцінного каміння та прикрас. Містяни нарешті згадали, що найкращі тканини, гобелени, килими, а також вироби з металу, кераміки і скла — народжувалися саме тут. 
 Жителі, якщо не звикли то призвичаїлися до подій, що відбувалися в країні. Різного пошибу таверни та ресторації були заповнені завсідниками. Кожна гільдія намагалася перевершити іншу в пишності гулянь. Весілля та свята продовжувалися тижнями. Магістрат навіть видав указ: щоб кількість гостей на весіллях не переважало сорока душ і святкування продовжувалося не більше двох з половиною днів. 
 У мистецтвах, що не занепали, а навіть розвивалися; на вершині був Пітер-Пауль Рубенс. Антверпен тепер поєднувавали з ім’ям свого знаменитого жителя. Творіння Рубенса — секретаря його католичної величності при таємній раді та власного живописця кардинал-інфанта Фландрії, Брабанта і південних областей, особливо цінувалися. Їх вважали за честь мати у своїх колекціях мер міста Ніколос Рококс, поважні жителі: Даніель Фоурмент, Ян Брандт та інші. Бідніші, щоб не відставати від поважних замовляли копії майстра. 
 Окрім Рубенса не забували про Брейгеля Старшого і його синів; також про Франса Флоріса, Йоса ван Клеве. Вважаючи, що величні сюжети підходять більше для прикрашання церков і палаців, жителі віддавали перевагу портрету, жанровим сценам, пейзажу, квітам та натюрморту. Тож, Адріанові дошки з веселими застіллями, та відчайдушним зведенням стосунків між завсідниками пивних закладів, були завжди в ціні і жваво розкуплялися.
 Проте малювання за для заробляння грошей — гнітило Адріана і гнітило до сказу. Адже він вважав себе творчою людиною, незалежною від примітивної повсякденності. Його голова повсякчас заповнена римами, художніми та артистичними образами і в ній, завжди бракувало місця побутовим проблемам. Напевне саме тому: лише в таверні, з друзями-однодумцями за столом заповненим кухлями з пивом та глеками з вином ; ще й насолоджуючись п’янким димком запашної люлечки — він дійсно відчував задоволення від життя. Коли б поряд не було Адели знову відпустив би віжки і загубився в серед безлічі завсідників таверен. 
 Браувер лаявся, обурювався і бурчав, але глибоко в душі; розумів необхідність та потребу у клятому побуті. Тому, займався з учнями, писав ненависні портрети й робив візити потрібним і непотрібним (як на його думку) пошановувачам його таланту. 
 — Лишень поглянь, як поштивно нас зустрічають! Адже Адріан Браувер один з кращих, якщо не найкращий майстер в Антверпені і по всій Фландрії, — в запалі виголошувала Адела, збираючи та складаючи розкидані Адріаном речі. Скромно, при цьому додавала: — І мої малюночки, поряд із твоїми, розкупляють також…
 Потім пригорталася до нього.
 — Адріанчику! Ми вже з тобою більше двох років. Не бажаєш женитися — не треба. Але я хочу від тебе діток — ну страх, як хочу. Таких гарненьких білявчиків, як ти. Я навіть не проти, якщо вони будуть схожі на мене, адже люди кажуть, що я вродлива — ну, погодься!…
 На всі ті слова, Адріан лагідно, але твердо, відсторонюючи від себе відповідав:
 — По-перше: я тобі всоте повторюю, мені противне оте слово — “майстер”! Я — творець. Розумієш — творець! І взагалі — ти не уявляєш, як я втомлююся від всіх цих візитів. Які тут ніжності можуть бути?… Які діти?… Залиш мене — дорогенька. Не хочеш повертатися до себе бо пізно — заночуй на дивані. Вибач: я ледве тримаюся на ногах… 
 Ранком, цілуючии її заповнені смутком і образою очі Адріан обіцяв, що все в них буде прекрасно. Казав, що вона йому — найдорожча і необхідна. Ось, лише завершить з риторами, підготовку вистави до Дня Святого Миколая. Після виступу, вони обов’язково обвінчаються. І все в них буде: і дітки, і власний будинок за містом, про який вона так мріє. “А хочеш: придбаємо дім поряд із замком-Стеном, Пітера-Пауля Рубенса? Там продається один такий?”
 Певно, що вона хоче. І вже який місяць і рік хоче. А він лише обіцяє й обіцяє. Проте вкотре, задоволена хоч обіцянкою — знаючи, що від риторів, як і від писання віршів; які окрім неприємностей від влади нічого доброго не приносять — Браувер нізащо не відмовиться. 
 Тож, день у день, окрім писання картин та нечастих відвідин батьків — Адела біля милого. Вже не дивуючись і не сердячись: вона збирає по різних закутках розкидані речі, пере та готує до столу. Молода жінка терпляче чекає відповіді “так”, від непередбачуваного, але безмежно коханого Адріана.
 
***
 Особливо подобається Аделі, коли у вільні від занять дні, вони вибираються за місто. Після тих прогулянок, Браувер навіть написав кілька пейзажів, хоча раніше потягу і бажання до цього не мав. Картини вдалися цікавими, ще й тому, що написані у його манері. Оглянувши їх, довго не роздумуючи, одну придбав для своєї колекції Рубенс. 
 — Що тут казати, — ставлячи дошку на полицю, промовив тоді Рубенс: — Не припиняю тобі дивуватися і навіть по-дружньому заздрити. Те, для чого мені потрібне велике полотно, ти можеш показати на маленькій дошці. За ці роки ти досяг великої досконалості у відтворенні напівтонів. Лишень погляньте, як він подав перспективу! І місяць, що висвічує нерівним сяйвом крізь розірвані хмарини… і нахилені в напрузі дерева, передають повне відчуття вітру й руху. До місця ближні та дальні людські фігурки, вони вдало доповнюють той рух… Погодьтеся, для цього потрібне неабияке володіння пензлем, до того ж, обходячись порівняно невеликою кількісью фарб. Просто і чарівно! 
 Ван Дейк та Якоб Йорданс, котрі, як завжди були поряд, лише мовчики переглянулися. Ставленя до того, що відбувалося перед ними, було написане на їхніх обличчях: щире захоплення у ван Дейка і скепсис у Якоба Йорданса.
 Браувер же сприйняв похвалу Пітера-Пауля Рубенса, як належне, бо вже знав собі ціну. На ту мить, навіть дещо здивувався, що не відчув вияву якихось особливих емоцій: “Напевне це мудра старість. Тьху! До чого тут старість. Мені ж усього лише тридцять один. Вік розквіту творчості. Очевидно — це просто мудрість. Мудрість і… талант. Але ж, чому, тоді, іноді зборює безмежна втома… Може кляте серце? Воно все частіш і частіш нагадує про себе”… 
 На радість Адели, ще кілька пейзажів на дошках, добре оплативши, придбали Ніколос Рококс та Ян Брандт.
 Цього ранку, вони з Адріаном вирішили відпочивати від малювання. Взяли з собою лише їжу, простирадла та скатертину. Як це часто буває: до походу приєдналися Йос ван Красбек та Ян Дандой з молодою дружиною. Щоправда Красбека, Адела терпить лише, як давнього товариша та учня Браувера. Вона йому не дуже рада, бо без кількох глеків вина той ніколи не з’являється. Останнім часом, після тих відвідин, Адріан важко приходить до нормального стану. Чоловік страждає, обіцяє навіть не дивитися в бік столу заповненого вином, а побачить та почує, з яким задоволенням та примовками ван Красбек смакує червоне чи біле — стриматися не може. Врівноваженого Яна Дандоя, Адела сприймає з задоволенням. Особливо після одруження (очевидно завдячуючи спокійній та стриманій дружині) Ян взагалі зробився порядним. Адела знала, що особливо задоволений тим старший Дандой. Адже син, навіть почав долучатися до банківської справи, хоча не залишав писати картини і товаришувати з Браувером.
 Гурт відшукав зручну вершинку на узліссі. Звідсіля, скільки око бачить, відкривалася безкрайна рівнина, наповнена численними озерцями, каналам, вітряками та невеликими містами-фортецями. Такий виднокрай, зазвичай, навівав бажання до філософського осмислення життя. 
 До Адріана, який відійшов від гурту і замріяним поглядом вдивлявся в далину, підійшов Ян Дандой.
 — Оглядаєш нашу бідну землю? 
 — Хм-м… Земля може й бідна, та народ на ній живе багатий. — Браувер з поглядом, що набрав серйозності промовив: — розумієш Яне? Завдяки нашому трудолюбивому і талановитому народові; невелика країна з бідною, як ти кажеш землею, найрозвиненіша в Европі. Лишень вдумайся: на землях від Фландрії і Брабанту до Люксембургу, живе один народ — белги. Цей народ, за століття, зумів зробити цю землю до того привабливою, що за неї, вже який рік, сперечаються до крові такі гіганти як Іспанія, Германія та Франція. Вдумайся і гордися землею й країною в якій живеш! 
 Проте, коли в гурті невгамовний веселун і сперечальник ван Красбек — не до високих матерій. Жінки, за приготуванням наїдок, спокійно обговорюють домашні справи та останні новини поміж знатного жіноцтва міста, а розгарячілі від вина чоловіки вже затівають голосні спірки — гаряче відстоюючи свої погляди на художнє мистецтво.
 — Ви тільки погляньте, що витворяє Давид Тенірс Молодший! Його остання картина “у таверні” — це ж переспів твоєї — Адріане. Різниця лише в образах та колориті. Відчуває — негідник, що в русі, відтінках та колориті, не перевершить, вирішив взяти вимальовуваням “слюнявих” деталей.
 — Не пінься Йосе, Давид після прийняття до Гільдії, вважає себе майстром і пише в своєму стилі. Саме виписування отих, як ти кажеш “слюнявих” деталей — це і є його стиль, і те, до чого лежить душа. — Браувер глянув на Яна Дандоя. — Згоден — Яне?
 — Певно, що згоден майстре, — врівноважено ствердив той і усміхнувся. — Наш булочник до такої міри твій фанат, що Давидового стилю не може зрозуміти та дозволити писати картини саме так, а не інакше. 
 — Щодо фанатизму…, — Адріан також усміхнувся. — Мені вже можна не писати свої дошки, звичайний глядач, не відрізнить наших з Красбеком творінь.
 — Ну, що ти таке кажеш! — зарожевів від задоволення ван Красбек. — До тебе мені ще рости й рости… — Зітхнув: — і дідька лисого доросту, але… — Зблиснувши веселим поглядом, підморгнув до жінок. — Але бублики та хлібці, я все одно краще нього випікаю.
 Тут вже приєдналися до сміху й жінки, котрі ніби й не дослухалися до чоловічих розмов, проте все чули.
 — Кожен з тих котрі вийшли з майстерні майстра Адріана обрали свій стиль, — спокійно, немов і не припиняв, продовжив Ян Дандой. — От хоча б Давид Рейнкарт: чоловік вдарився в античність та євангельську тему, хоча світло-тіньове вирішення малюнка та колорит, якими оволодів у нашій майстерні присутні в кожні з його картин. Візьміть хоча б його полотно: “Юпітер та Меркурій на гостинах у Филемона й Бавкіди”. З одного погляду упізнаєш нашу манеру. 
 — Це ти вірно підмітив, — ствердив Браувер. — Я навчаю вправно вправлятися з фарбою, відчувати глибину й об’єм. А далі вже все від характеру й уподобань митця або творця залежить. Адже ми творимо мистецтво з наших уподобань, досвіду і нарешті серця — біс би його забрав!… Що до стилю, то воля коженого вибирати свій шлях у мистецтві. Але будь ласка! — в очах його заблиснули злі вогники: — Будь ласка, якнайменше при мені вживайте оте затерте слово “майстер”. У мене від нього немилосердний свербіж і навіть пронос. Майстрів, котрі штампують портретики чи пейзажі задля заробітку, я надивився за життя — безліч. Від тієї мазанини до творчості, як від землі до небес. Тому будь ласка…
— Шановні “митці й творці”, — з усмішкою припиняючи спірки, виголошує Адела. — прошу вже до нашої скромної, але, з душею заповненої скатертини.

***
 Вінчання Браувера з Аделою, відбулося в невеликій церкві Святого Андрієса. Патер тієї церкви вже не один рік намагався навернути Адріана на шлях до істини й віри. Щоправда, це йому не завсім вдавалося. Проте останнім часом, під м’яким тиском патера, Браувер, окрім того, що терпиміше почав ставитися до храму, навіть написав для церкви кілька невеликих полотен. Подарункові священник був безмежно радий, а митець показав свій неабиякий талант ще й, в євангельскій темі.
 Присутніх було небагато. Зібралися лише рідні та близькі серцю молодих. Особливим задоволенням від події сяяли обличчя батька Адели та Йоса ван Красбека. Вони не стримували своїх бурхливих ємоцій до того, що патерові під час служіння, довелося кілька разів іх заспокоювати.
 — Нарешті спромігся — негідник! — переможно вигукував бравий капітан. — Їй-Богу, вже думав розібратися з ним по-своєму, — поляпав по піхвам палаша. — Тепер ще побавити онуків і можна переселятися на небо.
 На це Йос ван Красбек заперечив:
 — Тебе ще довбнею не вб’єш — морський вовцюро, — і скрушно зітхаючи додавав: — А от мене майстер таки зачепив!… Доведеться очевидно й собі подумати про одруження. Є там одна… Вже який рік, чекає…
 Для Адели повідомлення Браувера, що душею і фінансово готовий до весілля виявилося несподіванкою. Вона вже змирилася зі станом — бути лише його тінню. Адела від довгоочікуваної радості, тримала своє щастя всередині, боячись, що кожну мить може статися щось непередбачене. Зовні, жінка була спокійна і врівноважена. Лише легка, умиротворенна усмішка, що блукала на обличчі, видавала її настрій. Нарешті статус не подруги чи знайомої, а дружини — стверджується у церкві. Хоча для неї це вже було не надто важливо — милий поряд і навіть не збирається залишати чи відмовлятися від неї. Адела погодилася на весілля бо розуміла, як багато це важить для рідні й знайомих; навіть незнайомих — але порядних сім’янинів, чи тих, котрі вважають себе порядними. Для них: одна справа зустрічатися та мати ділові контакти, навіть, просто спілкуватися з парою, відносини між якими зрозумілі бо затверджені церквою, а значить — Богом; інша — хто зна з ким. Відсіля — довіра й повага, що для Браувера, надважливо при нинішньому існуванні, а значить і для неї. 
 Бравий капітан та Йос ван Красбек, після церкви, уповні відвели душу. На весіллі вони були на видноті. Запалювали присутніх веселими примовками та піснями. Заплаканій від щастя матері, доводилося раз-по-раз стримувати батька. 
 Сидячи за святковим столом, Андріан звично-півсвідомо спостерігав за поведінкою та виразом облич гостей. Пив зовсім небагато, намагався відчути святковий дух. Останнім часом йому почало не вистачати вражень. Адела лагідно, але твердо, майже повністю припинила його відвідини таверен та участь в різноманітних веселощах. Це його злило, проте зболене серце підказувало, що правда на її боці. Може тому не дуже противився. Лише іноді, коли жінки поряд не було, дозволяв собі вихилити з Красбеком кухлик-два розведеного вина. При цьому розпитував і з задоволенням слухав останні пригоди товариша. Адріан, володіючи невгамовною фантазією, слухаючи, одразу бачив перед собою все, що відбувалося з Йосом і обстановку навколо. Бачив до такої міри, що схопивши папір і олівці, у ту ж мить, демонстрував здивованому до краю Красбекові.
— Невже я такий товстун? Ніколи не повірю!… Але глеком зацідив у лоба тому махлювальникові від душі — надто великі гроші на кон були поставлені. — І вибачливо усміхаючись додав: — та й багатенько, я тоді вина вихилив. 
 Браувер скосив очі в бік тихо радіючої дружини. 
 — Мила, поглянь лишень, які образи — хоч хапай папір і олівця — тема перед очима. 
 У відповідь, щасливо усміхаючись, жінка мовчки прихилила голову до його плеча. 
 Мить, коли на святкуванні з’явився Пітер-Пауль Рубенс — радісно здивувала присутніх. Браувер, в числі інших, також надіслав йому запрошення. Проте знаючи нелюбов майстра до всіляких відвідувань, на його прихід не розраховував. Поява Рубенса, в оточенні найближчих соратників, спочатку визвала тишу а потім грім радісних вигуків, адже поява видатного митця, робила честь будь якому товариству. 
 Рубенс, з доброзичливою усмішкою, поздоровив молодих і після побажань та дарунків, пожалкувавши на обмаль часу, залишив товариство. Не дивлячись на те, що Рубенс не залишився на святкувані; Адріан був безмежно щасливий, що майстер відшукав час у зазвичай заповненому напруженою працею дні, щоб його відвідати. 
Адже ці відвідини, додали розуміння і впевненості, що він — Браувер — нарешті зріс до рівня кращих серед кращих. Безперечно, це зрозуміла й Адела, бо в погляді зверненому на чоловіка, світилася гордість за нього і щастя перебувати поруч. 
 
***
 Змін в житті подружжя, після весілля, не відбулося. Як і до цього, щось наспівуючи, Адела звично наводить порядок у квартирі. Спостерігаючи за нею, він підмітив схожість поведінки дружини з пам’ятною поведінкою його матері. Різниця була лише в тому, що за Аделою було приємно спостерігати, в супереч завжди буркітливої матері. 
 Не мудруючи довго, Браувер зробив висновок: ставлення до порядку й чистоти присутнє якщо не всім то більшості жінок Фландрії. Йому це довелося спостерігати в багатьох сім’ях, які відвідав. Проте вираз обличчя та рухи дружини він запам’ятовував, бо останнім часом його захопив крупний план. Голови, обличчя, очі. Ні. Від звичних побутових сценок не відійшов. Для замовників продовжував писати, щоправда в меншій кількості. Але часто стіл, стільці, навіть іноді ліжко: заповнювалися ескізами та закінченими малюнками виразних голів, облич та очей.
 — Ну й мордяка! — роздивляючись на портрет молодого чоловіка, що скривив фізіономію немовби скуштував найгострішого перцю з сіллю, дивувався ван Красбек. — Це ж треба так скривитися… І де ти тільки такого побачив?
 Браувер, спостерігаючи за реакцією товариша, задоволено усміхався: ефекта, якого хотів досягнути — досяг. 
 Не забував Адріан і про поезію. Проте вірші нині складалися менш агресивні, навіть зовсім не агресивні. Напевне до нього прийшло розуміння: змінити устрій, що за століття склався в країні, принаймні за своє життя — не зможе. Так само маршируватимуть вуляцями іспанські вояки і католицькі священники, продовжуватимуть правити та продавати індульгенції. Присутність поряд люблячої Адели завернула його творчість на ліричний лад. 
 Слухаючи його декламування, Адела захоплено, раз по раз сплескувала в долоні:
 — Прекрасно! Як прекрасно!… Коли б у мене був музичний талант, обов’язково поклала їх на музику, адже вони так і просяться до співу.

Розділ5
У вічність
 
 Все в житті Браувера складалося начебто добре: кохана дружина, любима праця і милі серцю захоплення, але його, останнім часом, почав свердликом точити сором та відчуття провини. Після недовгих, проте болісних роздумів, нарешті, зрозумів причину. 
 Якось у вечері, пригортаючи Аделу, він у глибокій задумі сказав:
 — Мені конче потрібно повернути ще один борг. Конче!
 На здивований погляд дружини, після чималої паузи — пояснив:
 — Не матиму спокою до кінця життя, якщо не зустрінуся з милими серцю: сестричкою Адалізою, нянею Іммою та найкращими товаришами з дитинства. Повіриш: останнім часом, декілька разів бачив їх усіх увісні. Але ж бачив такими, якими вони були тоді, а вже проминуло майже півтора десятка років… Ще, снилися величні стіни Оуденарде і я побачив себе в оточенні тих стін. Уявляєш: я, і поряд стіна. В моїй руці уламок цеглини і я — щось, невпинно, малюю й малюю… 
 Вдивлячись в нього лагідним, розуміючим поглядом, Адела мовила: 
 — Не страждай. Якщо не можеш існувати без того, щоб побачитися з милими серцю людьми, давай зберемося й поїдемо. І не будемо баритися. Останні замовлення ти начебто виконав, майстерню залишиш на Яна Дандоя. — Вона дзвінко розсміялася. — Бо Красбекові навіть пекарні не довірила б. Дивуюся, як він ще не ро зорився з таким безвідповідальним ставленням до підприємництва.
 — Йос не такий простий, як здається на перший погляд, — заперечив Адріан, — але учнів, я на нього не залишив би, це вірно. Спасибі тобі — славна моя. — Він вдячно притис дружину до себе, притис так міцно, що тій перехопило подих. Відчувши це, Адріан послабив обійми і ніжно поцілував її в голову. — Мені соромно: лише тепер починаю розуміти, як потрібна ти мені. Потрібна була всі ті роки, відколи повернувся до Антверпену. І чому, я так довго, тягнув з поїздкою на той бік Шельди?…
 Адела видихнувши; жартівливо і в той же час серйозно, відказала:
 — Краще пізніше, ніж ніколи — коханий. І, не будемо тягти кота за хвоста: завтра ж зберемося і попливемо до твого рідного Оуденарде.

***
 Ще через день, Молоде сімейство Брауверів на одній з батькових кочей, розгойдувалися під бадьорим вітерцем на хвилях Шельди. Відмовившись подрімати на матраці, розкладеному дбайливою дружиною, Браувер вийшов на палубу. Зробив кілька кроків до носу судна і обіпершись рукою за борт, вдивлявся вперед, немовби міг побачити обриси могутніх мурів Оуденарде. Проте до рідного міста було ще далеко. День ходу до Генту, що був на півшляху і лише на ранок третього дня (при попутному вітрі) — пояснив шкіпер, вони дістануться до цілі. Це, якщо при попутньому вітрі — іначе, доведеться повзти ще добу. Очевидно для такого випадку, Браувер примітив на кормі трійко бадьоро пережовуючих сіно коней. 
 Незабаром на узвишші, над самісіньким поворотом річки, замаячів будинок-фортеця і приніс з собою спогад. Очевидно відтіля помітили той незабутній напад розбійників на кочу. Перед Адріаном, відчутно, неначе не збігли роки, виникли давні події: грім пострілів з мушкетів, дим, горлання атакуючих та стогін поранених. Він, юний, майже хлопчисько і поряд така ж юна, з палаючим від завзяття обличчям — Еліза. 
 Еліза. Браувер зітхнув — що було те минуло. Нині в нього ніжна-лагідна й вірна — Адела. Раптом, від несподіванки аж здригнувся — в спогади увірвалася дійсність у вигляді долоні дружини, яку та поклала на його руку. Від того дотику, в памяті знову вперто виник образ Елізи. Адріан відчув навіть тепло її долоні, що так само лежала на його руці. Проте дух, який линув від Адели був до того заспокійливо-благодатним, що образ юнки повільно розтанув у мареві років, а відчуття тепла поєдналося з долонею Адели.
 — Ходімо до каюти, ти ж казав, що втомився і жалівся на серце, — мовила пригортаючись. — Відпочинеш, потім знову вийдеш.
 Обійняв її за плечі.
 — Хіба ж, можна втомитися від такої краси, — повів рукою навколо. А серце… Напевне воно теж вдихнуло свіжого річкового повітря бо припинило боліти. Але пішли… Шлях неблизький — ще встигну полюбуватися видноколом.
 Гент ще здалеку виріс шпилями, між яких, особливим золотавим блиском виблискував на сонці височенний шпиль церкви Святого Бавона. Згодом на кочу насунулися височенні мури, що оточували місто неприступною перепоною від ворогів. Заплативши митникам, шкіпер скерував кочу в неширокий обхідний канал. Майже торкаючись бортами муру, вони продовжили шлях до мети подорожі. 
 На початку плавання, Адріан, якийсь час вирішував: відвідувати дядька в Генті чи ні. Проте згадавши прохолодну зустріч у родича — передумав. Тим паче, йому були невідомі обставини їхнього нинішнього життя. Може старого вже й на цьому світі немає. Невідома доля брата-Бодуена, котрий не міг при своїй завзятій натурі, проминути участь у війні. Хіба що, зазирнути до них на зворотному шляху… 
 Подальша подорож проминула без пригод. Браувер навіть зробив декілька замальовок і майже перед прибуттям до Оуденарде, створив чудесну, за словами Адели, елегію. Жінка читала її так мелодично-співуче, що він вирішив: з поверненням до Антверпену, обов’язково, запропонує знайомому композиторові покласти текст на музику. Якщо елегія сподобалася дружині, то чому б фландрійцям, що кохаються в співі, не заспівати її в душевній компанії.
 До міста, як шкіпер і планував, дісталися під вечір. Кінною тягою довелося скористатися всього раз. Браувер навіть зберіг на замальовку мить, як трійко жвавих коників тягнуть кочу за довжелезного каната. Канат, то натягується мов струна, то спадає у темно-зелені води Шельди. При надвечірньому сонці, це виглядало заворожуюче. 
 Адріан був задоволений з подорожі вже хоча б тому, що зробив безліч різних замальовок, які згодом повинні перетворитися в милі серцю пейзажі. Він вирішив їх не збувати багатим самовдоволеним городянам. Адже ті, нізащо, не відчують стану його душі та настрою від перебування на річці. Дошки та полотна, зі стін його майбутнього заміського будинку, нагадуватимуть про цю чудесну подорож. 

***
 Адріан не зводив вологого погляду зі звичних для кожного міста Фландрії церковних шпилів, що випливали з-за горизонту. Згодом не зміг стримати сльозу від милого серцю перезвону, що линув відтіля. Адела стоячи поряд; пейнявшись емоціями чоловіка, вологими очима вдивлялася в місто-фортецю.
 — Ой, поглянь, скільки гармат!…
 — Оуденарде з давніх давен була однією з найміцніших фортець країни, — гордо пояснив Браувер, і додав: — А ще, одним з найвідоміших міст, у ближніх і дальніх краях, по вирбництву гобеленів. Цим, кілька поколінь займався весь мій рід. Навіть ваш покірний слуга в ранній юності — жартівливо нахилив у поклоні голову в бік дружини.
 Матроси з команди кочі, після прибуття, попрямували до найближчої таверни. Адріан з дружиною та шкіпером, який взявся допомогти донести частину поклажі, направилися в бік будинку сімейства Брауверів.
 Адріан з цікавістю озирався навколо. Місто, за час його відсутності, майже не змінилося. Хіба що покладено бруківку на вулиці, яка опускалася до причалу. Височенний мур, що проходив неподалік, біля якого вони з друзями любили гратися, напевне остаточно завалився. Не залишилося і згадки від нього — очевидно був розібраний для будівництва будинків, що виросли обабіч таверни на місті великого пустиря.
 Нарешті завернули на широку вулицю, заповнену будинками гобеленщиків. Адже у містах Фландрії, з давніх часів повелося: на одних вулицях будували будинки ткачі, на інших м’ясники, чоботярі, пекарі… Напевне так зручніше для спілкування і чужинця, який без дозволу побажав би розпочати справу, одразу було помітно, відсіля, легше з ним розбиратися. 
 Ось вже й рідний будинок. Ноги Адріана налилися свинцем, і зробилися такими важким, що ледь пересував. 
 — Зачекайте на мить, — зупинив Аделу й шкіпера. — Дайте передихнути, оглянутися… Це напевне діти Адалізи граються під вікнами… Але надто малі… Скільки ж літ сестричці нині?… Адже вона набагато старша за мене. Напевне всі п’ятдесят, а може й більше… Чиї ви дітки?: — поклав руку на плече дівчинці, на вигляд років шести. 
 Малі з цікавістю обступили прибулих. Дівчинка, не відповідаючи, злякано глипала на дорослих. Не вимовив слова і старший хлопчина, лише з підозрою не зводив погляду з чужинців. Тоді вперед виступив наймолодший, очевидно найхоробріший.
 — Я татів і мамин, — поважно відказало хлопченя. А це моя сестричка Ія і братик Адріан. Ось тут ми живемо. — тицьнув рукою в бік будинка Браувера.
 — А подарунків хочете? — від душі розсміявся Браувер. — Хочете?… То, пішли в середину.
 — Не можна, — замотав головою малий. — Коли мама прибирає, вона не любить, щоб ми крутилися під ногами. Може й ганчіркою чи віником потягти.
 На гомін, у відчинених дверях з’явилася — вище середнього зросту, гарна повновида жінка — гарна дозрілою вродою властивою фламандкам. В руках вона тримала чималий віник. При погляді на дітвору, суворий вираз на обличчі змінився на лагідний, але намагаючись зберегти суворість, запитала:
 — Рейніре! Чому тебе найбільше чути? Знову шкоду зробив!?
 — Ні, мамцю! — вигукнув малий. — Це я дяді про нас розказую!
 Лише тепер жінка звернула увагу на невеличкий гурт, що стояв неподалік. Вдивляючись, аж руку підвела дашком над очима. З насторогою, повела ними по незнайомцях. Нарешті зупинила погляд на Адріанові. Якусь мить придивлялася… Врешті, сплеснувши руками, відчайдушно кинулася вперед. Та не зробивши й кількох кроків, ухопилася за серце і почала осідати на бруківку. Коли б Адріан, кинувши ношу, не підтримав — упала. Вона була майже на голову вища нього і досить масивна. Щоб втримати, довелося притиснути її до себе. 
 Нарешті Жінка прийшла до тями.
 — Невже це ти? — Відхилилася, вдивляючись… Братику!… Братику мій — Адріянчику! Скільки ж літ… А я вже думала… — з очей її полилися сльзи. — Скільки ж літ, я чекала хоч вісточки від тебе… А ти, ось, сам переді мною. — Стиснула Браувера в обіймах і заходилася обціловувати, обливаючи його обличчя слізьми. Якийсь час не відпускала, немов боячись, що варто відпустити і брат зникне мов примара. А він усміхався — щасливий без міри. Потім лагідно поплескав Адалізу по спині:
 — Задавиш, і не відзначимо моєї несподіваної появи.
 Жінка ослабила обійми, потім відступила на крок не зводячи вологого погляду з брата, і зойкнувши, знову кинулася обіймати й обціловувати, примовляючи:
 — Але ж як ти міг — вредний хлопчисько! За скільки літ, жодної вісточки! Старенька няня Імма відійшла в кращі світи так і не дочекавшись тебе. Все казала: “Де ж мій хлопчик? Як йому в далеких краях ведеться?… Хто йому там попрасує комірця і гарненько розправить на плечах і спинці, хто полатає штанці на колінах…”
 Згодом, трохи заспокоївшись, та оговтавшись від несподіваної появи Адріана; жінка, нарешті, звернула увагу на його попутників. Після знайомства, із задоволенням обійняла та розцілувала Аделу, адже для неї та була частиною улюбленого брата. Потім поштивно вклонилася до шкіпера і запросила всіх до приміщення.
 Малеча зрозумівши, ще тепер від мами їм нічого не загрожує, сміло потупотіла слідом за дорослими.

***
 Переступивши поріг рідного дому, Адріан відчув щем у серці. Защеміло ще й тому, що у кімнаті-майстерні окрім невеликого мольберта в кутку, нічого вже не нагадувало про творчий розгардіяш, звичний, при підготовці картонів для гобеленів. 
 — Ти так і не сказала, чим займається твій чоловік? 
 Адаліза, не відповідаючи, міцно тримала його за руку і не зводила погляду. Здавалося, вона навіть не почула запитання. Напевно так і було. 
 — Як же довго — братику, ти не з’являвся… — повторила декілька разів. Затим повертаючись до дійсності відповіла: — за м’ясником я, за м’ясником заміжня. — Помітивши запитання в погляді Адріана додала: — до вулиці м’ясників не перебиралися бо надіялася й чекала… Чекала і боялася, що колись приїдеш і не знайдеш нас. Не знайдеш і на багато років, а може й назавжди — пропадеш. Цього перенести, я вже не змогла б. Лише одна рідна кровиночка залишилася у мене на цьому світі — це ти. Тому й наполягла, щоб задишилися жити у батьківському будинку. — Адаліза задоволено усміхнулася: — бачиш, як славно вийшло… 
 — Ну що ти таке кажеш? — не погодився Браувер. — Тобі є для кого жити: чоловік, діти? Он, які славні малі.
 — Еге ж. — перевела сяючий погляд на малечу. — Бачиш: здуріли на старості літ, аж трьома обзавелися.
 — Це ж, добре! Дуже добре! — радо вигукнув Адріан. — Значить буде кому продовжити рід Брауверів. Якщо котресь, ще й виявляє хист до малювання — взагалі прекрасно.
 Адаліза усміхнулася задоволено.
 — Старшенький, все треться біля мольберту. — і одразу спохмурніла. — Але Ромуальд каже, що син даремно гроші переводить на пензлі та фарби, все одно м’ясником буде…
 Тим часом, гурт проминув кімнату і зайшов до кухні-їдальні. Тут все виблискувало доглядом і чистотою. Адріан аж здригнувся, — немов узрів на стільці матір, яка старанно натирала посуд. Аж мотнув головою, щоб позбутися примари.
 — Нічогісінько не змінилося, — усміхнувся до сестри. — Видно материна наука твердо влізла тобі в душу.
 Адаліза усміхнулася у відповідь.
 — Сідайте дорогенькі та відпочиньте з дороги. Скоро повинен підійти господар і будемо вечеряти.
 Діти крутими сходинами подалися до верхньої кімнати. Відтіля дзвінко долинали їхні голоси, що супроводжували розбирання подарунків і солодощів. Браувер з сестрою, на вперебій заходилися розповідати про своє життя. Виявилося, що Адаліза за свого м’ясника вийшла порівняно недавно. Зітхнувши, не зрозуміло чому, жінка розповіла:
 — Удівець він. За два десятки літ з дружиною не спромоглися мати діток. Зате зі мною, аж троє за неповних десять років, привели: спочатку старшенького — Адріаном назвали; згодом, ще двох. 
 Несподіваний грюкіт, немов щось упало в сусідній кімнаті, перервав розмову. Незабаром, з невдоволеним буркотінням, майже затуливши масивним тілом двері, увійшов чоловік з наповненою торбиною у руці. Адаліза мала чималий зріст, але проти чолов’яги здавалася невеличкою. Навіть для Фландрії, де люди високого зросту звичні, чоловік був зависоким. При погляді на нього, в Адріана знову защеміло серце, бо чоловік немов дві краплини води, був схожий на батька. До всього — від нього також, на кілька кроків, несло перегаром. Браувер, який вже місяць, завдяки вимозі Адели не споживав навіть пива, відчув це одразу. 
 — А це що?! — вигукнув чоловік роздратовано. — Повна кімната, ніде й кроку ступити!
 — Ромуальде, що ти кажеш! — знічено і водночас знервовано вигукнула Адаліза. — Нарешті приїхав мій братик — Адріянчик.
 — Ну приїхав, то й приїхав, що такого, — тим же тоном буркотів той. І глипнувши на Браувера докинув: — Не інакше, як спадщину ділити приперся!… Дзуськи! Бачив?! Он скільки короїдів, — повів рукою в бік верхньої кімнати. — На всіх доведеться ділити. — Кинув на полицю біля плити торбину. На виблискуючу чистотою підлогу потекла довга червона цівка: — Ось! Приготуй! Та щоб не пригоріло, як вчора — господи-и-ня. 
 Для Адріана, який вже після перших слів Ромуальда почав закіпати, оте “господиня” виявилося останньою краплею. Не тямлячи себе від нестями, зі словами: “Ох ти ж стерво! Не смій на сестру!!…” вихопив ножа, і майже на половину нижчий — кинувся до м’ясника. 
 У кімнаті запала мертва тиша. Немов злякані горобенята, з нажаханим поглядами, виглядали з гори діти. 
 Браувера, на півшляху, перехопив шкіпер.
 — Майстре Адріане — не треба! Він же батько дітей твоєї сестри! Хто ж їх догодує!…
 М’ясник, не дивлячись на могутню статуру, виявився очевидно не з хоробрих — бо знітившись, позадкував у дальній куток. Підпираючи спиною стіну, поволі осів на підлогу і відтіля заблимав насторожено-переляканим поглядом. 
 — Та я що… Ну брат… Ну приїхав… То й, приймай його. 
 Адріан же, трохи заспокоївшись, але ще в запалі, з гіркотою промовив:
 — Дурень ти дурень. Мені того, що маю, до кінця життя вистачить. Он… Для вас грошей привіз. — І до шкіпера: — от стерво. Всю радість від зустрічі спаскудив!
 Адаліза ж, важко підвівшись зі стільця, підійшла до нього і дивлячись волого-вибачливим поглядом, погладила за руку, яка все ще тримала ножа.
 — Братику, заховай і, пробач Ромуальду. Він важко працює, щоб утримувати сімейство — втомлюється. Ти ж сам бачиш, який він втомлений.
 — Та, бачу… Дуже “втомлений”! Від одного подиху сп’яніти можна. Але біс з ним, нехай живе. Але… — Знову запалюючись, повернувся в бік м’ясника. — Якщо до мене, якимось чином, долинуть вісті, що знущаєшся з сестри, запам’ятай: пощади не буде — так і знай!
 Вечір і половина наступного дня проминули невесело. Хоча м’ясник, ще затемна, поспішив до своєї лавки, буркнувши на прощання: “Бувайте. Не згадуйте лихим”. Настрій у присутніх був спаплюжений. 
 Адріан завів розмову з Адалізою про друзів і засмутився. Про кращого товариша з дитинства — Пітера, Адаліза майже нічого не знала. Начебто подався у військо, більше ніяких вістей про нього не надходило. Старший товариш — Герард у Генті. Випадком зустріла його матір; казала, що артистом зробився…
 З почутого, Адріан зрозумів — далі перебувати у місті, яке за час його відсутності зробилося чужим, потреби немає. 
 На пристані прощалися зі слізьми. Адріан ще довго стояв біля борту вдивляючись в постать Адалізи, яка в оточенні дітей махала йому хустинкою. Махала, потім витирала нею очі та знову махала… Стояв, поки люди не перетворилися в крапки, а вежі рідного міста почали зникати за горизонтом. Нарешті безсило осів на палубу. Обіперся спиною до борту. Дивився незрячим поглядом у далину, а по щокам, одна за одною, збігали сльозини. Очей не витирав (напевне не помічав). 
 Адела, відколи прибули до Оуденарде, намагалася бути поряд (про всяк випадок тримаючи на поготові сердечні краплі). Як на диво — в місті вони не згодилися. Давати їх довелося після прощання брата з сестрою. Разом з матросом, Адела, майже затягла його до каюти, поклала на лаву і накрапала крапель… Заспокоювала… Казала, що все буде добре… Тепер, після його слів, здоровань не знущатиметься з Адалізи. А наступного літа, вони обов’язково відвідають його сестру. Тепер вже знають, які подарунки везти.
 Браувер лежав, ніжно стискуючи її руку і усміхався крізь сльози.
 — Розумниця ти моя. Так і зробимо. Обов’язково відвідаємо їх на той рік. Повеземо купу подарунків і, я дізнаюся чи той бевзь дослухався до моїх слів, чи ні. Ще краще: за ті гроші, що ми збирали на будиночок в Антверпені придбаю їм дім. Маю знайомства в м’ясній гільдії — облаштую Ромуальду якусь крамничку… І, нехай живуть поряд — перед очима… Ти ж, не заперечуєш — кохана?… Дуже жалкую, що не побачив малюнків племінника… Може, окрім продовження роду; юні Браувери, продовжать і наші художні традиції… Треба, обов’язково це зробити, коли зустрінуся з ними… Хх-у-у, втомився… 
 На ту мить, коли під її рукою, жилка на Адріановій руці, пульсувала то різко-різко, то майже нечутно, Адела була згодна на все. А він, очевидно відчуваючи борг перед дружиною, пересилюючи слабість, продовжив: 
 — Я тепер знаю, заради чого буду напружено працювати. Не турбуйся, будиночок згодом придбаємо… Якраз той, що біля Рубенсів. Ти згодна — кохана?… — Слабіючим голосом додав: — Чомусь мені холодно. Вкрий будь-ласка.
 Адела на знак згоди, нахилила голову до чоловіка і поцілувала. Він слабо відповів їй. Здається задрімав. Лише жилка під її долонею, продовжувала ледь пульсувати, хоча подих був рівний. 
 Вона вкрила його простирадлом. Щоб тепліше було — старанно підіткнула краї. Відчуваючи втому від подій останніх днів, прилягла на лаві, біля протилежної стіни каюти. Якийсь час дослухалася до подиху чоловіка і непомітно, під заспокійливе покачування судна, задрімала.

***
 Простір над річкою заполонили сутінки. Густі хмари лише зрідка пропускали повз себе місячне сяйво. Крізь напівсон, Адела почула голос шкіпера. Щоб перечекати темряву, він скомандував причалити судно до берега. Здригнувшись від того голосу, зіскочила з лави і турботливо нахилилася над Браувером. Він вже лежав на спині. Права рука незручно звисала до підлоги. Адела підвела її, підіклала під простирадло. Поцілувала. Прислухаючись до подиху трохи зачекала і повернулася до своєї лави.
 …Від неспокійного сну, Аделу пробудило торкання чиєїсь руки. Розплющивши очі у напівпітьмі побачила обличчя шкіпера. Від нього несло тривогою.
 — Пані, чи то мені здається, чи майстер Браувер і справді не дихає?…
 Жінка кинулася до Адріана. Притулилася щокою до рідного обличчя. Від нього війнуло холодом. Адела зойкнула і втратила свідомість.
 Прийшла до тями від води, яку хлюпали на обличчя. У віконце каюти заглядав день. Адела відштовхнула шкіпера і звівшись на коліна — знову обхопила тіло чоловіка руками.
 — Адріанчику! Не жартуй так зі мною! Мені страшно!… Зізнайся, що ти лише заснув?… Пробудися ж — коханий…
 ЇЇ намагалися відвести від Браувера, навіть силою. Та міцно ухопившись, вона не відпускала його і лише безперервно повторювала: “Коханий, чому ти залишив мене? Чому? Ну скажи… Я ж, ще не встигла розповісти тобі про новину…” Жінка вдивлялася в його умиротворенне, в ореолі білявого волосся обличчя. — “Андріанчику, я ж так і не сказала тобі, що у нас, незабаром буде маленьке… Яка ж, я дурна! Все чекала для цього якогось особливого випадку… — Ридала вже не стримуючись: — А якже…, якже твої великі плани?! Ти ж так багато ще не всти-и-г!… Ось, тільки поглянь: — Адела вільною рукою вихопила з сумки стос паперу. — Ти тільки поглянь на оці замальовки… Хто ж буде їх завершувати? Адже краще тебе ніхто цього не зробить. А хто писатиме чудові вірші? Мені ж було так любо їх слухати…” — Вже не ридала. Лише говорила й говорила… Адріанове гарне обличчя, чомусь особливо гарне у світлі сонячних променів, що пестили його крізь вікно каюти, було незворушне.

***
  Під час підготовки до поховання, сестра Еліза забрала Аделу до себе і жорстко наказала чоловікові слідкувати, щоб та не втекла до покійника.
 …На кладовищі, окрім рідних, зібралися учні, товариші та безліч городян, які, в свій час, не одного кухля вина, спорожнили з Браувером. Згодом підійшли й ритори на чолі з капітаном Вісхером. Після відправи, заспівали елегії на вірші Адріана. Знаковою подією стала поява Пітера-Пауля Рубенса. Він прибув, як завжди, в оточені учнів, колег та пошановувачів. Присутні шанобливо розступилися, пропускаючи його до труни з небіжчиком. Попрощавшись, він підвів вологий погляд на зібрання і промовив:
 — Рано залишив нас майстер Адріан — надто рано. Тридцять два роки; це вік розквіту таланту. Я не побоюсь цього слова: Адріан Браувер став класиком у побутовому стилі. Те, що починали Босх і Пітер Брейгель Старший, він довів до найвищої досконалості. З його дощок та полотен лине правда життя звичайної людини з її бідами та радощами. Я не знаю жодного майстра, який би так талановито це відобразив. Хай буде тобі пухом земля: великий майстре, який спалахнув яскравою зіркою з поміж найвидатніших. Невимовний жаль, що вона надто швидко згасла. Але творіння твої, збережуть пам’ять про тебе на довгії літа.
 — Майстер, майстер, — перекривив Рубенса Йос ван Красбек. Він стояв з Яном Дандоєм під крислатою липою, неподалік. Зробивши ковток з чималого глека, що тримав обома руками, додав: — це ти майстер з розмноження сотень і сотень своїх полотен. Адріан створив не так багато, але в кожній картині був творцем. Творцем він і залишиться — зрозумів?! І я п’ю за його “талант”, бо таких, як Адріан Браувер немає і більше не буде! 
 Окрім Яна Дандоя, напевне ніхто цього не чув, бо сказано було у пів голосу. Проте Дандой, поглянувши на гурт біля могили пересвідчився, що до чужих вух те не дійшло. Потім підхопив Красбека попід руку. 
 — Пішли вже… Багато полотен Рубенс написав, бо щоденно, з ранку до вечора старанно працював і працює, а не губить час на пиятику… Як не соромно! Учитель відходить в небеса, а ти набрався мов свиня.
 — Тому й набрався, що вчитель і найліпший товариш залишає нас. Зачекай-но, — Красбек висмикнув ліктя, повернувся і хлюпнув з глека в бік поховання. — Оце тобі, любий друже, на дорогу до Бога. Нехай вона буде легкою і без турбот. — Знову підставив ліктя: — А тепер, підемо до його любимої таверни і дійсно нап’ємося з горя!

Епілог

 Передосіння пора. З майже безсхмарного неба накрапує дрібний дощик. Не дужий, але відчутний вітер завертає політ краплин і задуває під парасолі, які тримають над собою: молода миловидна жінка і хлопчик — років, п’яти-шести. У малого, довге біляве волосся, воно вільно спадає на плечі та спину і вихориться під різкими поривами. Хлопчик сміючись, нахиляє парасолю проти вітру.
 — Ось поглянь, мамцю, що я придумав! — весело вигукує малий. — Тепер вода не буде попадати на мене. 
 — От молодець — розумнику мій, — на ходу, нахилившись до дитини, жінка ніжно вдивляється в обличчя. Поправляє розлогий комірець сорочки, волосся, і додає: — Ну, зовсім — як татко, мій білявчику. Скоро дійдемо — Адріанчику. Поглянь: он вже й будинок.
 Пройшовши якусь сотню кроків, жінка з хлопчиком, мимо двох величавих охоронників з мушкетами, які виструнчилися з двох боків масивних дверей, заходять до магістрату Антверпена. Крокують довгими коридорами і нарешті, входять до великої зали.
 У залі не багатолюдно — будній день. Майже всі місцяни працюють, адже благополуччя їх — у власних руках. Стіни зали заповнені великими й малими полотнами з портретами, пейзажами, алегоріями на особливо модну на ті часи — історичну тему. 
 Жінка, одразу, підводить хлопчика до однієї зі стін, нижня частина якої заповнена невеликими дошками та полотнами.
 — Ось, синку, ми й прийшли до татка… 
 Хлопчик здивовано повертає голову на всі боки, очевидно намагаючись розпізнати в оточуючих тата. Жінка зажурено всміхається.
 — Я ж тобі розповідала — татко на небі… Оце зараз, дивиться відтіля на тебе й радіє, що ти прийшов сюди. Адже частка його душі — у кожній з цих дощок. 
 Хлопчик дещо розчарований. Адже він хотів поміж присутніх побачити батька про якого так багато розповідала мама. Малий здіймає погляд на невеличкі картини, напевне, намагаючись хоч там запримітити оту частку. Він, уважно вдивляється в дошки.  Навіть, підходить ближче… 
Нарешті вказує пальцем на одну з них. 
 — Ось же мій татко!
 Адела поглядає у напрямі, куди вказує дитячий пальчик. Потім придивляється… Серце здригається від несподіванки: з поміж завсідників таверни, схожий і не схожий, хмільним поглядом на неї дивиться Адріан. Вона не може повірити очам; адже безліч разів бачила цю картину… Бачила і навіть не здогадувалася, що там зображений Браувер. — “Дивно, як, я не могла його розпізнати.  Сама ж — художник…”
 Хлопченя, тим часом, проходить вздовж стіни і показує пальчиком на дошках.
 — Ось татко, і ось. Бачиш мамцю… Він добрий. Він просто сидить і дивиться. А ось, сидить і співає. А ці дяді погані — вони б’ються. А оці: випускають з рота й носу дим і п’ють з великих глеків гірке вино. — Син хитро поглядає на матір. — Я знаю, що воно гірке, бо якось сам спробував…
 Адела вражена. Вона ступає за сином і безмежно  дивується, що дитя змогло на дошках розпізнати батька. Напевне причина в дитячій необтяженості  життєвими враженнями і, безумовно, в спостережливості. “Невже  це майбутній, другий Адріан Браувер!” — вигукує Адела про себе. І додає переводячи погляд на сина: “Але тільки…, зі щасливішою ніж  у  татка  долею”. 
 Очі жінки зволожуються від спогадів про минуле  і надією на  майбутнє.

ЗМІСТ

                            Частина 1

	                Вступ	                                                                        3
	                Дещо з дитинства	                                                 7
	                Рішучий крок	                                                        31
	                В Антверпені	                                                         55
                                       З надією до Амстердаму                                    64
	                Нарешті вчитель	                                                  99
	                Виверти долі	                                                        132

                               Частина друга 2

              На батьківщині	                        	        151
              Спокуси й реальність	           		        166
              Боротьба та наслідки	             		        181
 		              Мила дружина	                             	  	        203
              У вічність	                                          	        247
  		              Епілог	                                                                269

        Літературно-художнє видання

           Ге Орій

  СПАЛАХ
           Роман

      Редактор Радченко Алла

   Формат 70х100/32
    Друк лазерний. Папір безкислотний.
Гарнітура Minion Pro

 Київ