ПОДОРОЖ ЛОВЕЛАСА	
						РОМАН		

		              			РОЗДІЛ 1

Після недремної робочої доби, немов зміюка шкіру, cтягую робочий одяг. Залишається помитися і зодягтися у чисте. Я cтомлений. Як почалися з учорашнього дня болти-гайки, лише о шостій сьогоднішнього ранку закінчилися. У нас завжди так: чим більше віддаєшся роботі, тим більше на тобі катаються. Але я не скиглю. Я просто констатую факт. Валерка, щоб не залишитися понаднормово, прикрився жінкою і дитиною, я ж, неодружений і не хворий.
 Я знаходжуся у кімнаті, що слугує працівникам нашого холодильно-компресорного цеху за роздягальню, їдальню, та місце відпочинку чергового.  Сиджу на довгій лаві, за великим столом, що чимало міг би розповісти про наше життя-буття. Збитий з міцних дощок якимось народним умільцем, крім усього іншого, стіл слугує за місце для спання, і «спілкування» з жіночою половиною людства, адже у цеху працює чимало молодих-неодружених. 
Чому для спання і «спілкування»? Тому, що на нашому роздовбаному дивані, можна ненароком наштрикнутися на залишки пружини. І це, при кінці двадцятого століття, коли навалом недорогих меблів, на будь який смак. Та керівництву наплювати. Навіть начальник цеху кілька разів наштригувався, та лише матюкався і пів-пляшки зеленки з аптечки використав на причине місце. 
Я занотовую у службових журналах зроблене і події пройдешньої зміни, щоб здати чергування прискіпливому Дмитровичу. Пишу, а руки трясуться, немов у  алкаша — і це у двадцять вісім років. Одне тільки радує — з сьогоднішнього дня, я у відпустці! Отже, посилаю всі проблеми подалі й на відпочинок.
Нарешті завершив із писаниною. Можна йти — відсипатися. 
Дмитрович з хлопцями бадьоро перевдягаються, а я продовжую сидіти немов прикутий до лави.
— Наш роботун так запрацювався, що й додому йти не хоче, — підколює Грицько. — Може, Дмитровичу, я не буду перевдягатися? Краще за цього трудоголіка я все одно не спрацюю...
Дмитрович жартома штурхонув Грицька у плечі.
— Давай, давай — роздовбай! Перевдягайся! Нам ще пощастило, що на зміну Віктора випав найбільший кусінь роботи, бо крутив би й ти болти-гайки до завтрішнього ранку.
— А я б, на місті Віктора, залишився, — не вгавав Грицько. — Повертатися у холостяцьку квартиру така нудота. По собі знаю. 
— Нічого. Скоро і його якась краля захомутає, — підморгує мені Дмитрович. — Вірно кажу? Пора визначатися — тридцятник на носі.
— Еге ж, — в’яло мотаю головою.
— Оце якраз його основна проблема! — зареготав Грицько. — Спробуй визначитися коли навколо товпляться одна одної краща. Он, минулої зміни, дзвонить якась: — Вітю  можна до телефону? 	
— Грицько вдало скопіював дівчачий голос. — Довелося розкрити секрет, коли наш ловелас працює. Я тобі не зашкодив?.. — Це вже до мене.
— Все в нормі, — вичавив я, змусивши себе підвестися. — І як ви тільки витримуєте цього ляскотуна!
— Для контрасту і такі треба, — весело відповів Дмитрович простягаючи на прощання руку. 
— Бажаю добре відпочити.
—Не буде  йому  доброго  відпочинку  бо відпускного могорича не поставив! — у слід мені горлає Грицько. Та я вже був за дверима і зітхнув з полегшенням. Добре, що у моїй зміні такого балабола нема. Хоча, якщо відверто, Валерій не поступиться йому ні трохи у цьому. При кожній зустрічі, аж іскри викрешують приколами один з одного. Та до Валерки,  за шість років у одній зміні, я вже звик, а до цього гицеля, не знаю, чи й зміг би.
Втома начебто трохи попустила. Видно зарядився Грицьковою енергетикою. У тролейбусі навіть стрільнув очима по бокам. Мені іноді подобається затриматися поглядом на якій-небудь симпатульці, чекаючи на реакцію. Якщо усміхнеться у відповідь — можна підійти і продовжити спілкування. Таким, нехитрим способом, частенько відбувалися досить цікаві знайомства. Проте цього разу, чи вигляд у мене надто змучений, чи з якоїсь іншої причини, але зворотнього зв’язку не відбулося. Хоча я від того не дуже засмутився, бо на горизонті замаячів мій будинок, а значить, попереду бажаний відпочинок.
Однокімнатка зустрічає мене холостяцьким незатишком. Взагалі-то, я не розстібай — інколи, ящо є настрій,  лад у квартирі  наводжу. Особливо у ті дні, коли тут не ночує Мілка — Горошинка, котрій завжди катастрофічно не вистачає часу. «Горошинка» до речі,  придумав я. Сталося це, коли вперше зустрів невеличке кругленьке створіння, з короткою зачіскою і незрозуміло: сірими, чи зеленими очима, та щічками-пампушками. Одразу ж відмітив і суперактивний темперамент, що вже другий рік створює у моєму житті вулканні обставини. Взяти хоча б учорашній ранок. Я на зміну, вона в університет — зрозуміло поспішаємо. Але прибратися ще встигаємо, коли б їй не «закортіло». 
…Після ліжка, швиденько по каві та скибці батону з сиром і вже на ходу завершуємо одягання. Відверто кажучи я краще б оті півгодини полежав у солодкій дрімоті, але Мілка чи то вичитала, чи десь почула, що перед відповідальним заліком обов’язково потрібен інтим. Як не відбрикувався, та дівчисько уміє досягти свого. Якщо відверто — останім часом, це мене вже починає діставати бо хочеться врівноваженості якоїсь у відносинах. Може з тієї причини, почав зустрічатися з Ніною. Напевне закортіло протилежності. 
Ніна зовсім інша. У неї все склалося — закінчила медінститут, працює лікарем.  Худорлява, зростом майже як я, під метр вісімдесят, з видовженим, гарними рисами обличчям. Я жартома навіть запитав: чи не з Кавказу її, карооку, сюди занесло. Ні, відповіла сміючись, — корінна киянка.
 У Ніни двокімнатка і ми частіше зустрічаємося там. Горошинка, до речі, відчула появу ще однієї постійної подруги, і, навіть влаштувала темпераментну сцену. Подебатувавши годину-півтори зійшлися на тому, що ми не чоловік і жінка, і будь-якої миті (за власним бажанням) можемо розбігтися. 
Хоча після тієї розмови Мілка почала боротися за мене, а може мені так здалося? Проте, на столі почали частіше з’являтися: сало,  гуска або курка — батьки Горошини живуть в селі, десь на вінничині. А одного разу, (це був вчинок!), навіть випрала мою білизну!
Отже, у мене проблема! З Мілкою ми більше року зустрічаємося. Притерлися так би мовити, хоча вона й непередбачувана. З Ніною ж спокійніше, не дивлячись на її кавказьку зовнішність. Тож, якщо не брати до уваги інших короткочасних знайомств, можна зупинитися на одній з них і навіть одружитися. Хоча до останнього часу, на слово «одружитися», у мене виникала стійка алергійна реакція, але ненав’язливий, проте постійний тиск від мами, та споглядання  за щасливим подружнім життям Валерія брало своє — адже погляди у людей змінюються, чи не так?
Я проходжу до кухні. Заглядаю до холодильника. Після стакану молока,  нашвидкоруч роздягаюся і падаю у ліжко. 
Моє лагідне й миле ліжечко. Негідник Валерій прозиває його «траходром». Може у чомусь він правий — не сперечатимуся. Проте він мислить вузько, бо саме у цьому ліжку, перед сном, було прочитано силу-силенну купу книг. І, доречі, не лише технічних та детективних. Адже не хочеться у спілкуванні з котроюсь із подружок тупити, а вони бувають здорово підковані у мистетстві, літературі та ще у всіляких речах.
Лежу я, намагаючись розслабитися на пахнучих свіжістю простирадлах, доречі випраних  Горошинкою, та сон не йде. Душею й розумом я ще на роботі. У мізках перекручується: чи справляться хлопці з ремонтом компресора, чи не підводжу їх своєю  відсутністю, бо саме мої технічні розробки використовуються при ремонті. Але з іншого боку: якщо начальник вважає за потрібне, саме зараз відправити мене у позачергову відпустку — йому видніше. 
Потім заходився міркувати: як цікавіше використати відпустку, адже треба колись вириватися з щорічної одноманітності. Завжди одне й теж — дівчата, якісь культірні чи спортивні заходи і поїзка до батьків — все. Напевне час настав до змін, щось нуртує мене з середини, немов хоче сказати — пора, Вікторе, переводити життя на інші рейки!  Може, саме тому, доля підкинула мені цю відпустку?
 Після сотні перевертань з боку на бік вирішив — з роботою Дмитрович справиться — не вперше, до батьків поїду перед завершенням відпустки, а що-до архіважливого...  Я задумливо, незрячим поглядом, якийсь час вдивлявся у стелю. І раптом, (таки я не даремно поважаю своє ліжечко), у голові висвітилася геніальна ідея: а що, як гайнути кудись де мене ніхто не знає! І там, спокійно, без обридлого теленькання двірних та телефонних дзвінків, обмізкувати цю нагальну проблему!  Нещодавно я зробив профілактичний ремонт моторолерові — не підведе, підготуватися до подорожі можна за кілька днів. Тільки треба вирішити — куди  податися… 
 Ще кілька перевертань і рішення визріло — Прибалтика.  А чому б і ні! Відколи придбав моторолера, закрадалася мрія скупатися ще й у Балтійському морі, бо до Чорного вже їздив. Кілька тисяч кілометрів шляху, цілком вистачить для копирсання у собі. 
Після цієї думки полегшало на душі, а може втома взяла своє — не зчувся, як задрімав.

						*    *    *		
Гадаєте мені дали виспатися? Дзуськи! І хто цей бузовір?.. Слабо здогадатися з першого разу? Та не буду тягти коня за хвоста — звісно баламутка Горошинка. Я в соте пожалкував, що дав їй ключа від квартири. 
Дівчина з розгону вискочила на ліжко і заходилася обціловувати, стискувати, м’яти моє зморене тіло. Вона, немов м’ячик, перекочувалася від голови до ніг і навпаки, невпинно торохтячи при цьому:
— Вітюнчику— пустунчику, я так скучила за тобою! Який ти запашний! Я так давно тебе не відчувала!..
Я розпрощався з відпочинком. В середині кипіло, та назовні не виходило,  бо намагаюся ніколи з дівчатьми не конфліктувати, принаймі в голос — це один з моїх принципів. 
— Якщо ти пам’ятаєш рибко, ми лише учора вранці з тобою розсталися.
— Ні, ні, і ні! — не пам’ятаю! Начисто забула! Та порадій же за мене пустунчику — нарешті я здала той клятий залік! Це треба обов’язково відзначити. Давай почнемо прямо зараз!
І, полетіли в різні боки частини її одежі. За мить, Горошинка осідлала мене.
— Ну, пробуджуйся, ну давай!.. — це вже говорилося не до мене. — Потім  ресторан. Я пригощаю, — це вже до мене. Проте «ми» ніяк не могли пробудитися. Напевне тут зібралися в одне: втома, настрій та прохолода у відносинах, яку Міла ще не відчувала, а може не бажала відчути. 
Посовавшись на мені безрезультатно ще якийсь час дівчина, надувши ображено губи вляглася поряд, але на відстані долоні. 
— Ти чого? Тільки не кажи, що стомлений! Раніше  тобі це подобалося у будь-якому стані.
Я зрозумів, що наступає мить істини. Принципи —  принципами,  та треба вже щось вирішувати. 
— Я таки стомився —  і  це факт, —  розпочав суворо і, зупинився. Ну, не можу бути з дівчатьми жорстоким, а тому, лише сказав: — Ти не збираєшся на канікули? Це ж був останній залік? Дома, напевне, зачекалися...
— Зрозуміло, — підібрала вона губи у нитку. — Кохання закінчилося — гуд бай май лав. А якщо скажу, що вагітна. Як зреагуєш?
На цей закид, я зреагував миттєво. Прибравши найщирішого вигляду сказав, що я не проти того, але нам потрібен якийсь час щоб прояснити наскільки міцні наші відносини.
Горошинка скотилася з ліжка і почала хапливо вдягатися.
— Так от! Щоб ти знав! Це не ти хочеш позбавитися мене! Я залишаю тебе! — Дівчина покопирсалася у сумочці. — І, тримай свого іржавого ключа, бо він мені вже не потрібен!
Напевне іржавим ключем вона хотіла дістати мене ще більше, та звідкіля їй було знати що метал-латунь не іржавіє. Проте я вже налаштувався до серйозної розмови.
— Міла, будь ласка. Я тебе не проганяю і розставатися з тобою не хочу, але, давай зробимо перерву одне від одного.., хоч на місяць. Я впевнений, що все стане на свої місця. Місяць, хіба це так довго?
— Та йди ти, під три чорти, вибриком! — Горошинка, відвернувши від мене збуряковіле обличчя, майже бігцем попрямувала до виходу. Гепнули двері і я залишився сам-на-сам зі своїми думками.
Я підвівся з ліжка. Залишки сна, після того гепання, зникли. Мене гризло сумління — не такою бачив я цю розмову, а з іншого боку: не таку дівчину бажав би мати за дружину, хоч ви мене вбийте. Внутрішній голос, проте, заспокоював: потрібно ж колись  ставити крапки над «І». А ще: такі гепання дверима відбувалися неодноразово. Тому, якщо ми матимемо  потребу одне у одному, то після відпустки обов’язково зустрінемося. Що ж до мене, то на відстані буде легше розібратися з почуттями.  
Та-а-к. Із Квасолиною поки-що завершилося. На черзі Ніна? Що ж... Якщо вже так повелося: відведу сьогоднішній день для розбірок з милими, а завтра візьмуся за підготовку до подорожі, вирішив я, і почав налаштовуватися на розмову з Ніною.

						*    *    *		
Я вийшов з метро на Хрещатику і підземним переходом попрямував до зупинки тролейбуса, що мав мене везти до місця зустрічі з Ніною. Підбираючи до купи вагомі аргументи для розмови з нею, я так зосередився, що від несподіванки мало не гепнувся на бруківку, коли хтось темпераментно обхопив мене зі спини.
— Вітосику! Ой, як славно, що я тебе зустріла! Я вже думала, що з нудьги подохну. Бо з цими дебілами, точно можна здохнути! — заторохтіла Альона.
Вже й не згадаю, за яких обставин познайомився з цією десятикласницею без гальм, але мороки від того знайомства зазнав чимало. Енергії дівчини цілком вистачило б на десятьох, та нікому було направити її у потрібному напрямку, тому й розкидалася щедро  нею у всі боки. 
Ледве вдалося віднадити її від відвідин мене на роботі. Вона завжди з’являлася близько опівночі. Щоб дістатися до холодильно-компресорного цеху, де я працював, їй потрібно перелізти більш ніж двометрову огорожу, що оточувала плодоовочеву базу. І що цікаво, за нею завжди тягся хвіст з кількох недоростків. Вони слугували капризі у всіх її забаганках. Це ж треба?! Допомагати подружці перелазити через огорожу для побачення з суперником і терпляче чекати повернення. 
Юній, швидковизрілій екстремальці подобався секс, при тому у найнесподіваніших місцях. На роботі, вона тягла мене до цеху де її стогони та зойки ледве притишував неслабий шум компресорів. Видумщиця навіть примудрилася звабити мене у роздягальні бази де я тренувався з веслування. Ми  тоді заледве встигли, хоча я не впевнений, що вона отримала б менше кайфу навіть при наявності несподіваних глядачів. 
Незрозуміло, чим я припав Альоні до душі, проте дійшло до того, що вона мало не завалила екзамени за десятий клас. Очевидно лише тоді, заклопотані собою батьки згадали, що мають дитину. Не бачились ми кілька тижнів. Потім вона повідомила, що зі школою повний порядок і вона вже одинадцятикласниця. 
 Дівчина, чи її свита, очевидно, якимось чином слідкували за мною. Варто прийти мені з роботи — і  вона могла з’явитися  будь-якої миті. Наші відносини були легкими і ні до чого не зобов’язували. Їх навіть Горошина не відчувала. З цим дівчиськом ми об’їздили на моторолері майже всі околиці Києва: пляжі, кафешки, парки. Проте, її феєрична натура була не для мене. 
— Вітосику! Напевне ти вже забув мій вигляд, а я обновилася. Ось, поглянь, який модерновий прикид! —  Альона забігла наперед мене. Я мало у друге не осів на підлогу: навпроти мене стояло густо, без смаку розмальоване юне створіння. З голови дівчини, в різні боки, стирчало безліч тоненьких кісок. Додавали безладу потерті й подерті джинси, що, проте, ефектно відтворювали її звабливі форми. Завершувала дикий букет, кофтина з візерунками  незрозумілого кольору, зв’язана  вузликом на животі. — Ну, як?  Це з Франції, тітонька підкинула. — Показала пальцем і поглядом на «модерновий прикид».
Я лише спромігся вимовити:
— Жах! 
— От-от! Саме тому я тебе залишила. Обросли ви мохом Вітольде! Куди вам зрозуміти сучасну молодь!
Ну, ще не відомо хто кого залишив, — лише подумав я, та в голос не сказав, знаючи її непередбачуваність. Лише запропонував:
— То, що розбігаємося?
— Ні! І ще раз —  ні! — безапеляційно вигукнула дівчина і оповила мою шию руками. — Мені розповіли про дуже цікаве місце на Трухановому острові, але туди можна дістатися лише на твоєму моторолері, бо Ромчиків «мерс» там не котить, — давай, поїдемо. Там буде славно, — і приставивши уста майже до мого вуха, немов-би у гаморі переходу хтось міг її почути, солодко додала: я знову хочу тебе. Думала, відкинула на віки, а як побачила — знову хочу! Хочу, і все тут!
— А як же вони? — я показав очима на двох патлатиків, що притулилися до стіни з другого боку переходу.
—  Та ну їх, придурків. Зачекають. Еге ж Ромчику? — помахала рукою в бік юнаків. Хлопці, хоча нічого не почули за шумом навкруги, та дружно помахали у відповідь.
І що їх тільки змушує триматися мов примагніченими біля неї? Я більш ніж упевнений, що інтиму з Альоною у них не було. Таки, напевне, я вже застарий щоб зрозуміти  оцю непередбачувану молодь. Проте, час відкараскуватися від цієї несамовитої юнки.
— Альона, ти мене умовила, чесно. Давай зустрінемося.., на днях. Сьогодні ж, ну ні як! Справа життя й смерті. 
— Не бре…? — кинула підозрілий погляд.
— Стервом буду! — сяйнув щирим поглядом на неї, і не чекаючи коли опам’ятається, рвонув з місця.

						*    *    *			
З Ніною ми зустрілися, як і домовилися, неподалік від поліклініки, де вона працювала. Ніна, звично запізнилася. Хоча десять хвилин для неї запізненням не вважається. Будучи відповідальним, я не раз зауважував їй на це, але сьогодні після поцілунку у підставлену щоку, лише запитав:
 — Може до тебе? Поїмо чогось та відпочинемо?— (це так у нас зветься інтим). 
Ніна, глянувши уважним поглядом мені в очі, немов намагаючись упевнитися там у щирості мого бажання і відповіла:
 — Ти ж знаєш, що у мене лише напівфабрикати. До того ж, ми відпочивали позавчора. — Напевне помітивши, якийсь порух у моєму погляді, швидко додала: — Ну-у-у, хіба-що, коли тобі дуже хочеться... Ні? Тоді, поїхали на схили?
І ми поїхали на схили Дніпра, у кафешку, котру з якогось часу облюбували.
У відносинах з Ніною, мені щось подбалося, а щось і ні. Подобалася її врівноваженість, передбачуваність і сімейність. Відносно сімейності — за тиждень чи два, нашого знайомства, ми вже існували немов давно одружені. Тут і готування їжі, що непомітно перейшло до мене і розмірений інтим з демократичними позами, а також зустрічі з чеканням. Після шаленної Квасолинки це було, до деякої міри, відпочинком. З іншого боку, саме це, вже починало дратувати.
У кафе, Ніна в першу чергу витерла серветкою стільці. Дістала з сумочки ще і простягла мені.
— Поклади на коліна.
Їли мовчки. Коли перейшли до десерту, я зробив пробний закид.
— Ніна, мене спровадили у відпустку.
Я уважно спостерігав за  реакцією на сказане. Ніна підвела очі від таці з морозивом. У погляді було здивування і ще щось. 
— Чому тільки зараз я дізнаюсь про це?
— Розумієш, це стало несподіванкою навіть для мене. Один з наших,  повинен піти, за сімейними обставинами, саме на час моєї відпустки. Розумієш? 
— А те, що я кілька тижнів гризла голову завідуючому за путівки для нас і, таки дістала. Нічого не означає?
Я зробив здивовано— винувате обличчя.
— Але ж ти про путівки нічого не казала. 
— Бо знала коли твоя відпустка, а путівки повинні були стати сюрпризом і подарунком на наш медовий місяць! Чи може ти вже передумав!?.
Я дивився на Ніну, а в голові чомусь виникло порівняння у схожості її  з  Квасолиною. Напевне всі жінки коли їх переповнює гнів, та ще жалість до себе за не виправдані надії, на диво схожі між собою.
— Але ж, я не знав про те… — і намагаючись бути врівноваженим швидко додав: — а зараз немає ніякої можливості щось поміняти — наказ підисаний і, я вже у відпустці.
Я витримав іі нищівний погляд.  
— Зрозуміло! Я все, все зрозуміла!! 
Ложечка дзенькнула об тацю. Стілець мало не перекинувся від різкого поштовху. Виструнчена жінка, якусь мить бгала серветку, затим швиргонула на стіл. Цей жест здивував і навіть трохи налякав мене — завжди така стримана... Чого ж можна чекати у майбутньому від такої непередбачуваної. Після цього рішучого, як на неї жесту,  голосно клацаючи каблуками, Ніна залишила приміщення. 
«Ого! — за один день з трьома розібрався. Круто!» — з’єхидничав внутрішній голос. Що я міг йому відповісти. Згоден: вчинив — як  стерво, але ж, інакше ці подруги не дозволять здійснити мій задум. 
																		РОЗДІЛ 2
							
 На другий ранок відпустки, я прокинувся з дивним, не знайомим раніше, відчуттям  волі та очищення від тягаря бути комусь зобов’язаним. Цей моральний тягар щоденно давив на мене, змушуючи існувати у напруженому стані. Починаючи від холодильного цеху де працював,  друзів, знайомих і закінчуючи милими, лагідними, а іноді злючими жінками. На роботі, якось непомітно за мною закріпилася  відповідальність за обладнання і, що цікаво, не лише у моїй зміні. Варто статися аварійні ситуації, одразу ж виклик — неначе інших спеців немає.  Виручай Вікторе — запарка. Хоча  ніякої матеріальної винагороди за те не передбачалося. Та хіба мова про винагороду. Не можу я відмовити, і все тут. У таких випадках Валерій казав, що на дурних воду возять.
 З жінками не легше. Постійно чекати від них непередбаченого вчинку, чи сюрпризу — погодьтеся, напружує. Сьогодні ж, хоч в одному, нарешті, я вільний!  А чому в одному? З роботою теж розібрався: щоб не смикали, сказав, що відразу їду до батьків у село, і буду дачником до завершення відпустки. Отже, спокійно можна налаштовуватися на поїздку.
Мій гараж —  це  невелика прибудова до дійсно гаража Івана Гнатовича — інваліда, якому дозволили облаштуватися неподалік від місця проживання. За дозвіл доводиться частенько ремонтувати його Запорожця з ручним керуванням. Але я не ремствую. Тримати транспорт на відстані трьох хвилин ходьби від квартири, — заради цього варто іноді попрацювати. 
Сьогодні, на додачу до гарного настрою, сонячно. На деревах, що буйно розрослися перед моїм будинком, на всі голоси співає птаство. Я заходжу до гаража і одразу намагаюся зосередитися на підготовці до далекої дороги. З самого початку треба розпланувати, що за чим, інакше, без достатнього досвіду можна щось важливе пропустити. Ще  дома, я склав довжелезного списка і тепер по ньому, заходився збирати до купи необхідне у дорозі.
Я  захопився роботою так, що здригнувся від несподіваних кроків при вході. 
— Помічника викликали?! — як завжди весело й напористо, загорланив Валерій - баламут. 
Не розумію, як, вже кілька років витримую у одній зміні, цього: невисокого, міцної статури, з кругловидим, усміхненим обличчям, чоловіка. Напевне з-за контрасту — це жарт, а якщо відверто; у розвідку з ним, я пішов би не задумуючись.
Валерій енергійно відгорнувши залізяччя на маленькому столику, що слугує мені за верстат, поставив пляшку «Пшеничної» і наповненого целофанового пакета. 
 — Я зрозумів, що виставлятися за відпустку ти не збираєшся і тому, як найближчий друг і соратник вирішив компенсувати цей промах.
Взагалі-то, я був не проти зустрічі з Валерієм, але тільки не сьогодні, бо підготовка була у самому розпалі. Про це, я йому одразу ж повідомив і «культурно» запропонував відвалити. Та він, ні трохи не образився.
— Не нада нас лікувати! І дурному зрозуміло, що саме тут потрібна моя світла голова і трудолюбиві руки. Кажи, до чого їх прикласти!
Я знав, що від Валерія просто так не відкараскаєшся і тому використав його на повну. Під обід мій дружбан, кволо звісивши трудолюбиві руки, гепнувся на єдиний табурет.
— Все, експлуататор! Я на роботі так не впираюся. Ось пожаліюся своїй половині, коли буде лащитися ввечері. Скажу, не годен ні до чого, бо Віктор знесилив важкою працею. Бережися! Хіба що.. — він потягся до пляшки. — По чарці допінгу, інакше не підведуся.
Підготовка, в основному була завершена. Можна й розслабитися. Ми, наскільки дозволяла тіснява, розіклалися і під акомпанемент побажань Валерія (від щирого серця і великої душі) заходилися відмічати мою відпустку і вдале завершення майбутньої подорожі.
 Не встигли, як слід розігрітися, у дверях замаячів Іван Гнатович. З кишені куртки виглядала шийка пляшки. 
— Оце полаявся з старою, хоч душу з вами одведу.
Ну, як для такої важливої причини, не потіснитися? 
Вже досить стемніло, коли ми підвели Гнатовича до квартири.  Валерій натиснув на кнопку дзвінка. Ми дочекалися клацання замка і швидко, щоб не дай Бог, не зустрітися з «лагідною» дружиною старого, рвонули сходами донизу. При виході з будинку, захекані, всілися на лавочку. Проте відпочити та поспілкуватися нам не дозволив прихід постійних завсідників — язикатих тіточок. Щоб не вислуховувати їхніх зауважень, що до нашого стану та виховання, ми поспішно подалися далі. У дворі, затіненому густолистям, через яке ледь, ледь пробивалоя химерне місячне сяйво, заходилися обговорювали тонкощі моєї подорожі. 
— Значить так: Київ, Рига, Петербург, Київ. Такий собі трикутник з хвостиком. Скільки там виходить ке-ме? — Валерій замислено вдивлявся в мене.
— Десь, більше трьох тисяч. Якщо кудись закортить збочити, то ще сотня, друга набереться.
Валерій загерготів: 
— Ге-ге-ге! Ну, збочувать тобі не звикати, — і продовжуючи реготіти, з єхидним  поглядом додав: — Згадав оце, як ми роздивлялися твій маршрут на мапі. Знаєш що він мені нагадав?
— Ну що?— запитав у передчутті чергового приколу.
— Сперматозоїда! Ги-ги-ги! Хвостик від Киева до Білорусії, а звідтіля вже трикутник: Рига, Таллін, Петербург, і знову Білорусія. Ну, точнісінко сперматозоїд? — і враз, посерйознішавши, менторським тоном, додав: — Вікторе, це знак того, що все твоє  свідоме життя проминуло у блуді! Отже…
— Слухай!? Іди ти до біса, — незлобиво відповів я, розуміючи що товариша починає розбирати від випитого. Коли з ним таке відбувається, він стає нищівним критиканом, хоча сам далеко не ангел — кому, як не мені це знати. Проте для ясності я уточнив: — Не в блядстві, друже, а у пошуках однієї — щоб  на все життя! Знаєш, як це важливо і складно? Особливо з нинішньою розбещеною молоддю, яка лише мріє заскочити у ліжко, і все.  Та що п’яному  пояснювати. Пішли вже, бо Валентина точно пригадає мені оце випроводжання.
— Сам ти п’яний! — не образився Валерій, але запам’ятай! Якщо ти вирішив зайнятися самокопирсанням, ніяких дівчат. З-з-розумів, ніяких!  Їх і тут тобі, от-так, вистачає! Е-ге ж?
 Він ще встиг жестом показати, на скільки мені їх вистачає і я заштовхнув його у тролейбус, що зупинився прямісінько перед нами. Потім допоміг зачинитися дверям, на яких це єхидне стерво намалювало трикутника з хвостиком. 
Заповнений відчуттям нормального завершення дня, я попростував до відпочинк
						*    *    *			
Підвестися рано, як задумав — не зміг. У голові гуло і гепало молотами. Після двох таблеток аспірину трохи попустило. Проте збирання проходило в’ялувато. Нарешті, згадавши «не злим-тихим словом»,  Валерія та свою податливість, перевірив чи не забув чогось, чи все, що треба вимкнув,  вирушив до гаража.
Погода радувала, але сьогодні, я сприйняв це як належне, без надемоцій. Турбувало інше: у будь яку мить на горизонті могла з’явитися котрась із подружок. Про всяк випадок, сторожко озираючись на всі боки, дістався до гаража. Біля дверей ще раз покрутив головою — від них можна чекати чого завгодно. Від скандальної Горошини, та від непередбачуваної Альони особливо. 
 Упевнившись, що горизонт безхмарний, викотив завантаженого по «саме нікуди» моторолера. Так і проситься на язик прізьвисько — віслючок. Ніде правди діти — добряче ми з Валерієм вчора потрудилися. Хоча, якийсь мудрагель сказав, що всього передбачити неможливо. Залишається лише надіятися, що забуте мені не знадобиться. «Найголовніше, — тиснув  Валерій, —  відпочинок у дорозі». Він порадів за мою ідею, використати довший мого зросту мішок з міцного целофану. На нашій базі у такі накладають огірки і помідори для засолювання.  «Респект від мене за класну ідею, — гепав  у плече задоволений товариш. — Кинеш у середину надувний матрац, ковдру і  ніякі природні катаклізми тобі не страшні»! 
Я глянув на себе очима стороннього і залишився задоволений.
— Та-а-к... Попереду кілька тисяч кілометрів,  Транспорт не повинен підвести. Здоров’я вистачить, щоправда трохи нудить від учорашнього застілля, та дорога вилікує. Вітерцем провіє і все прийде до норми. Що ж, Вікторе, пора! 
Про всяк випадок, в останнє озираюся навколо, і запускаю двигуна. Урочисто звучить марш «Прощання Слов’янки» у виконанні духового оркестру (якщо за оркестр вважати мої губи) і я вирушаю у мандри. 

						*    *    *
По Подолу проїхав інтелігентно. Намагався не прослизати поміж авто, терпляче чекав поки запалиться «зелений». Дивувався своїй витримці, але заради майбутньої подорожі вирішив йти на жертви. Дарницький район міста зустрів широкими проспектами. Згадалася, виставка фото старого Києва, яке нещодавно відвідав із Ніною. Там було велике фото Дарниці, столітньої давнини. От би підвелися предки. Напевне довго від шоку оговтувалися, коли б побачили суперрайон на місці поодиноких будиночків та заплав.
 Від руху, по широченним проспектам Дарниці, отримав задоволення, а за містом, після залишеної за спиною будки з даїшниками, прийшло розуміння, що дорога до моря Балтійського — вільна!
 Рух на трасі у будні не дуже інтенсивний, проте, чи не одразу з’явилися свої заморочки. Від зустрічних велетеньських фур, несло таким повітряним шквалом, що складалося враження, ще мить і віслючка змете зі шляху. Перші півгодини, чесно признаюся, бували моменти коли душа опускалася до п’ят, а по спині  зрадливо скочувалися холодні краплини. Згодом, я пристосувався — потрібно лише, наскільки дозволяла асфальтівка, проскакувати, як  можна подалі від того монстра і міцніше тримати кермо. 
Якщо не брати до уваги нинішні складнощі та не думати про майбутні, перше враження було добре.  Лобове скло забирає на себе основний потік вітру.  Обличчя обдувають лише легкі, освіжаючі  струмені.  Двигун гуркотить рівномірно, без натуги. Швидкість вісімдесят кілометрів на годину — саме те, що треба. При обгоні можна видавити й більше. Я перевірив це обігнавши по-ходу вантіжівку, бо легковики  мені були не по зубах. Залишається проїхати весь намічений шлях без поломок та аварій, і з новими, позитивними враженнями, повернутися назад. Щоправда, чим далі їхав, з’являлися  претензії до шосе. Не завадило б йому бути  трохи ширшим (не було б проблем з фурами). А ще, діставали глибокі вибоїни. Вони дисить густо розкидані по покриттю, тому, доводиться їхати зигзагами. На трасі, що має назву міжнародної у рамках Союзу —  це  неприпустимо, але так є, інших варінтів поки-що не передбачається. Про шикарні американські та західно-європейські автобани, які іноді показують по телику,  залишається лише мріяти. 
Отже, я розраховую на майбутні позитивні враження, а з душі ніяк не зникає каяття. Може розстався занадто різко зі своїми коханими? Адже, це не в моїй натурі. Треба було відшукати інші, м’якіші слова. Не люблю нести вантаж — почуття провини. Він гнітить і залишає рани на серці. Щоправда, з появою чергового кохання, рани загоюються, але для цього потрібен час.  
Промайнув показник з поворотом до міста Остер. Послужлива пам’ять одразу піднесла випадок піжонства, що мало не закінчився катастрофою, але...  
Гостював я того дня у Мишка — товариша по роботі, який проживає у Острі. Само-собою чимало хильнули обідаючи, а потім подалися купатися на Десну, що протікала неподалік.
На березі, серед пляжуючих, одразу запримітили гарну молоду жінку з собачкою. Для Мишка вона була зависока, але той, на моє дружнє зауваження, сказав, що в ліжку всі однакові. І почалася демонстрація наших досягнень у водному спорті. 
Ми впірнали немов навіженні з тарзанки — мотузки підв’язаної до височенного дерева, плавали наввипередки. І все задля «звернути увагу». Я таки досяг цього, але чого мені це вартувало. Нерозумне щеня попленталося услід за господинею у воду. Дівчина не звернула на те уваги, попливла в один бік, а швидка течія, понесла цуценя в інший. Ми з Мишком одночасно зрозуміли, що з’явився шанс показати себе і рвонули рятувати мале. Течія та вири, що знаходились там, піднесли нам несподіваний сюрприз. Товариш, хоч і добряче під хмелем, але перший зрозумів ризик і повернув, а я вирішив: будь-що, цуцика врятую. До того ж, це був явний шанс познайомитися з дівчиною.
 Я майже дістався до неслуха, і тут попав у самісіньке пекло могутньої водоверті. Хоча я встиг схопити тварину, але нас закрутило і потягло у глибочінь. Мені вже доводилося зустрічатися з цією напастю тому, не гаючи й секунди, я упірнув, і майже біля дна, де сила виру ослабла, на остатку дихання, загрібаючи однією рукою, подався геть від небезпеки.
Як я виповз на беріг, вже й не пригадаю, проте ледь живий, гордо поклав перед  стурбованою симпатулькою напівдохле цуценя. Потім, якийсь час, ми разом приводили до тями неслуха. Мишкові ж, залишалося на відстані, заздро блискати на нас очима.
Найоригінальніше з усього, що тією дівчиною виявилася Ніна. Виявляється,  вона приїхала на деньок до батьків, які відпочивали у дачному містечку неподалік.  
Подальшим спогадам завадило ревіння двигунів за спиною. Цей звук мені добре знайомий. Він з’являється коли з глушника виймають деякі деталі. 
 Ревище беззупинно підсилювалося. Незабаром зі мною порівнялися кілька мотоциклів. Водій переднього повернув голову у мій бік, підморгнув мов давньому знайомому і оповивши нас із віслючком смердючим чорним клубком, рвонув далі. Наступний мотоцикліст єхидно вишкірився і повторив дії першого. Ще двоє промчали в слід не глянувши в мій бік. Я відмітив про себе, що осідлали оті джигіти дві «Яв» та двоє «Іж— спортів», які  коштують чималі гроші. Напевне їхні татусі непогано облаштовані. Що ж, таке життя: хто на явах та іж— спортах, а хто на моторолері. Та, я від того не комплексую, бо люблю комфорт і мої подруги не заперечують коли пропоную покататися. Коротше — мене все влаштовує, хоча, якщо вже бути зовсім відвертим, іноді хотілося б рвонути з місця і за кілька секунд сотня на спідометрі, але я реаліст і задовольняюся тим, що маю.
Мотоцикли зникли у сивому мороці, залишивши  загадку — чи ми могли перетинатися з переднім, який мені підморгував. Нарешті, я зупинився на тому, що можливо ми не знайомі, просто це звичайне дорожнє братство. Адже лише складнощі подорожі виявляють істиний характер людини. На цьому я врівноважився і почав розмірковувати чи зупинитися, чи ні, у славному місті Чернігові до якого невпинно наближався? Нарешті вирішив — майбутнє покаже. Якщо почуватимуся втомленим зупинюся перепочити, якщо навпаки, дістануся до Білорусії і заночую у Гомелі. 
Так я розмірковував, але у півсвідомості стовбичив мотоцикліст — чомусь засів у пам’яті холодний, вивчаючий погляд.
		
					РОЗДІЛ 3
						
Проїхавши містечко Козелець, що перед Черніговом, я здалеку примітив зупинку для відпочинку водіїв. Тут, після перших вісьмидесяти кілометрів, вирішив перевести дух. Розім’ятися, випити водички — зазвичай у таких місцях є криниця. 
Завернув з дороги. Посеред рідкого ліска розлігся чималий заасфальтований майданчик. Обвів поглядом навкруги і одразу пожалкував, що завернув. У дальньому кутку майданчика розташувалися вже знайомі мотоциклісти. Не те, щоб я налякався, хоча від такої публіки можна чекати чого завгодно. 
Зупинився не поряд, але й не далеко, що б не подумали, що боюся. Заглушив двигуна й відразу ж став центром уваги. Ті вітально— заклично замахали руками.
— Дядьку, бери своє пійло та їжу і підгортай сюди! — вигукнув, мотаючи довгими патлами, один з молодиків.
Нічого не вдієш. Бувають запрошення від яких ризиковано відмовлятися. Я прихопив свій тормозок, з яким розраховував проїхати, якщо не до моря, то хоч половину шляху і підсів до гурту, викладаючи свої припаси на імпровізовану скатертину.
— Вибачайте, питва немає. В дорозі не п’ю. 
— Оце правильно! — нетвердо виголосив висвічуючи бритим черепом один з мотоциклістів. — ми оцю пляшку доб’ємо і теж зав’яжемо! Еге ж Едику?!
Той до кого звертався лисий ствердно хитнув головою, не зводячи з мене вивчаючого погляду. Я відмітив про себе, що присутнім було не більше двадцяти. На хлопцях були теніски та шкіряні штани. Шкіряні, розцяцьковані блискітками куртки, рукавиці,  валялися разом з мотоциклетними шоломами неподалік. Всі речі були не з дешевих, це ще раз підтвердило моє спостереження: дітки не з бідних сімей. Дівчата були одягнені більш різномінітно і простіше.  
— Ну, розповідай-те, — немов змушуючи себе додати закінчення «те», запитав Едик. — Щоб виїхати на оцій табуретці треба мати велике бажання або важливу причину.
— Або бути чокнутим, ги-ги-ги, — докинув здоровань із розчервонілою від випитого фізіономією.
Сповідуватися перед ними я не збирався, а тому, проковтнувши з ковбасою і хлібом образу за зневажливе ставлення до мого супертранспорта, відповів:
— Вирішив так провести відпустку.
— Ризиковий чол. — підморгнув Едик до червонопикого. — А якщо у дорозі щось трапиться? Одному кранти. — повів поглядом по своїх. — Може приймемо кента до гурту?!
Присутні невдоволено загомоніли між собою.
— Але ж він сотні навіть не видавить з отого страхопудала! — вигукнув бритоголовий. — Тепер що, заради нього черепахою повзти? Ми на таке не підписувалися, скажи Стасе. — Його сусіда, теж бритоголовий, від чого схожий мов брат близнюк, зблиснув на того закоханим поглядом, згідливо замотав головою. — Еге ж, не підписувалися.
Едик розтягнув усмішкою тонкі губи, але від очей віяло холодом. Видно йому був не довподоби супротив, але стримався.
— Якщо всі так думають, то і я. Доведеться — Вікторе, вам одному. Проте далеко не раджу, хіба-що до Чернігова. Місто цікаве — історичне і все таке… Один пивний завод чого вартий. Я б на вашому місці так і зробив. То як?
Це вже нагадувало наказ. Дивно, чого цей Єдик  так за мене турбується?, Але щось сказати треба. Хто зна, що у нього на меті.
— Гарна пропозиція. Напевне я так і зроблю.
Гурт був задоволений. Всі одразу забули про мене і продовжили пиятику. Хоча,  може мені так здалося, бо я іноді відчував на собі вивчаюче-холодний погляд Едика.
Ще трохи посидівши з гуртом, я тихо, по-англійськи, залишив іх. Напевне вони цього не помітили.  Настрій, від розмови з Едиком був не дуже. Треба ж — на початку подорожі несподівано з’явилися незрозумілі проблеми. 

					РОЗДІЛ  4

Хоча я вважаю себе міцним горішком до всіляких забобонів, але зустріч з мотоциклістами збивала з пантелику — не люблю загадок. Поки дістався до Чернігова голова розпухла від різних думок. Декілька раз мало не злетів з дороги, від зустрічних фур. Врешті-решт, вирішив стримати емоції: що буде, те й буде. У крайньому разі, щоб не дарма згаяти час, ознайомлюся з місцевими цікавинками, а далі видно буде. 
Незабаром, переїхав моста через Десну і, ось він — Чернігів. Неширокою вуличкою, поміж досить обшарпаних кількаповерхових будівель заглибився у місто. Не дуже інтенсивний рух, дозволяв подивлятися навсебіч. Нічого цікавого не впадало в око. Проте, проїхавши ще кілька перехресть, отетерів: попереду, на фоні майже безхмарного неба, золотим сяйвом куполів несподівано вигулькнула вершина величної споруди.  Я в душі атеїст, але такі архітектурні старожитності приводять мене у трепет. Не знаю, може від них сходить потужна, енергетика, чи щось інше, та мені стає славно від споглядання усього, від чого віддає таємничістю віків, от і все.
 Я  завернув у провулок і зупинився на невеличкому майданчику. За півсотні метрів починалися східці, що вели до гори. Там, на вершині, посеред парку в усій красі, визирала старовинна церква. Відкинувши геть негативні думки, я поспішив за враженнями — адже заради цього їхав.
 На одній з невеличких площадок, що розмежовували нескінченні сходи, стояв за мольбертом художник. Худорлявий, майже мого зросту, спутані довгі патли, що розсипалися по плечах — таких я бачив в Києві, на Андріївському узвозі.  Зупинившись за його спиною, я замилувався  видом на полотні. Потім перевів погляд у напрямку його уваги. У просвіті між деревами відкривалася панорама сучасного та історичного Чернігова. Поміж сучасних багатоповерхових забудов, на підвищені, оточений зеленню дерев, вабив око монастирський комплекс. На полотні, монастир із багатоголовими храмами, опромінений щедрим сонцем виглядав ще кращим, ніж у дійсності. 
— Подобається? — не повертаючи голови запитав художник.
— Як таке чудо може не подобатися? — відповів я захоплено.
Він повернувся на голос. Переді мною повстав повний образ художника, який завершувала довга борода та великі уважні очі. Чи він знав про те, а може випадково, але його вигляд нагадував образи святих з ікон. Що тут скажеш — творчі люди недалекі від святих.
— Мефодій, — простяг він замурзану фарбами руку.
Я, дещо шокований ім’ям, назвався і потиснув долоню у відповідь. Ім’я  Мефодій викликало у мене навіть співчуття, бо в ту ж мить уявив, як у дитинстві хлопчика тероризували у школі. Напевне з його батьками щось відбувалося коли нагородили дитину таким ім’ям. Може так і було… З його розповіді я зрозумів, що вони обоє художники. 
Мефодій затримав мою руку в своїй.
— У вас гарні пальці. Якщо не брати до уваги мозолі, то це долоня духовної людини. 
— Скажете таке, — я навіть трохи знітився. — Я звичайний роботяга, правда зі спеціальною освітою. Ну, доводиться іноді мізками ворушити.
—  Отож я й кажу... Я одразу відчув те, що ніякими мозолями не заховаєш.
Мене починала дратувати посилена увага до моєї особи, тому, може не зовсім тактовно, висмикнув долоню. Мефодій, навіть не помітивши того, а може зробив вигляд, гіпнотизуючи вологим поглядом, підхопив мене під лікоть і, майже силою, підвів до огорожі, що оточувала площадку.
— А знаєте, Вікторе? Я закоханий у своє місто і знаю його історію, як ніхто інший. Мені довелося відмовитися від безлічі запрошень бо лише тут, у Чернігові, я можу творити з повною віддачею. Відірвіть мене відсіля, і я зів’яну мов торішній цвіт.
Щось мене насторожувало у діях і словах цього сорокарічного, аскетичного на вигляд художника, але слухати його було цікаво. Мефодій, тим часом, зробив широкий жест: 
  — Ви погляньте, лишень, на оцю панораму! Ну!? Відчуваєте? Ото Єлецький і Троїцько— Ільїнський монастирі. Окраса нашого древнього міста. Відомо, що вони з’явилися завдяки преподобному Антонію Печерському — який вважається батьком древньоруських монахів.  
Художник щільно притиснувся до мого плеча.
— Я іноді ловлю себе на незборимому бажанні пізнати цього гіганта віри. Відчути його... 
Довелося відставити ліктя, щоб відсторонитися від чоловіка, а той мов нічого не сталося продовжив:
— Це ж, саме з ним пов’язують печери з кількасотметровим  розгалуженням під Єлецьким монастирем. Ви можете собі уявити існування братів-монахів майже тисячоліття тому? День-у-день, при тремтячому світлі свічок — молитва та благі діяння. Таке важко уявити, але я відчуваю і розумію їх немов  жив поряд людей: думки і помисли яких були у служінні тілом і душею, богові та людям. До-речі, саме у цих печерах, ховалися під час татаро— монгольського лихоліття жителі міста. Згодом, якраз біля входу до печер збудували он ту красуню — Ільїнську церкву та інші приміщення, і святі отці вийшли на поверхню. Хоча печери! завжди підтримували в доброму стані. Тепер прошу до храму, що призвів до нашої зустрічі.  Я вбачаю у цьому невипадковість.
Заради цікавої розповіді, я вирішив потерпіти його дивну поведінку, хоча, починав розуміти причину. Ми подолали сходи, що вивели нас на вершину пагорба. На обличчі Мефодія до виразу захоплення додалася гордість.
— Красуня, що вас привабила, зветься Катерининською. Вона є візитівкою Чернігова і перша зустрічає гостей, які заїджають у місто київським шосе.  Цей храм був зведений у семисоті роки. Прислужився тут генеральний обозний козацького війська Яків Юхимович Лизогуб.  Церкву Св’ятої Катерини він збудував у пам’ять діда — Чернігівського полковника Якова Лизогуба і його бойових побратимів, які захопили фортецю Азов, що до того часу вважалася неприступною. Розумієте — неприступною! Та тільки не для наших козаків!
Я, намагаючись витримувати дистанцію, слухав захоплюючу розповідь Мефодія про історичне минуле міста та про сучасність. Дивувався, скільки імен та дат може запам’ятати людина. На моє захоплення ним, він скромно відповів, що просто закоханий у своє місто. 
Непомітно спливав час. У вдячність за розповідь, я запросив Мефодія до кафе на Красній площі. (Виявляється, і в Чернигові є  така, і теж зі своєю історією, яку він тут же мені повідав).  Прощаючись, він знову затримав мою руку.
— А може до мене, — у гості? Батьки поїхали з виставкою до Киева. Чого вам на ніч вирушати? — його очі висвічували таємничою лагідністю. — Я хочу вас намалювати. Ви профілем нагадуєте мені древніх лицарів-русичів. Я маю, навіть, лицарське вбрання: кольчугу, шолом і все таке. Погоджуйтеся — буде цікаво.
Проте, подякувавши за спілкування, намагаючись не піддатися чарам гіпнотичного погляду, я розпрощався з Мефодієм. Зустрічались мені у Києві такі чоловіки, але я люблю жінок, от і все. 
Що-до подальшої подорожі — твердо вирішив: до біса забобони і Едика!  У нього свій шлях, у мене свій, і навряд чи наші шляхи у майбутньому перетнуться! 
Заспокоєний такою думкою, зі світлими надіями на майбутнє, я залишив Чернігів.	

					*   *   *			
Вечоріло.  Тіні від тополь, що стрункими солдатиками стриміли вздовж траси, переповзли через дорогу. Втома, від подій та вражень першого дня подорожі, брала своє. Я вже й жалкував, що не залишився на ночівлю в Чернігові. Хоча, Мефодій...  Ні, краще вже посеред поля — подумав я, і за кілька десятків кілометрів запримітив, неподалік від асфальтівки скирту. Здалеку вона була схожа на жовтаву кількаповерхову будівлю без даху. Така собі хрущовка, без вікон і дверей. Правда, з одного боку, скирта була полога — напевне звідтіля брали солому для тваринницької ферми, адже саме для цього вона слугувала. Тепер, пристанищем на ніч, послугує мені. 
Я завернув у бік скирти. Зупинився біля пологого схилу. Зрадів, запримітивши збоку досить велику печерку — не доведеться зайве вискубувати. Трохи підправив і незабаром, разом з  моторолером заховався у тілі солом’яного монстра.
Поки я возився сонце остаточно зникло і безхмарне небо розсипалися безліччю зірок. Проте, мені було не до лірики —  надто втомився. Розіклав матраца і влігся, задоволено простягнувши закляклі ноги. В отворі блимали вогники недалекого села, весело змагалися цвіркуни, іноді долинав різкий посвист нічної птахи. Згодом звуки поволі починали відступати перед незборимим сном.
Прокинувся несподівано від людського гомону.  За отвором темінь. Зірки заховалися за хмарами, вогники збоку села порідшали. Глянув на годинника — друга година. Кого ж це занесло до мого пристанища у такий пізній час? Вслухався...  Двоє — хлопець і дівчина. Трохи далі, під акомпанемент  шурхотіння соломи, долинали ще голоси. Зрозумів — теж парочка. Виходить, не одному мені прийшлася до смаку скирта. Подітися нікуди, доведеться терпіти, одне добре, що не розкрили мою присутність. Взагалі-то, я  не люблю підглядати чи підслуховувати — напевне це від виховання. Нехай вже вибачають. 
Події у відношеннях ближньої парочки були у самому розпалі. 
— Ну чо ти — Людо? Ну давай. Я ж не просто так. Я люблю тебе, — бубонів юнацький басок.
— А може не треба? Може не сьогодні, — здавлено відзивався дівочий голос.  
— Чо не сьогодні? Завтра я до міста їду...
— Може поверенешся, тоді...
На якийсь час вони заспокоїлися. Я навіть почав засинати. 
— Подивись, яка яскрава зірочка виглянула з-за хмари, —  несподівано сказала дівчина, відігнавши сон.
— Та, яка там зірочка! Я ж завтра їду!..
Знову мовчання.  Знущаються вони з мене, чи що? Скоріше б завершували і йшли геть.
— А знаєш, я не так собі їду. Батьки домовилися за роботу і квартиру. Уявляєш — окрема квартира. Лише ти і я. Облаштуюся, одразу заберу тебе с села, — видно, вирішив змінити тактику хлопець. — Та й будемо разом.
— Разом! — луною повторила Людмила.
— Разом! Тільки ти і я! Згодна?
— Я вже три місяці чекаю на оці слова, — з придихом вимовила дівчина.
Після цього до мене долинув лише рівномірний шурхіт соломи та голосне дихання юнака. 
Я знову задрімав.
Нарешті там все скінчилося. Це я зрозумів по гомону голосів біля скирти. Розмовляли, в основному, юнаки. У бадьорих голосах відчувалося вдоволення. 
— Людко, ти довго там ще возитимешся? — вигукнув кавалер дівчини. — Скоріш, бо будеш за велосипедом бігти. — Хлопці голосно зареготіли.
— Ти ж казав, що тато просив до ранку сторожувати скирту. 
— Та  куди вона дінеться. Он, скоро дощ розпочнеться, навіть підпалити ніхто не зможе, якщо й закортить, а у Васька самогон кисне, — хлопці зареготіли ще голосніше.
— Ой, дурна, я дурна — повірила, — неголосно  картала себе  дівчина. Потім за нею зашурхотіло, а далі: стихаюче  скрипіння велосипедних педалей і я залишився на одинці.
Якийсь час, я ніяк не міг заснути — не виходили з голови останні слова Люди. Може отак, котрась із багатьох моїх дівчат, теж гудила себе після зносин? Проте, я ніколи не використовував заборонений прийом — пообіцяти, лише за-для трахнути. У нас відбувалося добровільно і без обману. Та з іншого боку, нехай не кожна, але більшість, віддаючись напевне розраховували на міцніші й довготриваліші взаємини. Спробуй їх зрозуміти: гарних, ніжних і таких загадкових...
Ну, все! Мене понесло! Четверта година ранку. Треба ще хоча б пару годин поспати. Копирсання у собі на потім! Заснути, заснути, заснути... 
Пробудився, коли сонячний промінь, відскочивши від дзеркала, устрелив прямісінько в ліве око. Швиденько склався і, щоб не доводити господарям скирди, які можуть  у кожну мить з’явитися, що я просто зупинився заночувати, задиркотів далі.
						РОЗДІЛ  5
						
Гомель зустрів мене передобідньою метушнею. Всі кудись поспішали. Напевне бурчання в животі змушувало їх шукати, чим би його наповнити. Нехай шукають, але для чого ж бігати, де не треба, через дорогу. Доводиться раз-по-раз гальмувати, і це мене нервує. Може я трохи втомився. Видно так воно є. Проїхати кілька сотень кілометрів без звички — це вам не жарт. Тому після чергового гальмування, я під’їхав до бровки й зупинився. Вимкнув двигуна, кинув натомлені руки на коліна, і, прямясінько перед собою побачив вітрину магазину «Спортовари».  Магазин, як магазин, але! Серед різного спортивного причандалля там стримів мотоциклетний шолом. Про такий я давно і безнадійно мріяв: фантастичного темно зеленого кольору з срібними блискітками (якось побачив на одному з рокерів і захворів ним). Я аж підскочив, зрадівши несподіваному дарунку долі.  Весь Київ оббігав у пошуках своєї мрії і не знайшов, а тут, цей красень у вільному продажу. 
Я так заспішив до «Спорттоварів», що мало не перекинув заповненого поклажею віслючка. Заскочив до магазину і треба ж... Біля прилавку молодик приміряє такий же шолом. Я видихнув повітря, намагаючись заспокоїтися і став поряд з ним, а очі ніяк не бажають облишити оте чудо! 
— Слухаю вас, —  ці слова розбудили мене від ошелешеного стану.
Я показав на шолома:
— І мені такий же.
Повновида продавчиня, з ніяким виразом на обличчі, розвернулася до полиць. Якийсь час порпалася там, потім під прилавком. З тим же ніяким виразом мовила:
— Вже не має таких. Он, візьміть — червоний.
Що ж це таке! На біса мені червоний. я півжиття мріяв саме про зелений з блискітками. Повернувся до молодика. Той все ще крутив у руках мою мрію, неначе хотів відшукати в ньому якийсь недолік. Який там недолік! Та я ухоплю його таким як є, лише дайте! Той гад видно помітив якими очима я дивлюсь на шолом і ще уважніше роздивляеться, мало не рознюхує.
— То будете брати, — вже не стрималася продавчиня. Біля прилавку у чеканні своєї черги зібралося чимало люду.
— Дорогувато, — кинув той у роздумі.
— Я візьму! — аж підскочив я. — Давайте сюди.
— Як це давайте, — промовило оте єхидне стерво. — Я ж не сказав, що не беру!
Тут у мене все й упало. Хоча, ще залишалася остання надія.
— А он той, що на вітрині. Можна?
— Не можна, — так само без емоцій відповіла продавчиня. — Вітрину ми обновляємо у кінці місяця.
Все, приїхали. Я враз відчув непереборну втому. В кільканадцять разів сильнішу ніж ту, що змусила зупинити моторолера. Про всяк випадок обіперся об прилавок. Що ж це таке? Дивно... Майже тридцять років на світі прожив, а як дитина, що не дістала любиму іграшку. Треба взяти себе в руки! Але, це картання лише ледь-ледь втихомирило мене. Краще розвернутися й піти, щоб не краяти серце. Так я й зроблю. Ще встиг краєм ока побачити, як  тому гицелю, у велику коробку, поклали оте чудо... Різко повернувся, і, мало не зіштовхнувся з дівчиною, що стояла майже в притул позад мене. Не стримуючись вигукнув:
— Можна пройти?!
— Зачекайте, — напівголосом зупинила мене дівчина. — Здається, я зможу вам допомогти. Давайте відійдемо щоб не заважати покупцям. 
Я по інерції потягся за нею. Ми відійшли в куток.
— Зачекайте тут. Добре?
«Що за одна? — нарешті, почав я виходити з шокового стану. — Підозріло. Проте одразу ж заспокоївся. Що з мене візьмеш? — мільйонів я не везу. А якщо допоможе?..»
Я вже ні на що не розраховував, та про всяк випадок погодився зачекати, від мене ж нічого не відвалиться. А події тим часом розгорталися: Дівчина зникла за дверима службового входу. Потім вийшла з якимось чоловіком і попрямувала до вітрини. Чоловік повозився із засувкою, протиснувся в середину і нарешті — чудо здійснилося! Той простягнув дівчині шолом. 
А в голові знову завирувало: задля якого дідька вона це робить? Може таки аферистка?..  Ну, не звик я до всіляких дарунків «на дурняк», і все тут. Але, в решті-решт, що там голову задурювати — розберемося. 
 Дівчина, тим часом, розплатилася, поклала шолом до великого пакета і попрямувала у мій бік.. Лише тепер, я роздивився її детальніше. Зростом трохи нижча за мене. Худорлява. Іде, немов спортсменка з художньої гімнастики. Приємні риси обличчя.  Мило усміхається, виблискуючи чи то карими, чи чорними очима. В решті: з усіх боків симпатична.
— Тримайте!
Я ще не вірив своєму щастю. Проте взяв до рук пакета.
— Якщо ви нічого більше не хотіли купувати, то пішли?
Взагалі-то, я досить швидко реагую на всілякі несподіванки — виростав на Подолі, відомому у Києві своїми розбірками, тому змусив себе зібратися!
— Скільки я вам винен?
Дівчина продовжує усміхатися. Майнула думка — напевне знає, що посмішка їй личить. А та враз посерйознішала. Уважно вдивляючись прямісінько в очі, своїми (тепер я роздивився) темно-карими очима промовила:
— Ні скільки, якщо візьмеш з собою, — знову усміхнулася. — І дозволиш шолом поносити.
Нічого собі, заморочки. І чого це вона перейшла на — ти. Та про всяк випадок запитав:
— А звідкіля ти знаєш, що я їду саме туди куди тобі потрібно?
— Дедукція, — знову усміхнулася дівчина. — Моторолер завантажений по-нікуди.  Українські номери. Зараз літо. Куди літом їдуть? Само собою — до моря.  Тут не треба й Шерлоком Холмсом бути, щоб догадатися — ти їдеш до Прибалтики. А мені треба відвідати хвору тітку в Даугавпілсі. Ти ж по мапі продивлявся маршрут — це якраз по дорозі. Зрозуміло?
А вона зовсім не дурна, ця симпатюля. Та моє сумління не дрімало і одразу ж гризонуло: «Ти подався у подорож, щоб поставити крапки над «І» у відносинах із дівчатьми, а тут знову подразник, ще й який!  Невже порачкуєш назад?»
— Вибач. А що, автобуси до Даугавпілсу не ходять?
— Та ходять. Але ж літо, жарінь, а на моторолері вітрець обвіває, — очі дівчини сміються і гіпнотизують. Не інакше, як циганське коріння має. — Тільки побачила тебе і страх, як захотілося разом їхати, сама не розумію, що зі мною сталося.
— Не боїшся незнайомого чоловка? А може я маніяк, — я все ще розраховував, що дівчина відступиться. А вона вже вголос сміється. 
— Ні крапельки не страшно.
Ну що ти тут скажеш... 
— Добре. Довезу до того Даугавпілсу, і тільки, — щоб заспокоїти сумління зробив останню спробу: — Є ще проблемка, як тебе розмістити?
— А мені багато місця не треба. Ось цю каністру почепимо з одного боку, а  цього вузлика з другого і повний порядок, — вона зрозуміла, що я підняв лапи. Ох, ці дівчата! — Домовилися? Тоді, залишається лише заїхати на квартиру і зібратися.
— І нарешті познайомитися, — все ще у залишках сумнівів промовив я. 

					*   *   *				
Я кермував — куди вказувала Юля і нарешті ми зупинилися біля п’ятиповерхового будинку. Лавочка біля під’їзду не пустувала.  Супроводжувані зацікавленими поглядами тіточок, які по характеру й звичках однаковісінькі, хоч в Україні, хоч у Білорусії, ми виборсалися з моторолера.
— Тітко Любо, пригляньте щоб пацани не нишпорили біля речей, — звернулася дівчина до однієї з них.
— Аякже, мені тільки й роботи, що за чимось приглядати, — забуркотіла та.
— Чого ти? Ідіть діти, ідіть — приглянемо, ото буркотуха, — заперечила тій сусідка по посиденьках.
Ми пройшли у під’їзд супроводжувані жіночим гомоном.
— Не можуть щоб всі кісточки не перемити, — зло прокоментувала Юля. — Набридло до сказу.
Дівчина відчинила двері картири. З кухні долітав запах щойно приготовленої смажені.
— Чаю будеш? — запитала, чи запропонувала і вже голосніше: — Мамо, у нас гість!
З кухні вийшла худорлява жінка і уважно поглянула на мене такими ж, як у Юлі карими очима. Я ввічливо підвівся і привітався.
— Добрий день Коля. Он ви який! Нарешті я вас побачила. Я мама — Галя, а на вигляд ви зовсім  не суворий, — зачастила жінка.
— Мамо! Це не Коля а Віктор, — дівчина поставила на стіл тацю з чаєм і блюдце на якому парувала смаженя і пояснила: — Я казала мамі, що може зайду зі своїм тренером.
— А, Віктор. Дуже приємно. Напевне ви завідуючий магазином, де Юля працює? — Мамо! Ну не треба здогадок. Віктор мій новий знайомий. Їж Вітя, ти ж з дороги, я швидко зберуся.
Мати дівчини у німому запитанні перевела погляд на дочку.
— Ти домовилася про відпустку на тиждень?
— Певно, що домовилася. Зараз складу речі і поїдемо до тітки Лоли, до моєї любимої тітоньки.
— Поїдете?.. Очі жінки висвічували цікавістю і стурбованістю. Вона опустилася на стілець з другого боку столу. 
Я зрозумів, що наступив час розкермувати обставини.
— Прошу  мене вибачити. Дозвольте прояснити ситуацію. Я благопристойний молодий чоловік. Проживаю у Києві. Працюю холодильщиком. Їду на своєму транспорті у бік Даугавпілсу, тому Юля забажала щоб я її підвіз. От і все.
Дівчина пішла до сусідньої кімнати, а мати очевидно ще не могла оговтатися від щойно отриманих новин. Очі її вкрилися вологою.
— Оце з самого малку вона така. Хоч що хочеш кажи, а зробить по своєму. Коли б то батько був...   І до інституту поступила до якого хотіла, і спортом займається яким хоче. Добре хоч до гульок не ласа, та й немає коли. То навчання, то спорт, а тепер ще й кожні канікули у магазині працює.  Воно й добре, бо зайвої копійки не буває.
Юля тим часом вийшла з двома невеликими господарськими сумками. 
— Матусю, досить мене обговорювати, а то Віктор злякається і відмовиться везти,  — очі її сміялися.
— Та я що. Я ж нічого. Зателефонуй як доберешся, або хоч телеграму дай. Лише два слова, щоб я була спокійна. — Жінка провела хустинкою по очах. — Так і не поїла нічого...
— Все буде добре матусю, ти ж знаєш, як я боюся розтовстіти. Давай цьом-цьом — і ми поїхали.
— Хлопчисько та й годі, — похитала головою жінка. — І що б, я без тебе робила... Красуня ти моя. Побачив би тебе тепер, той бейко, що нас кинув... Пожалкував би.
— Мамо! Ну все, все! Не забувай — у тебе серце. Тиждень пролетить і не помітиш.  Як приїду, обов’язково зателефону

						РОЗДІЛ  6
						
У природи свої закони і примхи. З ранку сяяло сонце, а тепер, звідкілясь нагнало хмари. Спочатку легенькі, майже невиразні хмарки на очах важчали, наповнюючись вологою. І ось вже масивні, потемнілі —  вони пливли над головою, погрожуючи пролитися, якщо не зливою —  то рясним дощем. Даремно я раз-по-раз поглядав на небо і подумки прохав їх розійтися, або хоча б пливти далі своєю дорогою. Дощ таки пішов. Одне заспокоювало: хмарини вирішили зберегти сили для когось іншого, а на нас просіялися лише рідкою мжичкою. Проте шкоду мжичка зробила: від змокрілої пилюги шосе, стало слизьким, немов каток. Ще одним неприємним сюрпризом був туман, що з’явився, не знати звідкіля. Кермувати зробилося особливо важко. Декілька разів нас відчутно заносило, а зустрічний транспорт я помічав у останню мить. Це була ще одна реальна небезпека. Я трохи знизив швидкість і ми рухалися далі, бо хтозна скільки часу продовжуватимуться примхи природи. 
Під час чергового заносу Юля обхопила мене руками так міцно, що стало важко дихати. Довелося з легка поляпати по руках.
— Послаб.  Задавиш і до тітки не доїдемо! 
На якусь мить дівчина послабила потиск, але до наступного заносу.
— Яка ж я дурепа! Боже ж мій, яка я дурепа! Коли б я знала, що ти такий скажений, зроду— віку не сіла б на цього козла.
— Це вже пряма образа по відношенню до надсучасного моторолера! 
— Моторолера, моторолера! — перекривила мене Юля. — А що на найсучаснішому моторолері не можна у такий туман зазнати аварії? 
— Можна, тільки не зі мною. Мені ворожка довгий вік наворожила.
— Та йди ти! — І знову заскімлила: Ну давай зупинемося та перечекаємо, нехай хоч трохи спаде оте молоко…
Напружено ухопившись за кермо, я намагався поглядом пронизати «оте молоко», щоб не загубити хоча б край асфальту. Я намагався триматися від нього за метр — півтора,  хоча вибої та нерівності асфальту траплялися особливо часто. Зустрічний транспорт ловив тільки на слух — розраховуючи, що встигну відвернутися від зіткнення. А ще, лаяв розумників, що назвали оце паскудно заасфальтоване неподобство «дорогою всесоюзного значення».  Кінець двадцятого століття, а шляхи, немов на початку,—  а ще хочуть догнати й обігнати Америку — там поміж селами кращі шляхи. 
Проте, не дивлячись ні на що, але норму — чотириста кілометрів за день все одно проїду! Я вирішив це ще на початку подорожі. Отже, я повинен дістатися з Києва до прибалтики за три дні. У крайньому разі за чотири. Лише щось непередбачуване може завадити мені в цьому! 
—  Вітюнчику! А знаєш: мене це навіть збуджує, — змінила тактику Юля. —  Мені навіть…— вона нахилилася до самісінького мого вуха, неначе хтось міг її підслухати. — Мені навіть кохатися захотілося!
Я за малим не випустив керма. Не те, щоб я заперечував що до того, але надто несподівано було це сказано. І таке вимовила дівчина, яка втаємниченою і неприступною видалася  мені при першій зустрічі? Щось тут не чисто! 
— То що, зупиняємося? — не вгавала хитруля, зазивно шкрябаючи пальчиком по куртці на моїх грудях. — Перепочинемо, поспілкуємося, а там, дивись... і туман розвіється.
— Рибко, я тільки за, але потерпи годинку! — перегукуючи шум двигуна загорлав у відповідь на спокусливе шкряботіння. — Доїдемо до Вітебська і я весь твій.
Я не зупиняв ще й тому, що не мав довіри до слів кароокої. Я прекрасно розумів що виною всьому була ситуація. З досвіду знав — дівчата, заради виконання свого бажання, чи примхи ладні наобіцяти золоті гори, а коли дійде до справи, викрутяться не гірш в’юнкого вужа. То ж, зупинятися —  лише час губити, а Прибалтика не наблизиться. Ото морока звалилася на мою голову!  Ніде правди діти, приємно відчувати її тепле тіло за спиною —  це факт, але ж, лопало мов мильна булька моє бажання бути наодинці. За ради чого ж тоді я вирушив у дорогу? Дівчат і в Києві вистачало... 
Моторолер мотануло і понесло убік. Я ледве встиг зреагувати, щоб вирівняти рух. Сталося це на перехресті  з сільською дорогою. Такі місця дуже небезпечні. На грязюці, що залишається від трактора, чи комбайна — може навіть машину занести, не те, що двоколісний транспорт. Юля лише зойкнула, і ні звуку більше. Напевне боялася говорити «під руку». Коли минули небезпечну ділянку і  напруга дещо спала, я зрозумів — таки треба зупинитися, бо ядуче— солоний піт густо заливав очі заважаючи кермувати. Ми зупинилися, але віслючка не залишили.
— Ще зовсім трохи і будемо відпочивати, — сказав, аби не мовчати, дістаючи тремтячою рукою носовика. 
У відповідь пролунало багатозначне зітхання. Про недавнє бажання кохатися —  ні   слова. Ну, й, хитруля!
Подальший шлях минав у повному зосередженні за кермуванням та рухом зустрічних автомобілів. За півгодини туман трохи розвіявся, але насувалася темрява. Я зрозумів, що до Вітебська, вже не дістанемося. До того ж давила втома, що настала після наднапруги на слизькій дорозі. 
З боку від асфальтівки замаячіли вогники населеного пункту і я завернув туди.
						*   *   *
Невдовзі обабіч шляху з’явився стовп з написом “Височани”.  Довіряючи інтуїції, проїхавши мимо добротних будинків, я зупинився біля воріт із кількох тонких соснин збитих видовженою буквою “X” і огорожею з таких же соснин. За огорожею виднівся будинок під потемнілим від часу шифером, поряд —  не новий хлівець. Обабіч доріжки, що вела від будинку до воріт, майоріло різнобарв’я квітів.
— Це твої родичі тут живуть? — з цікавістю оглядаючи подвір’я, запитала дівчина.
— Чому обов’язково родичі, тут живуть незнайомі, звичайні люди, — я показав поглядом на жінку в роках, яка очевидно зачувши звук двигуна, вийшла з будинку.
—  Добрий день, — привіталися ми з Юлею майже одночасно.
— Доброго дня діти, — відповіла жінка, придивляючись, немов намагаючись упізнати. — А я ото подумала, онука на мотоциклеті з Вітебська приїхав. Хвалився що приїде.
— Ми отримали відпустки і закортіло по країні покататися, — вирішив я відразу навести ясність. — Ось їдемо з Києва до Риги. Мали сьогодні на меті до Вітебська дістатися, та вже не сила.  Чи можна у вас заночувати? 
— Боже ж мій. Такий шлях проїхати. Певне що можна! Що скажеш? —  звернулася до невисокого худого чоловіка, який опираючись на палицю з’явився на порозі.  
— Що його говорити, якщо ти вже все сказала, — мовив тоном людини звиклої завжди погоджуватися з думкою жінки. — Гостям завжди ми раді.
— То чого ж, ото, стоїмо! —  вона заходилася енергійно відчиняти ворота. — Заїзджайте!  Хатина у нас невелика, та вистачило і  двох діток виростити і весілля справити. Вже якось розмістимося. Матациклета можна до хлівця закотити, щоб сільські шибеники не звабилися. Там чисто й сухо. Було дві корови, а тепер не подужаємо, одна залишилася, ото місце й вивільнилося... Допоможи дітям Дмитре, а я води зігрію помитися з дороги, та вечерю зберу.
Я дістав сумку з їжею і Юля з жінкою пішли до хати, а ми з дядьком Дмитром покотили моторолера до сарая.
— Добряче завантижилися, — сказав дядько допомагаючи однією рукою. — І як на такому стільці можна втриматися, та ще удвох.
— Сам дивуюся, — поляпав я по сидінню. —дісталися ж до вас —  видно  можна. А з вантажу я взяв найнеобхідніше. Від багатьох зручностей довелося відмовитися. 
Потім я роздягся до штанів і дядько Дмитро зливав мені холоднющою водою з криниці. Після такої води враз з’явилося відчуття, що подужав би ще й не одну сотню кілометрів.
—  Що то воно — молоде! — сміявся задоволено дядько, певне згадуючи своїх синів. — Ге ж, у танок міг би, після такого обливання ?
—  А чого ж — запроста!
У будинку пахло шкварками, квашеною капустою. На столі призивно парувала на великій сковороді картопля, темніли смаженими боками на тарілках картопляники, а  посередині гордовито відблискував боками чималий графин. Юля у приталеному платтячку, обсипаному великими синіми горошинами, що ефектно окреслювало її (виявляється) звабливу статуру, нарізала ковбасу і сир. «Ти ба, як джинси можуть приховувати дівочі принади» — сказав  я про себе. — «Хоча, Ніна більш фігуриста. У цієї скоріш спортивна статура. Треба при нагоді розпитати, яким видом спорту займається, бо майже нічого про неї не знаю — підпільниця».
Після вечері з теплою і щирою розмовою, розпашілі і втомлені ми заходилися дякувати гостинним господарям. Я запитав, для годиться: скільки коштуватиме перебування у них? І побачивши, як зволожіли очі тітки Ольги, зрозумів, що ляпнув зайве 	      
 — Що ти таке говориш! Ми ж, як дітей своїх...  
Довелося встряти Юлі, по жіночому пригладжуючи мою нетактовність.
— А тепер відпочивати! Ми з дідом ляжемо на печі, а вам постелимо на ліжку!
Ми з Юлею перезирнулися.
— Тьотя Оля, а скажіть мені будь ласка... свіже сіно у вас є? — здивував її запитанням.
— Певно, що є. Там.., на горищі, —  підвела пальця до гори.
— Ох, як давно я мрію поспати на запашному сіні? Напевне, ще з дитинства, та не довелось. 
— А я по молодості любив, — встряв дядько Дмитро. — Ще Ольку не раз туди затягував.
— Тю, дурний! — Обличчя тітки зарум’янилося, в очах заяскравіли бешкетливі блискітки. — Згадав отаке. — І вже до нас: — то я вам велике рядно простелю та дам подушки, а вкритися  дівчина казала маєте чим.
— Я думаю їм і без простирадла буде там жарко, — підморгнув мені дядько Дмитро.
— Ну, що ти скажеш, —  старе, а туди ж, — тітка похитала головою. — Іди вже на піч, та вігрівай свого радикуліта.
От і здійснилася моя мрія. Нарешті я лежав на сіні, вдихаючи незрівнянні аромати різнотрав’я. Лежав, а голова йшла обертом. Чи то від духм’яного оточення, чи від випитого, а може від того, що зовсім поруч лежала гарна дівчина? Я відчував своїм стегном її стегно — це було чудесно. Десь там, у Києві Ніна, Горошинка. Майже за півтисячі кілометрів, а тут, зовсім поруч... Я поклав руку на розпашіле стегно Юлі. Притиснувся плечем...
— Вітю, я така втомлена, — почувся сонний голос. Лагідно, але твердо, дівчина відвела мою руку. — Давай залишимо це на потім, адже у нас все попереду...
Мене спочатку немов холодною водою облило, а потім стало смішно. Лише тепер я зрозумів скарги одружених чоловіків на: (я така втомлена, давай залишим це на потім). 
Не встиг я заплющити очі, а у трикутне віконце під самісіньким дахом, куди нещодавно заглядав місяць, пробилося ранкове сонце. Воно ковзнуло по моєму обличчю й рушило далі, та цього вистачило, щоб я прокинувся.  Я розплющив очі і повів поглядом туди, звідкіля долинало рівномірне дихання. У напівмороці горища дівчина виглядала загадково. Я дивився на неї, прислухався до того дихання і мені було приємно. Дивно. Майже незнайома — гарна дівчина, яку я чомусь навіть пальцем не зачепив, лежить довірливо притиснувшись до мого плеча, і в мене на душі спокій та благодать. Може, то цілющий аромат сіна так подіяв?
Промінь тим часом подорожував в бік сусідки і нарешті дістався до її обличчя. Юля заворушилася, брівці зосереджено склалися у вирішальній думці й дівчина розплющила очі.
— Ти чого.., витріщився?! 
Я схоплений «на гарячому» вибачливо усміхнувся:
— Та я, нічого... Доброго ранку мандрівнице.	
— Привіт, крутий мотоциклісте чи моторолерщику, як там правильніше, — дівчина підвела руки, солодко потягуючися. — Що, вже час збиратися?  Ух, як я виспалася. Навіть не згадаю, коли так солодко спала, бо завжди у поспіху: до інституту, на тренування, до магазину, а ще...
— А ще на побачення треба встигнути, — докинув я.
— Яке там побачення! На хлопців уже часу не залишається. — Заходилася загинати  пальці: — захистити звання майстра спорту — раз, інститут закінчити — два, ще й підробляти треба, бо мама хворіє...                                                                                                                                       
— Зрозуміло чого ти у спорттоварах мене агітувала за покупку каски — продавцем там працюєш. Між іншим, купила мені, а вчепилася за неї мов той реп’ях.
— Але ж вона мені личить, — звабливо повела плечем. — У-у-у жадоба! Ще носитимеш. Доберемося до Даугавпілсу, поверну тобі цілою й неушкодженою. 
Почулося шоргання на драбині.
— Проснулися молодята?
У отворі, що вів на горище, з’явилася голова дядька Дмитра. 
—Що, дорога не дає спати?!  Якщо вже не хочете поніжитися, прошу освіжитися  холодною — криничною і до столу, Ольга вже наготувала.                                                                                                                                                  
— І чого, його ото дітей тривожити, невгамовний! — почувся голос тітки Ольги. — Нехай би ще трохи поспали. 
— А ми вже збиралися вставати — тьотю Олечко! — підморгнувши дядькові, вигукнула Юля.
— Після такого відпочинку, хоч за край землі! — бадьоро докинув я і зібравши речі, ми залишили запашне горище.
Поснідавши, ми почали готуватися до від’їзду. Гостинні господарі ніяк не хотіли розставатися з нами, одне перед одним пропонуючи залишитися ще хоч на кілька днів.
— Накосимо свіжого сінця, — зваблював дядько Дмитро. — Я знаю місце, де трави, ну прямо медом пахнуть — залишайтеся.
Тітка Ольга притулила Юлю до себе.
— Все життя мріяла про дочку. Не дав Бог. Трьох родила, та все хлопці. Двоє залишилося. Нічого грішити — гарні й добрі сини, а дочки все одно не вистачає.
— А не застара ти вже для дочки, — усміхнувся чоловік.
— Дурний ти Дмитре! Одне в тебе в голові. Родити і хтіти не одне й те ж! А мати отаку красуню і розумницю мріє кожна жінка, — сказала обіймаючи Юлю. — Заїзджайте до нас коли завгодно. І мамку привозьте. У нас тут повітря, не те, що в місті. І свіже молоко та овочі. Тут їй одразу покращає. Хлопці мої порозліталися, місця усім вистачить.
Вже коли вмощувалися на моторолері, тітка Ольга все намагалася кудись припасувати курку.
— Візьміть, свіженька ще. Готова, общипана. У дорозі, як знахідка буде.
Я від того зовсім розчулився, але...
— Що ж ми з нею в дорозі робитимемо? Хіба що на вогнищі запекти... Та вогнища біля дороги, та поля заборонені.
Нарешті ми розпрощалися і рушили. У дзеркало було видно, як тітка Ольга провела по очах і кілька разів перехрестила услід, а дядько Дмитро, аж поки не зникли за поворотом, махав прощально рукою.
— Куди це ти мене привіз?! —  легенько постукала мене по спині Юля. Потім вдячно притислася, аж  дихання збилося. — Та вони ж, рідніші за рідних.  Як тільки трохи вивільнюся, обов’язково провідаю... Накуплю всякої всячини і приїду.
В голосі дівчини бриніла сльоза.

						РОЗДІЛ 7
				         
Під рівномірне гудіння двигуна ми проминули показник із назвою села і повернули у бік Вітебська.
 Я перегортав у пам’яті події минулої доби. Взагалі-то я не дуже люблю копирсатися у собі, але іноді, після напливу нових вражень кортить розставити все на свої місця. Вважай третину шляху пройдено, що ж ми маємо? Маємо: першу ночівлю, дівчину за спиною і попереду шлях, який треба проїхати. Найцікавіше те, що відчуття спокою і затишку й досі не  залишило мене. Може мені щастить на добрих людей? Треба подумати. Але те, що сталося — факт, бажано щоб і надалі так відбувалося. Відносно дівчини... Я повернув голову, щоб Юля краще почула:
 — Як тобі?   
 Вона міцніше притислася до мене.
 — Я вся під враженням! Такі люди! Обов’язково щось добре треба зробити для них... А давай заїдемо до їхнього сина — привіт передамо. Або зателефонуємо, тітка Ольга дала адресу й телефон. Та нагадаємо, щоб не забували  навідуватися до батьків.
Мені було приємно слухати Юлю, бо вона немовби читала мої думки.
 — А чого ж! Можна й заїхати.
 Дівчина так  міцно притискувалася,  що я через одежу відчував жар її тіла і навіть почав запалюватися бажанням. Проте тверезий глузд швидко нагадав мені причину подорожі.
 — Відверто кажучи, у якусь мить я засумнівалася, що погодилася їхати з тобою, але після цієї ночівлі...
 — Що після ночівлі? — Я вдав, що не зрозумів.
 — Після цієї ночівлі, хоч на край світу. 
 — На край світу не обіцяю, але до тітки доїдемо. — Запевнив я, і відразу відчув я послабила потиск Юля.
 Далі їхали мовчки. Я розумів, що не такої відповіді вона чекала. Але для чого тоді вся ця поїздка, якщо я почну танути від лагідних слів будь-якої попутниці...
За півгодини перед нами відкрилася панорама Могильова. Ще плануючи подорож я вирішив заїзджати по дорозі у міста  лише в разі потреби. Нині такої потреби не було, тому ми об’їхали Могилів об’їздною дорогою. 
День був сонячний. По бокам від асфальтівки майоріли безкраї поля. У моїй уяві Білорусія завжди асоціювалася з картоплею.  Проте крім неї зеленіли чималі бурякові плантації, жовтіли дозріваючі пшениці. Все це розсікали прямими лініями лісосмуги.
 Ми мовчали. На якийсь проміжок часу я забув про Юлю. ЇЇ затулив образ Ніни. Вона своїми виразними, до речі, карими очима неначе в душу вдивлялася. Мені іноді  здавалося, що Ніна бачить мене навскрізь. І всі мої думки і наміри їй відомі. Знала вона й про Мілу-Горошину і про інших. Проте не дорікала. Намагалася оточити увагою. Організовувала наше дозвілля походами до театрів, музеїв, всіляких виставок художників, це вона називала підняттям мого інтелекта до рівня культурних людей. Якщо бути відвертим — мене це трохи дратувало, бо я отримував більше насолоди від рок-концерту, чи у гарному застіллі з друзями. Ні в якому разі я не вважав себе примітивом. Я син великого міста. Не розминаюся і з культурними новинками, не проти цікавої книги, але не фанатію до різних видовищ, бо скоріш відношу себе до технарів. Люблю електроніку: покопирсатися у будь якому механізмі — оце моє. Я до ладу так  і не зрозумів, що Ніна в мені знайшла. Напевне вона любителька контрасту. А може їй обридли інтелігентні хвищики, а тут зустрівся звичайний хлопець, з якого ще можна виліпити те, що їй потрібно для життя. Хоча напевне вже запізно з мене щось ліпити. Може років, отак із десять тому, було розпочинати треба. 
Що це я все про прозу? У ліжку Нінуля була... Ні, не була, а стала досить таки умілою. Але ж скільки мені довелося докласти зусиль. Щоправда, у порівнянні з темпераментною  Квасолиною вона програвала, проте у кожної,  якщо дуже захотіти можна відшукати свої плюси. Хм-м, — плюси. Напевне самий головний плюс Ніни  у тому, що вона вже склалася як жінка. Ніна знала чого хоче від життя. Освіта є, професію і квартиру має. Залишається чоловік. Якось натякнула, що не відмовилася б дитинку мати від мене, навіть двох. Взагалі-то, я не проти, напевне вже пора пристати хоча б до якогось берега. Може оця поїздка розставить все на свої місця — хотілося б надіятися. Хоча?.. 
Я знову повернувся до дійсності, відчуваючи тепле дівоче тіло позад себе. Поки я думав, щоб таке сказати Юлі, аби розтопити її серце після моїх останніх слів, почув наростаюче диркотіння мотоциклетних двигунів і незабаром поряд себе побачив знайому фізію. Едик якусь мить водив очами то на мене, то на Юлію, а потім вказав мені рукою на узбіччя. Не вистачало, щоб якесь мурло мені вказувало? Я продовжував їхати як їхав. Тоді Едик випередив моторолера на пів-корпусу і таки змусив мене з’їхати зі шляху та зупинитися. Нас за мить оточили півколом попутники Едика. Юля напевне була збентежена, проте не злякана, це я з деяким здивуванням відмітив, побачивши, як вона з цікавістю позирала мотоциклістів.
— Твої знайомі? — неголосно запитала дівчина.
— Зустрічалися, — буркнув я.
— Що ж це ти Вікторе не бажаєш з друзями спілкуватися, — Едик розтягнув тонкі губи в усмішці. — Ти так швидко тоді зник, що ми навіть нормально не побалакали. А мені цікаво було б дізнатися твою думку про деякі речі. 
— Не зрозумів, чому це саме моя думка тебе зацікавила? — я відчував закамуфльовану небезпеку у його голосі і намагався не видати хвилювання.
— От сподобався ти мені і все, — Едик зібрав губи в смужку.
— Пробач, але я нормальної орієнтації, — вже всміхнувся я.
—  Не турбуйся,—  я  теж, але поспілкуватися нам треба, тільки не у такій обстановці. Побалакаємо в Орші — добре? — він повернув голову до бугая Василя: — Ми погнали. Прихопиш дівчинку і наздоганяй. Тоді дружок примчить без усяких.
Мотоцикли погазували далі, а Василь відкривши рота у широкій усмішці привітно показав Юлі позад себе:
— Переходь дитинко, та відчуй, шо таке їхати на бойовій машині, а не на табуретці.
Юля навіть не здригнулася, лише блиснула очима.
— А мені комфортно й тут.
Усмішка зникла, обличчя почало буряковіти. Нарешті, Василь залишив мотоцикла і рушив до нас. Я, на скільки міг, у тісняві, швидко зіскочив із сидіння і приготувався до будь яких подій. Проте відчув на плечі руку дівчини. Вона вже стояла поряд.
— Не треба, все буде добре. 
Василь, тим часом, відштовхнувши мене плечем, підійшов до неї у притул і схопив за лікоть.
— Тобі що, шалава, вуха позакладало! А ну скоріш!
 Подальші   події   відбувалися мов   у   пригодницькому  кінофільмі. Я не встиг зреагувати, як здоровань, видавивши з себе зойк, ухопившись руками за живота, звалився мов підкошений. Потім вже на асфальті закрутився дзигою тримаючись за коліно.
— Це за «шалаву»! — не голосно, проте таким тоном сказала Юля, що у ту мить, я не бажав би мати її за ворога. — Тепер можна їхати, він ще не скоро підведеться, — додала спокійніше.
— А підведеться? — про всяк випадок запитав я.
— Ще й як! Хіба— що трохи шкандибатиме.
Ми на диво швидко вмостилися на віслючка і рвонули на повному газу.
— Ну падли, зачекайте, попадетеся  ви мені-і-і!! — долинуло ще до нас. 
Незабаром Василь залишився лише маленькою цяткою на узбіччі.
— Я так і не зрозуміла, що той худий від тебе хотів! — вигукнула Юля, постукавшись касками, коли ми трохи врівноважилися.
— Я теж не розумію! —  знизав я плечима. — Тепер до Вітебська доведеться діставатися об’здними дорогами. Он-де попереду розвилка, завернемо і прикинемо по мапі, як зручніше туди дістатися .
		
						*   *   *			
Петляння другорозрядними шляхами забрало у нас кілька лишніх годин. Хоча нічого не можна було змінити, я вже починав жалкувати, що прихопив попутницю. Взагалі-то, я не дуже вірю у різні забобони, але в те, що жінка на кораблі до невдачі, твердили ще з тих давніх часів, коли ходили під вітрилами. Це чомусь засіло в моїй пам’яті. Я намагався не подавати виду, що невдоволений розвитком подій. Я розумів — міняти щось вже запізно, та у Вітебську показав зуби:
  — Мені у квартирі немає чого робити. А ти постарайся скоріше. Вітання від старих передай і поїдемо далі, бо до Даугавпілсу доведеться їхати у темряві.
  Юля подивилася на мене довгим оцінюючим поглядом, потім переклала з сумки у кульок курку і цукерки, що ми прикупили по дорозі. І попрямувала до під’їзду, та не пройшовши кількох кроків запинилася:
  — А ти знаєш, я відсіля можу й на автобусі доїхати. 
  Я вже й почав жалкувати, що не стримався, але її слова зачепили моє самолюбство.
  — Як хочеш... Але, я не відмовляюся тебе везти.
  Дівчина крутанулася на підборах і пішла. «Таки з характером подружка... Але ж як вийшло, що вона завалила бицюру Василя?» Я спробував прокрутити у пам’яті той випадок. Все сталося дуже швидко — майже миттєво. Ага, вона спочатку тицьнула його ліктем у районі сонячного сплетіння, а потім ребром туфлі під коліно. Ото, хуліганка. Хоча?!  Це ж прийомчики з бойового самбо. Нічого собі спортсменка— гімнастка. Але, що я про неї знаю?.. Скоріше б довезти до місця призначення, одному таки спокійніше.
Поки я так розмірковував, з під’їзду вийшла Юля з хлопцем, років сімнадцяти-  вісімнадцяти — не розбереш тепер цих акселератів. Хлопчик симпатичний, навіть майнуло почуття ревнощів. Вони про щось жваво розмовляли. Гарна пара вийшла б. Я схаменувся: Так, та-а-к, — заздриш старий. А чого ж, хто вона тобі? Попутниця та й годі.
— Вітаю! — хлопець простяг руку. Потиск у нього був по дорослому міцний. — Я Олександр. Юля  розповіла про ваші пригоди. По чесному — заздрю. На моторолері майнути за кілька тисяч кілометрів. Я теж люблю поганяти на двохколесному, але на таку відстань ще не доводилося.
— Головне довіряти транспорту, — відповів я поплескавши долонею по моторолеру. — Ну і певно, що, ретельна підготовка.
— У мене, ще все попереду! — хлопець змовницьки зиркнув на Юлю. І мені знову засвербіло оте непотрібне почуття.
— Отже, привіт і побажання від рідні Юля передала, приєднуюся від усієї душі, але нам треба продовжувати, ми й так вибилися з графіка, — сказав я звичайні для такого випадку слова і вмостився на віслючка. Юля кинула погляд на Сашка і спроквола, без бажання зайняла своє міс	

						РОЗДІЛ  8		
За Вітебськом побільшало підйомів і спусків. Покриття дороги стало зовсім не якісним. По всьому відчувалася —  дорога не державного значення. На деяких ділянках з’явилися досить глибокі колії у покритті. Для автомобіля це було безболісно, хоча легковики з низькою посадкою могли чиркатися днищем. Для мого віслючка у такій канаві втратити рівновагу і вилетіти зі шляху можна було запросто. Це ми з Юлею  відчули проїзджаючи незвичним мостом, що стримів дугою над залізничними рейками. Незвичному тому, що з боків ніякої тобі сітки на міцних стовпах, навіть невисокої відбійної стінки. Напевне, брати-білоруси всі як оди —  джигіти і, їх влаштовували звичайні стовпчики з намальованими чорно-білими смугами, які від часу та грязюки зробилися просто сірими.  До рейок, як я потім прикинув, було метрів сім — вісім. Десь приблизно на вершині дуги переднє колесо не втрималося у центрі глибокої колії і я ледве вирівняв моторолера кермом, щоб не злетіти на залізницю. Якби я їхав один,  міг би витримувати рівновагу нахилами тіла, з пасажиром про це, не могло бути й мови. 
І ми таки гепнулися! Щоправда, до середини асфальтівки. Проте мені від того було не легше.
— Ну, як тобі пригода? — потираючи забитого ліктя запитав у дівчини — я прийняв удар при падінні на себе.
— Бувало й гірше, — вона заходилася збирати розсипані по асфальту речі.
— На більшій швидкості нам був би гаплик. Пощастило, що поряд жодної машини, — констатував я.
Звели разом віслючка, бо самому була не сила — боліла ліва рука у лікті. Поволі покотили далі. За кілька кроків, я відчув біль у коліні лівої ноги — стало важко йти.
— Сідай, поїдемо.
— А як же канава? Ой, у тебе штани подерті на коліні!
— Тому й поїдемо. Сидіть легше ніж волокти цю залізяку. 
— Зачекай! — Юля нахилилася до мого коліна. — Кров так і цебенить, я зараз, — вона вихопила хустину з кишені і швидко перев’язала рану. 
Ми, сяк-так, вмостилися і рушили. Щоправда, довелося балансувати ногами, майже зачіплюючись за край колії.
— Найпаскудніше у нашому стані, що нікому й пожалітися, — Юля міцно обхопила мене руками. — Дуже болить?
— Нічого, — геройствував я. — До весілля заживе. 
— До чийого?
— Звісно до нашого.
Дівчина відчутно вщипнула мене.
— Чого це тобі таке здумалося?
Я залишив питання без відповіді. Важкувато вести моторолера з побитою рукою і ногою,  ще й жартувати. 
Виїхавши на більш-менш нормальну ділянку дороги, ми зупинилися і я вперше скористався аптечкою — дай Бог щоб востаннє. Далі їхали без особливих пригод. Кермував я зі стисненими щелепами, щоб не стогнати — коліно й лікоть давалися  взнаки. Верхньодвінськ — останнє велике місто на кордоні Білорусії з Латвією проїхали у вечірніх сутінках. Залишалося якихось близько сотні кілометрів до Даугавпілсу. Але ж і важкі ті кілометри були для мене! Юля розуміла це і не діставала непотрібними співчуттями. До всього, очевидно після падіння віслючка, припинило працювати освітлення вдалину. Отак, на ближньому світлі фари ми й дісталися до Юліної тітки.
— Скажені, ненормальні, — розпачливо сплескувала в долоні Юлина тітка. — Ось, я Галині подзвоню! Я їй видам по перше число! Відпустити дитину на мотоциклі та ще й з чужим чоловіком!
— Тьотю, мама ж казали, що ви дуже захворіли. Я тому й поспішала, — втихомирювала її з усмішкою дівчина. — А ви кричите, зовсім, як здорова.
— Похворієш з вами! Роздягайтеся, відмивайтеся, повечеряємо та будемо відпочивати, бо пізня ніч, а завтра я вам задам!
На ранок Юлина тітка «відійшла». Після сніданку заходилася мене лікувати. Не довіряючи офіційній медицині, вона змастила коліно й ліктя якоюсь запашною мазутою, буркочучи під носа щось про неслухняних дітей — забинтувала, дала випити настоянки з трав і прогнала у ліжко. Немов ночі не спавши, я поринув у глибокий сон. 
Прокинувся від торкання до обличчя. Юля сиділа зовсім поряд на ліжку і водила пучками по моїм щокам. Побачивши, що я розплющив очі різко відсмикнула руку.
— Підіймайся сонько, пора обідати.
Очі її світилися такою ніжністю, що я не стримався і обійняв. Потім прихилив до себе і мої губи зустрілися з покірними, хоча трохи затвердими губами. Боже, це дівча ще й цілуватися толком не навчилося — майнуло в голові. Тут Юля, як на ночівлі у добрих людей, лагідно, але рішуче відсторонилася від мене.
— Ти чого це користуєшся слабкістю дівчини, — сказала начебто сердито, та очі видавали її.
— Ти ж сама цього хотіла...
— Ти що екстрасенс? 
— Начебто ні, але відчуваю коли дівчина бажає.
— Напевне чималу практику мав?!
В очах її заблискотіли сердиті вогники. Ну й колючка, ще й з норовом. Зустрічав я на своєму шляху й таких. З ними кохання перетворювалося на боротьбу, хто кого і відносини у нас, зазвичай, були не довгими, адже навколо багато простіших дівчат.
— А як гадаєш: дожити до тридцяти й не мати дівчини... Я ж нормальний чоловік. Щоправда, не відшукав ще такої, щоб на все життя, то це інша справа. — Я заглянув їй в очі, й задушевно, у напівголос додав: — Але я не залишаю надії.
Проте напевне мить щирості минула. І Юля заховалася за нічого не значущою посмішкою, немов равлик у раковину.
— Розумію. Та не турбуйся, у тебе ще все попереду, — і виконуючи роль гостинної господарки додала: — Як нога,  не дуже болить? Ну, тоді пішли до кухні.
Після сніданку, ми з Юлею викотили моторолера з гаража. Я взявся до складання речей. Дівчина допомагала. Я відчував себе винним. Іноді в мене бувало таке. Відчуваю, щось зробив не те, чи не так, а як зарадити тому не знаю. У таких випадках мені завжди згадувався вираз — «Час вилікує». Зазвичай, я декілька разів повторював цей вираз. Наступало полегшення. Та цього разу щось продовжувало шкребти підсвідомість. Я відчував, що Юля чекає, дуже чекає, слів надважливих для нас. Та мене немов переклинило — нічого путнього у голову не приходить. У якусь мить я навіть розізлився на себе. Чого це власне я так сприймаю все це? За кілька хвилин осідлаю віслючка і гуд бай. 
Не припинило шкребти і в дорозі. Згадував знову і знову загадковий погляд її карих чаклунських очей коли подала на прощання руку. Хотів по дружньому поцілувати у щоку — відсторонилася, а коли сів на сидіння, несподівано міцно-міцно притислася, а потім враз, немов обпеклася, відскочила і швидко попрямувала до під’їзду. Ото морока з цими дівчатьми. Ні! Треба взяти себе в руки. Якщо так далі піде, я не зможу дотриматися  плана поїздки, а значить не приведу до порядку своє холостяцьке життя. Що ж тоді буде?

						РОЗДІЛ  9			
Нарешті я виїхав на фінішну пряму. Шлях від Даугавпілсу до Риги проходив уздовж річки Даугави. Нічого такого, щоб западало в око, я не побачив. Звичайна низина. Зліва виблискують під сонцем хвильки на воді. З правого боку пробігають хуторці в одну — дві хати та господарчими будівлями навколо. Навіть порівняння ніякого з нашими селами немає — мілкота. 
Рух на трасі невеликий і мої думки завернули до недавніх подій. Немов у прискореному кіно пробігали кадри з київськими дівчатьми, потім з’явився Едуард (якого біса)? І взагалі, що йому від мене треба? Може точно він гомик і я йому сподобався. Таке собі кохання з першого погляду. Відсіля й ревнощі до Юлі. Тепер, ще додалася  злість і може навіть помста за бика— Василя — краще йому на очі не потрапляти. 
За кілька хвилин я повірив у те, що думки мають властивість материлізовуватися. Спочатку помітив у дзеркалі заднього виду, а потім і почув знайоме ревище. За мить, мене вже притискають до узбіччя. Зупиняюся. Навкруги все ті ж постаті. Про всяк випадок залишаю моторолера. Мало, що у них на думці. Може хоч віслючка не зачеплять, а зі мною — вже як буде.  В очах Едуарда лиховісні бісики.
— Що ж це ти Вітьок виробляєш? Тебе культурно попросили, а ти... Мало що не послухав, ще й дозволив тій лярві-каратистці калічити Васю.
Я відчув, що зараз мені без сумніву перепаде.  Василь вже височів переді мною, та я все ще розраховував на мирне завершення зустрічі.
— По-перше, ніяка вона не каратистка. По-друге, я  не зміг вас розшукати у Орші.
— А я впевнений у протилежному. Та це тепер не важливо. Жаль лише, що тієї стерви немає бо у Васька велике бажання побавитися з нею. — Едуард скосив очі на бика. — Що ж Васю, кажуть: на безриб’ї і рак риба. Відведи на ньому душу. Тільки не каліч, він ще де-кому може бути потрібен. Хоча, як на мене, то у ньому окрім фейсу нічого цікавого...
Проте Васько вже не дослухався до розпатякування Едуарда. Команда: фас — надійшла і він попер вперед, як танк. Взагалі то, я був верткіший за цю гору м’язів і сала. Перші кілька ударів, я послабив або відбив. Навіть вдалося дістати супротивнику по щелепі. Хоча результату — ніякого. Або щелепа у нього була надто міцна, або мій удар виявився заслабким. Та один з його могутніх хуків, я таки пропустив і згорнувшись від болю в бублик звалився на грішну землю, посипану щебенем. Бик вже добряче розійшовся. Може таки удар у щелепу досяг мети бо надто він озлобився. «От і все. Приїхали. Он, як, завів ногу! Один удар такої колоди і мені гаплик». — миттєво промайнуло у моїй ще цілій голові, яку я старанно намагався захистити ліктями. Проте...
— Стоп! Досить! Зупинись! — владно прозвучав голос Едуарда.
— Не тримай! Відпусти! Я його, падлу, порву! — ревів Васько.
 Але авторитет Едуарда у цьому гурті, очевидно був на висоті, бо до них підскочили ще двоє і схопили бицюру за руки.
— Вистачить з нього. Ти його добряче дістав. У тебе ще буде нагода відвести душу. Особливо після того, як я побалакаю з однією людиною, — остання фраза Валерія прозвучала багатообіцяюче. Я вловив це краєм вуха, будучи задоволеним, що на цю мить все скінчилося і в мене є шанс продовжити подорож. 
Диркотіння двигунів затихло в далині, а я все лежав намагаючись привести до ладу дихання, що збилося після могутнього удару. Мимо промчало кілька авто. Що вони подумали дивлячись на скручене тіло біля моторолера —  не  відомо, проте не зупинилися. Якщо бути відвертим — не дуже й хотілося. Я змалку звик  розраховувати сам на себе. Добре, що залишився живий, а рани заживуть. За мої недовгі роки всього бувало...  Але ж цікаво? Чого це Едика так турбує мій неушкоджений фейс ? Дивно! Проте не час аналізувати. 
Досить вилежуватися. Підводився, щоправда, важкувато. До всього, ще й  розболілося коліно. (Може під час бійки Василь додав йому). Однак, вкотре доводячи собі, що я мужчина в повному обсязі цього слова, щоправда зі стогоном крізь зуби, втиснувся на сидіння, й рушив. Хотілось надіятися, що ця пригода, хоча б на певний час, (поки загояться рани) закінчилася, а там життя покаже. Взагалі-то, якщо без бійки ніяк не можна було обійтися — то що ж... Хоча з іншого боку, я вже не хлопчисько — пора дорослішати. 
Отак, направляючи себе на «шлях істинний», я проїхав ще кілька десятків кілометрів, аж поки ще одна подія не відволікла мене від копирсання у собі. На горизонті з’явилися знайомі обриси — будка поста ДАЇ. При великій інтенсивності руху у Києві доводилося неодноразово порушувати, щоб проїхати куди треба, тому я чітко засікав цих «друзів» водіїв. Навпроти будиночка легковик з відомою емблемою, а поряд двоє у формі. 
Під’їхав ближче і насторожився: надто уважно вони придивляються до мого віслючка? Начебто й правил не порушував: швидкість у нормі, на голові каска. Що-правда, після чималих кілометрів моторолер має не зовсім привабливий вигляд, але ж за це не штрафують. Хіба-що запропонують помити транспорт. Проте, хтозна, що у тих головах під фірмовими картузами? А може ті, зірвиголови, що промчали попереду, якусь капость на мене наговорили. Таким нічого не вартує. Мовляв — мало тобі дісталося, отримай ще. А може,  після пригод останніх днів я надто знервований? Що буде, те й буде. Головне виглядати за кермом бадьорим і врівноваженим, бо даїшники це чітко відчувають. 
Та як я не заспокоював себе, десь у низу живота тріпотіло — таки не дуже я полюбляю спілкуватися з цим народом. Даїшники уважно провели мене поглядами, а потім, темпераментно жестикулюючи, почали розмову між собою (це вже я у дзеркалі побачив). Я все ще чекав: або сюрчка, або вскочать до авто і помчать навздогін. Але навкруг був спокій і тиша, яку порушував лише звук мотору віслючка. Я перевів подих — і чого це я тремтів? Напевне від утоми та  нервів. Після прибуття до Риги обов’язково треба гарненько відпочити.
За містечком Огре, яке я до речі достоту й не роздивився, заповнений по вінця недавніми подіями, на горизонті з’явилися обриси великого міста. Звірившись з мапою я відчув полегшення —  це  була Рига. Дуже хотілося надіятися, що тут на мене чекають лише добрі враження, адже я з такими пригодами дістався сюди.

						*   *   *
Утома давила все більше й більше. Треба шукати місце відпочинку і чим скоріше, тим краще. Зосереджений на цьому я повільно курсував вулицями передмістя зупиняючись, коли бачив когось біля будинку. Проте мені не щастило. Одні власники, варто було зупинитися біля них, хутенько зникали немов від зачумленого, інші заперечливо хитали головою. От, зараза, хоч бери та надувай матраца на якомусь пустирі, щоб хоч годинку перепочити! Я вже почав сумніватися в доброзичливості рижан і тут за однією огорожею помітив жінку, що поралася у квітнику. Одягнена по робочому, але охайно. Років на вигляд під сорок, проте статура хоч куди. Про таких кажуть — все при ній: і ноги, і стегна, і груди. До того ж не потвора, а  досить таки симпатична.  Ну, докажи Вікторе, що навіть втомлений і брудний, ти ще здатен чарувати!
— Доброго дня. Мила жіночко, а чи не можна у вас киянину перепочити з дороги ?
— Доброго, доброго, — відповіла та спроквола  і залишивши сапку зробила кілька кроків у мій бік, у погляді її висвічувала зацікавленість і ще щось... 
Проте я не став аналізувати той погляд головне, що людина йде на контакт, а значить треба кувати залізо, поки розпечене.
— Як тільки вас побачив, відразу ж зрозумів, що це саме та жіночка, яка не відмовить мені.
Жінка, тим часом підійшла до огорожі і продовжувала придивлятися. 
Нарешті промовила:
— А ви не можете залишити моторолера... І зняти шолом.
Я зробив, як веліли.
— Симпатичний, — охарактеризувала вона побачене  і додала сама до себе, не зводячи уважного погляду: — Помити, нагодувати і згодиться.
Мене останні її слова дещо насторожили. Очевидно жінка відчула це, бо щиро усміхнувшись, пішла до воріт.
— Заводьте свій транспорт. Та не лякайтесь, я таких симпатичних на вечерю не їм, просто мій благовірний ось вже майже місяць у командировці. Зрозуміло?
О, я зрозумів!  І зрозумів, що про відпочинок, принаймі на кілька годин доведеться забути. 
Потім була ванна, у викладеному сліпучо-білим кахелем чималому приміщенні.
— Боже ж мій! Який ти весь зранений! Треба ж, з самісінького Києва доїхати сюди на отій табуретці. Я б у жизні на таке не рішилася. Відчайдух, та й годі. Ще й гарненький відчайдух. Прямо таки солоденький, — муркотіла Ілга, натираючи усі частини мого тіла густо намиленою мочалкою. Вона одразу взяла цю роботу у свої руки. Розімлілий, я стояв на весь зріст і з задоволенням віддавався її лагідним торканням. — Отак, отак. Тепер змиємо бруд, заповнимо ванну. Сідай. Ні, ні, і не мрій заснути... Ой! Я не втримаюся!
Я не помітив коли Ілга встигла роздягтися, бо шубовснула у ванну вже оголеною. Який тут сон!? Я сповна відчув на що здатна позбавлена чоловічої ласки темпераментна, сорокарічна жінка. Проте намагався героїчно витримати її наступ, тим паче, що це було приємно.
Після ванни, сама обтерла рушником, зодягла на мене  халата, що-правда заширокого і дещо короткуватого. 
— Нічого, тобі у ньому по вулиці не ходити, а за столом буде як раз, — мило усміхнулася і для чогось пояснила: — чоловік мій невисокий, та міцний — був навіть якимось чемпіоном з боротьби. — Очі її іскрилися сміхом. Чекала реакції на останні слова. Та мені вже було все одно, бо  займала лише одна думка — спати, спати! Не дочекавшись ніякої реакції, Ілга прихилилася до моїх грудей. — Що правда, проти тебе він слабак, давай вечеряти, а потім у ліжечко!
За вікном починало сіріти. Нарешті ненаситна відкинулася на спину і солодко потяглася...
— А тепер, спати!
 Ці слова дістали мене навздогінці. Висмоктаний у щент я поринув у сон. 
Розбудило мене відчайдушне термосіння. Очі ніяк не хотіли розплющуватися.
— Підіймайся! Та підіймайся ж — горе ти моє! 
Коли я трохи прочунявся, пояснила:
— Чоловік приїхав! Зателефонував, що сидить на вокзалі.  Добре, що пожлобився на таксі. Просить забрати. Доведеться їхати на машині. — Притислася і жадібно заходилася обціловувати. — Не пощастило нам — котику. Ну хоча б ще кілька днів...
Еге, за кілька днів поряд з такою пекельною жінкою капут би мені наступив,  — майнуло у ще затуманеній голові. Я почав швидко одягатися. От і ще тобі одна причина, не мати справ із замужніми жінками. Але ж мені будь-що треба було відпочити, намагався я угамувати докори сумління, а  внутрішній голос на те єхидно — ну і як, відпочив?..
Вже на вулиці Ілга простягла мені чималий целофановий кульок.
— Тут їжа, на перший випадок, і кілька пляшок коньяку, адже мій ревізує коньячні заводи. Піднесеш чарку до рота, і згадаєш Ілгу. Мені ж ця ніч і без чарки, ще довго пригадуватиметься. Прощай — котику. 
Її легковик зник за поворотом, а я  завів віслючка і  рушив продовжувати учорашні пошуки «де б зупинитися».
		
      	 РОЗДІЛ 10
						
Третій день мною володіє мрія: відпочити — відіспатися. Я не балуваний. На роботі всяк бувало, адже режим доба — троє привчає іноді й недосипати, але потім, я зачиняюся, вимикаю дзвінок і телефон, і віддаю себе повністю відновлюючому, освіжаючому здоровому сну. Нині ж, із незалежних від мене обставин, хоча й приємних для спогадів напотім, я сиджу за кермом в’ялий і сонний. Десь всередині вже починає нуртувати думка — може покотити до моря.  Відшукати затишне місце, розстелити свого великого целофанового мішка, надути матраца і на кільканадцять годин відключитися. З іншого  боку, чужа сторона, народ усякий навколо швендяє. Жаль доїхати до мети і залишитися ні з чим, або, без нічого. Ото ж, крути Вікторе головою на всі боки, готуй переконливі слова, але відпочинок відшукай! 
В цю мить, перервавши мої невеселі думи, неподалік майнула постать чоловіка, який завертав до двору. Я додав газу і посигналив. Чоловік зупинився. На вигляд йому було за шістдесят. Середньої статури, приємне відкрите обличчя. Мій шанс! 
— Доброго ранку, — почав я у найщирішому тоні. Потім коротко, але яскраво розпровів про себе і причину прибуття до Риги. Потім про нагальну потребу десь зупинитися. Потім ще хотів додати щось таке, що не дозволило б відмовити мені, але  чоловік  вже відчиняв ворота.
— Заїзджай! 
І я заїхав до довгожданного місця відпочинку. У дворі, посеред невеликого саду стояла дерев’на бесідка, обвита диким виноградом. Біля неї ми й зупинилися.
— Знать так. Я Петро Степанович, а це мій ресторанчик-Валдайчик. Це того що я сам з Валдаю, а в Ризі зачепився за спідницю, так і залишився, — пояснив чоловік. —  Будеш тут ночувати, а транспорт постав під навіс. Я зараз жінці скажу про тебе — щоб не шуміла, бо вона у мене така, ще й зопалу прогнати може — сурйозна мадама. А ти заходь, обживайся.
У бесідці було цілком комфортно. Світло, що проникало крізь два  віконечка освітлювало досить просторе приміщення з столом, кількома табуретками і ліжком. Ліжко мене зацікавило у першу чергу. За мить, як порадив  Петро Степанович, я вже обживав його. Не знаю, чи заходив хтось до мене — не чув. О другій годині по-полудні чоловік затермосив мене за плече.
— Підіймайся боєць, обід проспиш.
Ці кілька годин мене освіжили, хоча я із задоволенням проспав би до вечора, та каже ж народна мудрість: у чужe обійстя зі своїми правилами не лізуть. Тому я швиденько підвівся, підставився під холодні струмені, які щедро лив з відра добрий господар. Це мене ще більше освіжило, і я був готовий до нових пригод, а про те, що вони можуть бути — свідчили  тарілки з супом, гірка помідорів і огірків. До того ж, в оточенні кількох склянок, посеред столу, підносилася літрова пляшка темної рідини.
— Це слив’янка з мого саду. Однополчанин обіцяв завітати, — пояснив Петро Степанович. — Значить, заради такого випадку гріх не випити. 
Я дістав пляшку коньяку і поставив на стіл. Степанович взяв пляшку до рук. Відкоркував, понюхав. Потім трохи відлив до склянки і смакуючи вихилив. Очі його засяяли немов у дитини, що отримала гарну цяцьку. Та враз чоловік насупився.
— Ти що це?!
— Що? — не зрозумів я.
— Ти що це негіднику, таку дорогоцінну рідину виставляєш у звичайний день?! Цей благородний напій треба пити лише у великі свята і лише малими дозами. Коротше! Я його реквізую!
Нарешті я дотумкав, що Степанович жартує, хоча зі строгим виглядом на обличчі і дістав ще пляшку. Я робив це з легкістю бо до алкоголю не фанатів, до того ж, хотілося зробити добрій людині приємно.
— Люди! Ви тільки погляньте на цього Рокфеллера! — загорлав Петро Степанович, побачивши мої дії. — Та після цього можеш перебувати у мене, скільки твоїй широкі душі забажається! За останні десять років ти мій найбажаніший гість! Але! Сьогодні все одно будемо пити слив’янку! 
Незабаром підійшов однополчанин. Він якось навіть назвався, та я не запам’ятав, бо ми з Степановичем вже відкоркували пляшку. Як годиться випили, додали ще, й  ще і, пішли розмови — в основному розмовляли ветерани. Я спочатку намагався слухати уважно, а потім, зрозумівши, що це надовго, влігся у ліжко надолужувати недоспане.
Пробудився я знову від термосіння. Навіть не від термосіння, а від, такого собі, лагідного погладжування по тілу. Позмінна робота привчила мене просинатися від найменшого дотику, щоправда нині трохи пригальмувало випите, скажу відверто, досить міцне, сливове вино. Розплющив я очі , і, диво: поряд сидить особа жіночої статі. За вікнами досить стемніло, тому риси обличчя не можна було чітко розрізнити, але по чималим цицям, що тулилися до мого правого плеча, зрозумів — жінка. 
— Світла вмикати не будемо, — приємним дівочим голосом промовила особа.
Якщо її врода відповідає голосу, то вона повинна бути миленькою — автоматом майнуло у моїй, ще трохи затуманеній голові. Цікаво, що ж буде далі?
— Розумієш, я виходжу заміж, — не зовсім тверезим голосом сказала дівчина. — Тому, по усім законам, я повинна влаштувати дівичник. Ти ж мене розумієш? 
Я її зрозумів. І тіло моє її зрозуміло. Проте несподівано перед очима з’явилася Юля, і, що цікаво, з’явилася такою, яку я побачив у селі — у легенькому платтячку, що чітко окреслювало іі худорляву, проте звабливу статуру.  Я  різкувато, що вона аж відсахнулася від несподіванки, підвівся і всівся на ліжку. 
— Ти чого..?  Злякався? Я онука діда Петра. Він сказав що ти симпатичний, і холостий, — вона знову притислася продовжуючи ковзати по мені рукою. — Може я ще передумаю за Юрка виходити... 
Юля ніяк не бажала мене облишити. Нічого ж між нами тоді не сталося. Коротка зустріч. Таких у мене було скільки завгодно. Ніхто нікому нічого не обіцяв... Треба ж,  залізла у душу, та ще й осудливо поглядає своїми чаклунськими очима. І тіло моє дало задній хід.  Дівчина одразу ж це відчула.
— Ой, ти весь обм’як!..
— Ти давно з Юрком?
— Та вже років зо два бігає за мною.
— Він тобі, що, не дуже?..
— Та так, собі. Хоча при грошах. І на вигляд начебто нічого. 
Я вже повністю охолов. До того ж, не хотілося втрачати відносини зі Степановичем. Хтозна, як господар поставиться до такого «спілкування» з онукою. Я завжди намагаюся відповідати добром на добро.
— Ти миленька, але я надто втомився. Далека дорога, і все таке...
— Ну й дурний же ти! — виходячи вигукнула дівчина. — Таких телепнів я ще не зустрічала!
Я не образився. З усмішкою відповів:
— Життя довге, ще всього надивишся. 

						 РОЗДІЛ  11
						
Ранкове сонце пробилося крізь яблуневе густовіття. Воно зазирнуло у віконце ресторанчика-валдайчика і вліпило мені у праве око. Я дещо важкувато розплющив повіки (давався взнаки учорашній день), проте підвівся досить бадьоро. Адже сьогодні здійсниться мета моєї подорожі ! Нарешті я побачу, похлюпаюся і відчую Балтійське море! На мене чекає знаменита Юрмала!!
 Я набрав повні пригорщі води з рукомийника і притулив до обличчя. Прохолодна рідина освіжила мене повністю. Їсти не хотілося, лише похрумкотів огірком, швидко одягнувся і тихенько, щоб не почула активна онука господаря, викотив моторолера аж на вулицю. Вже там завів двигуна і рушив.
Між Ригою та Юрмалою пролягла шикарна, як на наші дороги, траса. Двосторонній рух, розділений навпіл квітами та іншою невисокою рослинністю, визвав у пам’яті бачене у фільмах про дійсно європейські автобани. У мене навіть виникло бажання залишити на мить кермо — настільки добротно було постелене асфальтове покриття. Проте я подумки покартав себе за такі дитячі витівки і з приємністю покотив далі.
Я знав, що Юрмала курортне місто міжнародного значення, до того ж, населена різними знаменитостями та крутеликами. Переїхавши мостом через річку, опинився у сосновому лісі, щоправда заповненому крім дерев, один одного кращими будівлями, що визирали з гущавини вражаючи різними архітектурними цікавинками. Напевне, саме тут, у тиші й спокою, віддалік від пожвавлених районів, проживають тузи від культури та капіталу. 
Нарешті, наситившись спогляданням на мільйонні власності, я завернув у бік моря. За кілька кварталів переді мною відкрився досить симпатичний краєвид. Це був парк, окрім сосен, звичних для цієї місцевості, заповнений деревами інших порід. Вабили око затишні доріжки та оформлена з фантазією чимала клумба з квітами, а посеред усього цього, висилася будівля з велетенськими афішами на стінах. Я придивився до таблички, обабіч дороги. Он воно що! Неждано не гадано, я опинився біля знаменитого концертного залу Дзінтарі — місця проведення відомих фестивалів та концертів. 
Припнувши віслючка на майданчику, я десяток хвилин не пожалкував для пішохідної прогулянки круг будівлі — цікаво ж, побачити відкриті від здивування роти та завидющі очі знайомих, коли розповідатиму про ці відвідини.
Розім’явши ноги і набравшись вражень, я покотив далі, адже за мапою, Юрмала простяглася добрих кілька десятків кілометрів уздовж моря, точніше Ризької затоки. Може, ще чогось цікавого побачу. 
Недовго я просувався уперед по проспекту, коли замітив показник, що пропонував завернути у бічну. Завертати мені не захотілося, а переді мною бовванів знак — пішохідна вулиця. Вона була така ж широка, як проспект, але пішохідна. Щоб розібратися у чому тут хитрість, я заїхав на платну стоянку (щоб не напружуватися) і почимчикував за враженнями. 
Що сказати? Вулиця була заповнена магазинами, кафешками, столики яких виповзали іноді майже до середини, невеличкими затишними сквериками та ресторанами — саме тим, що потрібно для відпочиваючого і бажаючого потратити гроші люду. Навкруги, того люду було немов мурашні, що зібралася на солодке. Незабаром, я зрозумів, що вулиці кінця й краю немає, а ноги вже притомилися.  
Пофотографувавши, що припало до смаку, та увічнивши себе на фоні найбільшого у країні, а може і в Європі глобуса — так мені пояснили, я повернувся до моторолера. О! Мало не забув! Як мені здалося, біля одного з бутиків, у жінці з почетом, я упізнав Лайму Вайкуле. Проте стверджувати не буду, але коли б дуже закортіло автографа, можна б спробувати проштовхатися до неї. 
 Все це було цікаво, та час відведений на відвідини Юрмали, спливав. Ще залишалися невідвіданими знамениті місцеві пляжі що простяглася вздовж усього узбережжя — з чистим біленьким піском і чистою водою. 
За кілька хвилин, я хвацько заїхав до одного з них. Добре, що засмагаючих було небагато і вільного місця вдосталь. Заглушивши двигуна, не втримався від спокуси — не роздягаючись помчав до води. З розгону встромивши руки у набігаючі під відчутним вітерцем хвильки зрозумів, чому було так мало пляжуючих — вода холоднюча, аж пальці зводить. Колись таке сталося на Чорному морі: сонце пече, а вода холодна. Місцеві розповідали, що то піднялися на поверхню нижні — завжди холодні глибинні води, але ж тут, скільки міг докинути оком — було  по коліна. Та я не став заморочуватися причинами такого природного явища. Я приїхав скупатися у Балтійському морі!  І я скупаюся, що б там не сталося. Чи даремно подолав я майже півтори тисячі кілометрів? Я поляпав у долоні, щоб зігріти закляклі руки і повернув до моторолера щоб роздягтися. 
Проте мій віслючок був уже не самотній. Біля нього, тручись пальчиком об, м’яко кажучи, не зовсім чистого бока, стояло маленьке симпатичне створіння жіночої статі.
— А цого він замулзаний? — підвело запитальний погляд на мене.
Замість відповіді, я огледівся навкруги, намагаючись зрозуміти, звідкіля ця дитина могла причибиряти. Неподалік начебто нікого не видно. Хіба що ота молода жінка. Але вона не проявляє до нас ніякої цікавості — лежить собі на простирадлі, вилискуючи досить звабливими формами.
— Цого він замулзаний? — настирливо повторила дівчинка. — Цого?
Взагалі-то, я дітей люблю. Особливо добрих і веселих, а ще — не надокучливих. Тому, щоб відкараскатися від малої причепи, та  нарешті дістатися до води, відповів:
— Ну-у розумієш.., він довго, довго їхав. А на дорозі пилюга...
— А цого на долозі пилюга?
Цікаве запитання. Я почав роздягатися в той же час думаючи: як доступно пояснити малому створінню таке природне явище, та так щоб дитина після цього відчепилася від мене. 
— Альона, нову жертву для своїх запитань відшукала, — почувся позаду милозвучний голос. 
Я оглянувся. Це була та сама жінка зі звабливими формами. Що вона мама, я зрозумів за схожостю між ними. А мама була клас! Років приблизно двадцяти п’яти, з викоханим тілом — хоч  зараз на картину Рембранда (згадалася вмить виставка на яку колись затягла лікарша-Ніна). 
— Ви напевне здалеку? — жінка з цікавістю зазирнула на номера, потім потаємним, але добре відомим мені зблиском в очах, на мене. 
Я одразу зрозумів — вона без чоловіка і знудьгована... Одне з моїх залізних правил: із заміжніми, навіть гарненькими жінками справи не мати, почало поволі, проте невпинно  давати тріщину — надто смачна мама у цієї допитливої дитини. Проте сумління, ще намагалося відшукати аргументи проти продовження спілкування: «Для чого негіднику ти так довго їхав сюди? Помислити над своїм нікчемним життям та похлюпатися у Балтійському морі. Треба ж, нарешті визначити приорітети, чи в першу чергу — мета подорожі, чи оці звабливі, але небезпечні для духовного відродження створіння. Та я лише поспілкуюся і все — намагався заспокоїти я сумління. — Невже не можна й порозмовляти з людиною?»
 Я вже встиг роздягтися і складав одіж на моторолера.
— Я Маша... А вам не казали, що ви статурою схожий на Аполлона. Напевне ви спортсмен? — вона провела пальчиком по плечу, далі по передпліччю. — У вас гарної форми м’язи. Повірте, я знаю, що кажу.
— Зі спортом товаришую, — скромно ствердив її слова. — Але більше матінка природа постаралася. Ви, до речі, — я, уважно оглядаючи жінку, зробив потрібну паузу, — немов з картини Рембрандта. Красуня, та й годі! Дозвольте, я вас з донею сфотографую? Не заперечуєте?
— А чого ж. Альоно, адже ми не заперечуємо? Ось, лише наші замурзані рученята приведемо до порядку.
Жінка майже силою відтягла дочку від моторолера, на боці якого та вже встигла пальцем щось намалювати  і заходилася паперовою салфеткою витирати дитину.
— Це тобі на згадку, — дівчинка випручалася з маминих рук і тицьнула рукою у бік намальованого. — Оце я, а оце мама. А тебе я сце не намалювала.
— От і добре. Пізніше намалюєш. А ви надовго до Юрмали? Може втомились. У нас неподалік дачний будиночок. Пропоную помитися з дороги... і, відпочити.
Я фотографував маму з дочкою, потім кожну окремо. Під час фотографування Маша встигла повідомити, що чоловік вже півмісяця ніяк не може вирватися на дачу — не відпускає відповідальна робота. Жінка раз-по-раз немовби ненароком, намагалася торкнутися або притиснутися до мене своїм звабливим тілом. Промовистий погляд її без слів говорив про бажання. Я ще раз пересвідчився — зголодніла жінка, то страшна сила. Що за робота у її чоловіка, я  достоту не зрозумів та й не намагався. Я був задоволений з того, що навколо мене увивається така видна жінка.  
До речі, мені таки вдалося забрести у воду, щоправда відразу ж вискочив на берег. Тут хоч вітрець прохолодний продував, та все ж було комфортніше. Подальші події розгорталися, за вже відомим сценарієм. Я допоміг Маші перенести килимок ближче до моторолера.  Ми вляглися, заховавшись за віслючком від вітру і підставили боки лагідному сонцю. Я прогнав сумління подалі й був готовий до будь якого розвитку подій. Проте розумниця Альона не гаючись всілася між нами.
— Лоскажи, де ти зивес? — і не чекаючи відповіді з дитячою безпосередністю заходилася розповідати: ми зивемо далеко, аз на Улалі. Тато казав — плиїде завтра. А ти знаєш де Улал?
— Дядя знає де Урал з нетерпінням відповіла за мене мама — Маша. Ти не хочеш позбирати черепашок, он там я запримітила дуже гарні, таких у тебе ще не має? 
— Не хоцу. Хоцу малювати.
— Добре. Іди, доню, малюй. Краще з того боку. Ти ще там не малювала, а коли намалюєш, покличеш і ми прийдемо дивитися. Так дядю? 
Я ствердно хитнув головою, погоджуючись на все, аби спровадити малу з очей. «Слухняна» ж дитина діяла від противного. Вона розляглася поміж нами поклавши по рученяті на кожного. А ще кажуть, малі діти нічого не розуміють. Може й не розуміють, але напевне щось відчувають.
— Я тлоски полезу і буду малювати, — промовила, дивлячись на матір невинними оченятами.
Ледь загоріле обличчя Маші порожевіло, у очах висвітилося  все що було на серці і на думці. Вона кидала промовисті погляди то на мене, то на дочку...  А мене враз осінило — це доля! Взагалі-то, я реаліст і не вірю у різні прикмети, але у думці вкотре, несподівано з’явився образ Юлі. Невже, якимось чином,  доля діями маленької непосиди навертає мене на шлях істинний? І до чого тут Юля? Он лікарша-Ніна, чекає найменшого поруху  з мого боку щоб стати моєю законною дружиною.  Та й Горошина не проти киянина захомутати. Я торкнувся до Машиної сідниці.
— Напевне сьогодні не наш день?
А вона палала...
— Пішли до дачі. Там, там, я від неї відкараскаюся!
— Якось іншим разом. Та й, пора вже мені.
Ми похапцем, не дивлячись одне на одного, почали збирати речі. Потім Маша схопила за руку Альону і не прощаючись рушила геть.
— Мама, я хоцу помалювати, — спробувала загальмувати дочка, але та її так смиконула за собою, що мала ледве встояла на ногах. 
Ще якийсь час до мене долинав плачучий голос дитини. Та, що я міг зробити: Маша мати, а ще — не вдоволена жінка. 
Я подивився на годинника —  може сьогодні ще встигну по Ризі проїхатися?  Відверто кажучи, я не дуже сумував, що у нас із Машею нічого не вийшло — подорож ще не завершилася. Проте, якщо по-чесному, мені вже починали докучати оці містичні появи Юлії у найцікавіші моменти. 		

						РОЗДІЛ  12

«Ресторанчик-Валдайчик» окупували Петро Степанович зі своїм товаришем-ветераном.
— Вітьок — дружище, займай позицію за столом і в атаку. Сьогодні у нас важливий привід, бо, щоб ти знав — ми без приводу тут не збираємося. — Степанович широким жестом вказав мені місце біля столу. Я зрозумів — вони майже дійшли до кондиції. Натякнувши про кермування, відмовився від запрошення і швидко, щоб насильно не затягли, бо вони вже зробили порух щодо того, залишив Валдайчик. 
Я котив містом, роздивляючись навсебіч, наскільки це було можливо при досить інтенсивному русі. Від Риги несло чистотою і, навіть: одразу не підберу визначення — спокоєм чи що, проте, це моє суб’єктивне враження. У мене увійшло в звичку — кожне нове місто, я намагався відчути внутрішнім чуттям. Саме чистота і спокій (достоту не зрозумів чому це спало мені на думку) стали головним враженням від столиці Латвії. 
Під’їхавши у район старого міста, я залишив моторолера на зупинці біля височенного мура, що оточував Домський собор та монастир і пішов бродити вузенькими мощеними вуличками. І знову ж таки, скрізь було чисто і акуратно, від квітів у горщечках до виставлених на вулиці рівними рядами столиків кафе. Я полюбляю відвідувати старожитності. У порівнянні з сучасними, схожими одне на одне забудовами, усі ці замки, палаци, башти завжди приваблюють оригінальністю. Дивлячись на них, якийсь-небудь знаючий міг би без кінця розповідати про епоху, коли вони були побудовані, та який склад замісу і яке каміння, чи цегла використовувався. Мене ж старовина притягувала таємничістю та історією, захованою у масивній і потемнілій від часу кладці. Цікаво, як вони жили оті, давні. Адже їхнє існування відбувалося не в такому карколомному темпі, як нинішнє. 
Виходячи з того, що у кожної людини кілька життів, може я, у тому — першому житті,  був  веселим і небідним ловеласом, адже гарні жінки і в ті часи були гарними та бажали кохання. Проживав, я собі у одному з таких замків і у вільний від військових походів та виїздів на полювання час, кохався з донею якого небудь барона. Від такої думки на душі стало славно, немов і насправді таке відбувалося. Важлива річ психологія — може добряче підняти настрій. 
— Молодий чоловіче! Мої карти таро завжди кажуть правду. Не бажаєте дізнатися... — перепинила мене на розі однієї з вуличок жінка схожа і одночасно не схожа на циганку. Вона була темноока, худорлява, але акуратно одягнена у строгий, схожий на офісний костюм — стиль міста, майнула думка. Поряд із столиком, за яким сиділа жінка, стояв стілець. Взагалі-то я не вірю всіляким ворожкам, та, сам не знаю чого, але усівся на запропоноване місце. 
 І почалося... Напевне ворожки гарні психологи, дивиться отак на тебе і каже саме те, що тобі до вподоби. Щоправда, іноді докидає трохи солі та дьогтю, але врешті-решт усе закінчується хеппі енд. Наговорила вона мені усякого, та більш за все добила повідомленням про карооку дівчину, що заполонила  моє серце й душу, і про те, що я їй теж далеко не байдужий, і нарешті тим, що ми обов’язково зустрінемося бо створені одне для одного. Це вже було занадто! Певно, що я відразу здогадався про кого йде мова і настрій, чомусь, пішов у мінусовий бік. Не люблю, коли мене надто довго тримають у полоні загадки-заморочки, хоч би й такі, як відносини з тією кароокою розбишакою. Я подякував, заплатив офісній циганці, але бажання гуляти містом пропало — голову заполонили всілякі думки. Напевне треба повернутися до Петра Степановича. Може після чарки-другої, все розставиться на свої місця.
На зворотньому шляху проїхався по набережній Даугави, що перетинала місто навпіл, полюбувався старовинним мостом і завернув у бік свого тимчасового пристанища.
Бойового товариша Степановича вже не було, а старий хропів на ліжку. Навіть садові запахи не могли перебити дух перегару у альтанці. Я залишив двері відчиненими і сів на стільця. На столі стояла напівпорожня пляшка коньяку, пляшка домашнього вина і залишки їжі. Напевне привід до сьогоднішніх гостин був дійсно важливим, якщо пенсіонери відкоркували коньяк. 
Я налив собі півсклянки і вихилив. Алкоголь трохи затупив турботливе відчуття, проте не зовсім. Довелося налити ще. Вино також згодилося. Кинув до рота холодну картоплину і захрумкотів огірком. Тепер моє життя вже не уявлялося такими складним і заплутаним. Ну грішний, люблю протилежну стать і, що з того, може це й не гріх. Вони мене теж, до речі, люблять. А сімей чужих я не розбивав — це ще один мій принцип. Живу собі звичайним життям, як тисячі інших. Досягнення? Які там досягнення, і для чого! Жити маю де. Робота — є. Грошей вистачає, а не вистачить — руки і голова на місці, зароблю. У чому ж тоді щастя? Може у виконанні призначення чоловіка-мужчини — збудувати дім, посадити дерево та виростити сина... То це у мене по-переду, адже я ще молодий. Що таке тридцять років?  
— Степанович! Що таке тридцять років? — зажадав я думки старого.
Петро Степанович закліпав, із просоння очима, дивлячись на мене нерозуміючим поглядом.
— Тридцять років? Не пам’ятаю, давно це було. 
— Тоді давайте освіжимо пам’ять чаркою коньяку.
— А чого ж — можна.
Проте до столу він не дійшов — закляк на півдороги. Розріз дверей майже затулила своїм могутнім тілом дружина. Погляд її виразив усе, що вона подумала про нас, але цього виявилося замало.
—  Ох, ти, старий п’янице, а ну додому! Коли ти її тільки нажлуктишся! —  вигукнула жінка і додала ще кілька фраз латвійською. Напевне вони були дошкульні, бо Петро Степанович змінив напрям руху і в’юном прослизнув у двері. — А тебе до телефону — дзвонять! — це вже до мене. — Думала порядний, молодий чоловік, а воно таке ж, як і той п’яниця, — буркотіла залишаючи «ресторанчик— Валдайчик».
«Цікаво, хто ж це до мене добивається?» — Я плентався слідом за дружиною Степановича і намагався у тумані, що оповив мою голову, відшукати відповідь. Та, марно.
— Вітя, привіт!
— Оп-па! Привіт Юля. А я-як... ти мене вирахувала? — не міг я одразу дотумкати.
— Ти що, хильнув? Ти учора ввечері продиктував номер, коли дзвонив до мене.
Нічого собі. Виявляється, я учора телефонував Юлі. Убий не пам’ятаю. Таки алкоголь це паскудство. Треба зав’язувати.
— Ти вже скучила за мною, що дзвониш? 
— А, що, не можна подзвонити?
— Та чого ж, мені приємно, — мені  таки було приємно чути її голос. — Як ти там? Бо я тут насолоджуюся по повній програмі. 
— Відчутно по плетеній мові, — видно Юля чомусь образилася на мене. Та мені було не до аналізу — нудило від випитого. Даремне таки, я додав домашнього вина. А вона з притиском продовжує: — До речі: до мене приїхав на мотоциклі Сашко, симпатичний онука тітки Олі та Івана Григоровича. Пропонує майнути до Юрмали.
Дівчина напевне думала, що примусить мене ревнувати. Але мене, на цю мить, пройняти чимось було важко.
— Прокатайтеся. Тільки вода у затоці холодна. А я завтра далі відправляюся. Відісплюся і вперед, за орденами — прямісінько до Петербурга.
— Тобі все одно з ким я поїду? — голос її чомусь тремтів.
— Може й не все одно, та що я можу вдіяти. Ти доросла дівчинка, тобі вирішувати. І взагалі, — у мене болить голова. Бувай!
Я поклав слухавку на важелі. Стояв якийсь час намагаючись переварити почуте, що було досить важко в моєму стані. Очевидно все так і повинно бути. Молодий хлопець, молода дівчина — прапор їм в руки. Нехай любляться. У мене ж, є Ніна, Таміла і ще з півдесятка, які чекають, лише пальцем помани. Для чого дитині морочити голову? Може це її щастя? 
Щастя, щастя... Треба таки йти спати, а завтра, на тверезу голову, буду  розставляти все на свої місця.
			
				            РОЗДІЛ  13
На ранок погода зовсім спаскудилася. На дворі липень, а складається враження, що я дістався до Риги в осінню днину. По даху моєїї тимчасової оселі раз-по-раз гепали недозрілі яблука. Немовби якесь злісне падло скидає оту зелень прямісінько на голову. Скажу я вам — неприємне відчуття. Скоріш за все це мене й розбуркало. Прощання з Петром Степановичом дещо загладило оту прикрість. Хоча з іншого боку, додався сум розставання з доброю людиною.
— Ти, того!.. Напиши, як до свого Києва доберешся, або хоча б подзвони, — сором’язливо відводячи зволожілі очі обійняв за воротами. — Старий став, слюні розпустив —  пояснив вологу. — Будь обережний, у дзеркало заднього виду частіше поглядай, бо всяке на дорозі буває. Один об’їде нормально, інший в притирку йде. Йому наплювати, що у тебе два колеса а не чотири. Хочу щоб ти живим - здоровим до дому доїхав — полюбився ти мені.
Я планував, якщо все складатиметься добре, за сьогодні дістатися до Петербурга. Перша зупинка у Талліні. Передихну, щось перекушу і далі. Спасибі Петровичу, як я не відмовлявся, доклав чималого кулька з їжею до моїх припасів. Дорога пролягла вздовж Рижської затоки. З одного боку вода, що проглядала крізь рідкий соснячок, з іншого, дачні поселення, одне одного кращі. Коли б не вітрюган з рідким дощем, що намагався виштовхнути мене з асфальтівки, мав би більш приємне враження від поїздки. Отак, у боротьбі з вітром і дощем,  невеликою швидкістю, долав я кілометри і надіявся на кращу погоду. Води затоки, то підходили майже до дороги, то ховалися за рослинністю. Коли вони ховалися, наступав передих у боротьбі з вітром, та це тривало недовго. 
Події, що сталися незабаром, змусили незаплановано зупинитися. Я проминув симпатичне дачнне містечко Айнаджі — може б і не запам’ятав цієї назви, коли б не події, що сталися. Від несподівано побаченого довелося зупинитися, та так різко, що мало не беркецьнувся на бока.  
З боку моря, метрів півтораста попереду, виринули кілька мотоциклів. На мить зупинилися, потім газонули і почали віддалятися. Я ще достоту не роздивився, але в середині щось нявкнуло і зробилося гаряче, хоча до цього навіть трохи замерзав. У голві миттєво закрутилося: знову наші маршрути збіглися — навіть у часі?  Невже, я від них ніколи не відкараскаюся? За ті дні, що був у Ризі, вони вже повинні зникнути з мого життя. Чому доля підносить мені випробування? Начебто, не такий вже я великий грішник. За ці кілька днів, он від скількох спокус  відмовився. Хіба-що Ілга.., — але ж то необхідність: треба ж десь заночувати було.
Так розмірковуючи, я трохи заспокоївся і взяв себе в шори. Тривога тривогою, а від своєї цілі, всеодно не відступлюся! Ось заверну лише у вуличку звідкіля ті вискочили. Може там більш комфортно можна перепочити, і вперед. Я не хотів собі зізнаватися, та мандраж від побаченого залишався. Може саме тому й вирішив зробити паузу.
Бічна доріжка вела до моря. Не добігши кільканадцять метрів завернула наліво. І тут, неподалік, на галявині поміж кущів, я побачив легковика та розкидані навколо речі. Поміж речей заклопотано метушилися чоловік і жінка. Невеличкий хлопчик стояв трохи далі — тер кулаками очі. 
Помітивши мене, чоловік залишив метушню.
— До-допомога не потрібна? — шокований побаченим, сказав я перше, що спало на думку.
Чоловік схопивши предмет схожий на монтировку, рішуче направився у мій бік.
— Ще не все забрали?! Повернувся добрати?!
Жінка підбігла до нього і схопила за рукав.
— Сашко! Це не їхній!
Я підвів руки догори.
— Я не їхній. Навпаки: я теж від них постраждав. (Я потім розповів сімейству про зустрічі з тими мотоциклістами).
Чоловік зупинився.
— Тварюки! Бензин злили, гроші вигребли і все інше... 
Що інше він не сказав, але я зрозумів — все що мало якусь цінність ті прихопили. 
— З бензином виручу, десять літрів у каністрі маю, а от грошей не густо,— я залишив моторолера. — Давайте, хоч навести лад  допоможу.
— От спасибі, — зблиснула вдячним поглядом жінка. — Десять літрів нам вистачить, а гроші, то наживне. Добре, що живі залишилися.
— Мама, а в мене гроші є. Дядько мене не обшуковував — тільки ударив, коли я не давав свого рюкзака. Гроші у штанях були. Якщо треба, беріть, — все ще схлипуючи сказав хлопчина.
— Синку, мій дорогенький! — жінка підійшла до малого й притисла до себе. — Але ми їх позичаємо. Зрозумів?
Чоловік відкинув монтировку і простягнув мені руку.
— Мене Олександром кличуть. Але ж і розізлили ті бандюгани. Та, що може один проти чотирьох. Потопталися по мені відчутно,  —  він однією рукою тримався за бока, другою вказав у бік жінки: дружина моя — Настя і син Данько. Ми художники. Крім того, робимо вироби з бурштину. За ним сюди й приїхали. Саме у таку погоду його підносить хвилею до берега. — Олександр нахилився і підняв з піску бурштинового коника. — Це Настусин виріб, ті не помітили бо забрали б, як забрали всі готові вироби і запас бурштину, що ми видобули.
Тим часом Настя простягла йому складеного у кілька разів носовика.
— Приклади до ока. Я намочила в оцті — синяцюра на пів-обличчя.
— Треба в поліцію заявити, — запропонував я.
— На зворотньому шляху звернемося.
Ми зібрали речі, потім взялися до двох пробитих коліс. Дістаючи клей і гумові латки, я, про-себе, дивувався повною відсутністю у них необхідного для ремонту авто, але художники є художники, та й хіба можна передбачити все.
— Напевне таки Бог є, бо з’явилися ви. Рятівник ви наш, — вдячно цокоріла Настя. — Але їхати, з порожніми руками нам ніяк не можна. Ось вам гроші за бензин, а ми ще побовтаємося, треба збирати бурштин, бо заради нього їхали... Ти ж не заперечуєш — Сашуню?
Чоловік, продовжуючи  триматися за бока, погодився без особливого ентузіазму. Видно йому таки добряче перепало. 
Я замахав руками.
— Ніяких грошей, а з бурштином, я вам допоможу — мені поспішати нікуди, відпустки вистачить. Олександр нехай  полежить, може хоч  трохи відійде від спілкування із тими зайдами.
Мене зодягли в гумовий одяг і я одразу згадав про службу у війську — цей одяг використовувався там для хімзахисту. Потім  ми бовталися з Настею у неспокійних водах затоки, тягаючи за держаки невелику сітку. Нарешті завернули до берега.
Якимось чином, вода потрапила під одежу. Я  замерз як цуцик і мене починало кидати то в жар, то в холод — напевне далося у знаки купання в Юрмалі. Неподалік від автомобіля ми висипали свої трофеї. Олександр взяв до рук болотистого кольору, незрозумілої форми кусінь.
— Оце з такої каки, ми з Настею робимо художні вироби. Все залежить від величини матеріалу і нашої фантазії.  Візьми ось цей і цей. Над ним роботи менше.  Вистачить?
Я спробував відмовитися. Пояснював, що мені просто цікаво було побродити, але Олександр відмови не прийняв.
— Бери! На згадку буде. Може ще? Та давайте поїмо. Поки ви бродили, я приготував з продуктів, що залишилися після візиту бандюганів, обід.
Під час їжі Настя раз-по-раз кидала на мене уважні погляди. Мене це не дивувало. Знав, що я вартий того. Але я помилявся...
— Сашко, як це я відразу не помітила. Віктор же весь горить!
Чоловік також придивився.
— Може до нас. Ми не подалік, у Тарту живемо. Відлежитеся кілька днів, а потім далі.
— Це не зараз почалось, — заспокоїв, я подружжя  подякувавши за запрошення. —  Я намітив сьогодні, у крайньому разі завтра, дістатися до Петербурга. Нічого, зупинюся десь по дорозі, горілки з перцем смикону на ніч, і все буде окей. У мене простуда швидко проходить.
Тим часом, на моє щастя,  дощ припинився. Домовившись не губити зв’язку, ми душевно розпрощалися і з теплим почуттям, зігрітим ще й гарячим обідом, я рушив далі.						
					 РОЗДІЛ  14

Колеса дирчика невтомно намотують кілометри. Пориви злісного вітрюгану продовжують зіштовхувати мене з асфальтівки.  Із набурмосеного неба знову  заморосила надокучлива мжичка. Я почуваюся зле. У голові паморочиться, а горло здавлює лещатами так, що слину ковтнути важко. А я вважав себе загартованим. Очевидно, майже щоденного вранішнього обливання холодною водою замало, аби побовтатися у штормовому Балтійському морі. Та поїздку треба продовжувати, бо розраховувати                                                                                            можна лише на себе. Нікому співчувати і лікувати мене.  
 Похникав? Тепер, зуби зціпив і продовжувати рух! Якщо вірити мапі — незабаром на горизонті повинен з’явитися Таллін. І він таки з’явився. Що цікаво не будівлями, а щоглами яхт. Це й не дивно, бо саме тут часто проходять різноманітні змагання з парусного спорту. Можна було б прокотити вздовж моря. Пороздивлятися, пофотографувати, але мені було не до того.
Починало вечоріти. Майнула зрадлива думка — може влаштуватися де небудь на ночівлю —  кепсько  мені, та й годі. Поки бажання рухатися далі чи зупинитися боролися між собою, моторолер продовжував котити. Нічого, нарешті  заспокоїв себе; ще не одна відпустка буде, тоді вже цілеспрямовано приїду до Талліна, щоб роздивитися на всі його приваби. 
Майже на околиці міста, біля довгої одноповерхової будівлі, я помітив вогнище, а біля нього гурт. Мимо моєї волі, кермо збочило до людей. Дівчата і юнаки з цікавістю взялися роздивлятися целофановий мішок на моторолері, з якого виглядала голова та руки по лікті. Якимось внутрішнім чуттям, я зрозумів, що це студенти. Над вогнищем стриміли металеві штирі з нанизаними на них куснями м’яса, бо саме запах смаженого м’яса відчув навіть мій закладений ніс.
— І звідкіля це гостя до нас занесло? — запитала чималого зросту симпатична блондинка. Вона височіла над сусідами і напевне була тут верховодою.
— Добрий вечір, — намагаючись вичавити зі свого хриплого голосу привітний тон, привітався для порядку. — От, подорожую...  Побачив багаття... Дай, думаю, заверну, а тут такі симпатичні дівчата...
Дівчат серед гурту було більше ніж хлопців і їм певно сподобалася моя відповідь. 
— То розсупонюйтеся і до вогнища, бо видно, задубли в дорозі, — сказала блондинка.
— Якщо, є в запасі спиртне, то, взагалі ласкаво просимо, бо у нас з цим  недокомплект, — приєднався до розмови один з юнаків.
— Щось таке маю, —  в тон йому відказав я і дістав останню пляшку коньяку.
Гурт задоволено загомонів. Дівчата оцінююче оглядали мене — звільненого від целофану і напівголосно радилися. Нарешті, все та ж блондинка сказала:
— Приземляйтеся поміж мною і Майєю — будете кавалером на двох. 
Один на двох, це добре. Іншим разом я був би безмежно радий такому випадку, але не сьогодні. Я усівся поміж дівчатьми і нахилившись до блондинки неголосно проказав:
— Мені б оце десь відпочити. Трохи не в формі я...
Дівчина придивилася до мене уважніше. Потім приклала долоню до лоба і скептично сказала.
— Да, Майя, обломився сьогодні для нас мужчина. Цьому потрібна лише постіль. 
— А може, щось з нього вижмемо, — сказала Мая, немовби мене й поряд не було. — От невезуха. Ми ж повинні зустріти вранішню зорю. — І категорично в мій бік: — Не планували ми сьогодні спати — дядьку. Та й немає де, хіба-що он, під стіною цього сараю. З таким же успіхом, ви можете заночувати під будь-яким парканом. 
 Старша, вочевидь, була повністю згодна з Майєю.
Я зрозумів, нині  відпочинок мені не світить. Перехилив пластикову карафку дружньо налитого мого коньяку і, щоб не заважати враз звеселівшій компанії, підвівся. Не прощаючись, тихенько відкотив віслючка від гурту. Потім завів двигуна  і криючи себе всілякими «лагідними» словами, поїхав. Я не жалкував за коньяком — чесно, але на душі було бридко. Виявляється, іноді людина буває надто чутливою у ставленні інших до себе.

						РОЗДІЛ  15
						
Жовтава пляма на дорозі, за якийсь десяток метрів, це було все на що здатна фара мого моторолера. І це далекобійне освітлення!? Я плюнув з пересердя і їхав намагаючись триматися близько краю асфальтівки. Настрій мій не кращав. А чого йому кращати? Я хворий, утомлений, а їхати треба. Хоча б запримітити якийсь схованок від мокви. Передрімати до ранку і у першому ж місті запастися таблетками. Кращий варіанту оздоровлення поки-що не приходив у голову. З останніх сил, вдивляючись замутненим поглядом на дорогу і, зрідка по бокам, я сторожко рухався вперед. Їхатиму,  поки матиму сили тримати кермо, а далі, будь-що-буде.
Проте в мої занепадницькі думки неждано, не гадано увірвалася подія. Я різко загальмував, мало не беркицьнувшись від заносу на слизькому асфальті, 
З темряви, прямісінько перед моторолером, відчайдушно розмахуючи руками виринула людина. 
— Вітя! Вітюнчику!! Я знала! Я відчувала!!
Я мало не звалився з сидіння. Юля! Звідкіля? Як таке могло статися? А вона вже біля віслючка. Ледве встиг поставити моторолера на підніжку, як мене мало не повалили вхопивши у темпераментні обійми.
— Я відчувала, я знала, я вірила, що ми зустрінемося! — вигукувала Юля відчайдушно притискаючись до мене. — Це доля!.. Негідник! Чому ти мені не телефонував? Ми б домовилися про зустріч і не довелося тягти його за собою! 
Аж тут, я побачив біля себе ще одну людину. 
— Що ж, ви, Вікторе! Примушуєте дівчину мчати за вами у безвість, — відчутно гепнув мене у плече онука тітки Ольги. Він був одного зі мною зросту і досить кремезний, як для своїх сімнадцяти, видно в знаки давався спорт. — Хоча, за такою, я куди  завгодно... — він якусь мить дивився на нас, потім по дорослому зітхнув, —  Дивина та й годі!
— Сашко! Припини! Ми про це вже розмовляли, — Юля продовжуючи триматися за мене, немов боячись: варто відсторонитися і я зникну; повернула голову до хлопця. — Я тобі дуже вдячна — Сашо. Тепер можеш їхати.  Спасибі тобі, за все! 
— Еге ж! Тепер Сашкові дозволено їхати, — хлопець, намагаючись пробити поглядом темряву, якийсь час вдивлявся в дівчину. — Везе ж, деяким... — Потім повернув голову до мене: — Дивись, дядя, образиш Зірку, під землею відшукаю! — Різко крутанувся на підборах і зник у темряві. 
Ображено, на великих обертах, заревів  двигун і за мить, обливши нас яскравим світлом, мотоцикл прогуркотів у бік Талліна.
Гул двигуна затих у далині, а ми продовжували стояти, притиснувшись одне до одного. Мене охоплювали найрізноманітніші почуття. Відразу важко було розібратися в них. Радість, вдячність, тривога. Що ж це таке? Ось, притиснулася до мене найнесподіваніша і найнепередбачуваніша у світі дівчина, яка не звертаючи уваги на погоду і на темряву, мчала за своїм героєм. Чи вартий я того? І чи дійсно, я її герой? Перед очима, немов у прискореному кіно, замиготіли дівочі обличчя, руки, тіла. Миготіли і зникали, з’являлися й зникали, не залишаючи по собі нічого. Залишилася лише вона — закохана й віддана. Може, це і є та, на яку я чекав і яку так довго шукав? З подій, що відбулися з  нами, я спізнав її характер. Така не залишить свого обранця напризволяще у найстрьомнішу мить і буде поряд до кінця. Але! Вона потребує такої ж віддачі. Чи готовий, я до таких жертв? І чи мої почуття до неї такі ж непереборні? Голова була переповнена суцільними запитаннями. 
В решті решт, події цих кількох хвилин були настільки навальними і надважкими для мого ослабленого хворобою організму, що я ледве тримався на ногах. Треба щось робити, інакше мені буде гаплик, а щоб розібратися у тому, що сталося і, в собі — потрібен час. Хоч трохи часу... І, хоч трохи здоров’я. Я неймовірним зусиллям взяв себе в руки.
—  Твій шолом. Давай, звільнимо місце від поклажі й будемо шукати відпочинку, — я  поцілував дівчину в лоба, відчуваючи: ще мить і гепнуся отут, посеред шляху.
— А чому не в губи?— з  дитячою образою прошепотіла вона.
— А тому — дитино, що я  підхопив застуду і боюсь тебе заразити.
Дівчина провела рукою по моєму обличчю.
— Ого! Гарячущий! То, чого ж ми тягнемо!

						*   *   *
Напевне, все прибалтійське узбережжя набурмосилося: сипало дощем, продувало навскрізь шквальним вітрищем, та котило велетенські хвилі. Проте мій настрій докорінно змінився. Здавалося, навіть клята застуда відступила. Може не повністю, але більш як на -половину. Я майже кайфував, відчуваючи навіть через одежу тепло дорогої людини. 
Юля обійнявши мене, міцно притискалася, немовби боялася, що я кудись подінуся. Я ж розумів, що такого ні в якому разі не може статися. Її присутність підняла у мені таку бурю почуттів, що навіть самому було дивно — немов це інша людина. У мізках закрутилися всілякі плани щодо майбутнього, в якому  була присутня лише Юля. А якже: пора, брат, пора! Досить холостякувати! Майже до тридцяти шукав і нарешті знайшов. При цій думці, я погладив ногу дівчини, а вона ще міцніше притислася до мене. 
Дорога була не мед. Бризки від калюж, що з’явилися в асфальтових заглибинах, нахабно діставали наші ноги вже вище колін і несли з собою пронизливий холод. Треба, кров з носу, шукати ночівлю! Я вже був навіть на копицю сіна згоден, коли помітив неподалік від траси вогники.  
Незабаром ми наблизилися до звичайного для прибалтики хутірця: хата, гараж, сарай, стодоля і сякий-такий садок, а навкруги поля. Я навіть думки не мав, що нам відмовлять у таку негоду і мені вже вкотре пощастило. На несміливий стукіт у вікно, супроводжуваний собачим лементом, вийшов чоловік.
— Нічого собі! Звідкіля це вас принесло? — здивуванню його не було меж. — У таку погоду треба сидіти дома та грітися біля пічки, а не вештатися по полях!
— Припини Йозефе, людям, при такій погоді, тільки не вистачало твого вичитування! — встряла в розмову жінка, яка вийшла у слід за чоловіком. 
— Та я що. Я ж нічого. Нехай заходять. коли ніде дітися. Хоча у нас і так повний дім.
Святково прибраний стіл був заповнений ущерть жінками й чоловіками. 
— Приїхала моя рідня з Києва, — пояснила мені жінка.
Я аж підскочив. Таки світ тісний!
— А ми теж з Києва.
Жінка сплеснула у долоні .
— Це ж треба! Проходьте, земляки! Нагодуємо чим багаті, тим і раді. От спати... — Вона знічено, розвела руками. — Ви вже вибачайте, у хаті місця не вистачить на всіх. Може у сараї?.. У нас там сухо і багато сіна. Згодні?
Вона ще питає. Я темпераментно почав дякувати і запевняти, що ми цілком обійдемося сараєм. Аби на голову не капало. І без вечері обійдемося — нещодавно повечеряли. Я добре розумів, що лишній клопіт нікому не потрібен.
Якщо так, то нехай буде по їхньому, — приєднався до розмови господар і повів нас до сарая. — Тільки до ранку вам доведеться не виходити бо з нашим псом жарти короткі — відкусить і те чого не треба. Го, го, го!. — Загоготів він хмільним голосом.
			
						*   *  *
Двері за господарем зачинилися. Юля стояла посередині сараю із заплющеними очима водила головою вбираючи в себе запахи приміщення.
— Духмяно-о! Від сіна аж п’янить.
Я доторкнувся до її ліктя.
— Тут не лише сіно. Поглянь попід стелю. Скоріш за все, це запах розвішаних там пучечків з травами. Напевне господарі захоплюються народною медициною.
Юля відкрила очі, проте подивилася не під стелю, а прямісінько у мої. 
— А може не народною медициною вони захоплюються, а чарами? Безумовно — чарами. Я відчуваю це, а ти? 
Дівчина наблизилася майже упритул і поклала руки мені на плечі. Стало навіть трохи моторошно від того погляду. Проте, придивившись уважніше, я прочитав у ньому невпевненість, острах і запитання.
— Вітя, тільки по-чесному: я тобі подобаюся? Я вже не питаю, чи кохаєш? Чомусь так виходить, що лише я, роблю кроки на зустріч... — ще не встиг якось зреагувати на її слова, як, відчайдушним голосом, що зводився від шепоту до крику Юля продовжила. — Я не вважаю себе надто емоційною, але я зізнаюся: Нікому, повір, нікому такого ще не казала: я втеліщилася у тебе! Розумієш! Закохалася мов остання дурепа!! Найстрашніше, що нічого з собою не можу вдіяти. Зізнаюся чесно: я навіть намагалася закрутити з отим хлопчиком, щоб забути, викинути тебе з голови, і, Сашко повівся на це. Ти сам бачив — він за мною куди захочу. Але ж тебе! — дівчина загепала кулаками мені у груди. — Але ж ти все одно сидиш у мене тут!.. — вона вказала на серце. — Ну, що мені робити?!...
Чи то запахи трав, чи мова її подіяла на мене, проте тіло моє налилось такою млостю й бажанням, яких, я ще не відчував ніколи до цього. Невже це сталося?! Ось тут, поряд, у сараї, серед фантастичних запахів... Чи не заради цього, варто було поїхати за тисячі кілометрів?!
— Дівчинко, моя! Твої очі переслідують мене з того моменту, як я тебе у перше побачив. Я теж, теж, намагався забути тебе, і у мене теж, нічого не вийшло...
Юля притислася до мене так, що, на мить, збилося дихання. «Ну й, і міцне ж, це дівчисько!». Я взяв обіруч її голову і ми злилися у довгому, довгому поцілунку. 
Те що відбулося потім, не було ніким із нас запланованим — про себе я можу сказати: безумовно ні. Майже до ранку ми кохалися. Ми встигли кинути на сіно лише простирадло, але нам зовсім не було холодно. Брак досвіду у коханні, Юля компенсувала щирим бажанням зробити все, для того щоб я був задоволений. І їй це вдалося. Зрозуміло, що цінуючи цнотливість дівчини, з свого боку, я тактовно допомагав їй відчути кайф від кохання. Думаю, що мені це вдалося теж.
— Що ти зі мною робиш? — гаряче шепотіла дівчина. — Я тепер тебе нікому не віддам! Ти мій, тільки мій!
 Ніч проминула, як одна мить. Я навіть забув про застуду. У короткі хвилини перепочинку ми розмовляли про нас і планували майбутнє.
Нарешті, знесилені, поринули у глибокий сон. 

					   РОЗДІЛ 16
Дивина та й годі! Ранок був пречудовий: що погода, що настрій. Я почувався, якщо не зовсім здоровим, то майже. От, що таке позитивні емоції. Нас випустили з сараю, провели мимо ще вчора злющого пса, який сьогодні лише кволо хитнув хвостом і простягся поклавши морду на лапи. Це навіть господаря здивувало.
— Ви, що, його чимось накормили? Рекс сам на себе не схожий.
Ми з Юлею не змовляючись розсміялися.
— Ми ж зачинені були. Як же ми змогли б, — відповіла вона за обох .
— Напевне на нього подіяло покращення погоди, — докинув я.
— Пробачайте земляки, що не прийняли, як годиться. В один день мов зливою гостей нам принесло, — бідкалася господиня. Ми в один голос заспокоїли її, що кращого відпочинку за всю подорож, ще не знали. І ми були щирі. 
Я викотив моторолера за огорожу проте не стримався від перевірки коханої на міцність. Розумів, що недоречно, та все ж не стримався:
— То що, завезти тебе до тітки, чи на-пряму до Гомеля?
У відповідь вона підвела на мене запитливий погляд.  Напевне відчувши підступність у моїх словах, пристала до гри.
— Ах ти ж негідник! Скористувався миттєвою слабкістю закоханої дівчини і в кущі! А якщо тобі врізати, щоб прийшов до тями?! Ти знаєш, на що здатна ображена особа? — Вона говорила, але очі жадали відповіді і я здався.
— Тільки не бійка. Згоден на будь яке покарання...
Я обійняв Юлю, намагаючись пригорнути  до себе. Вона для виду трохи попручалася.
— От, на які жертви може піти закохана дурепа. Я не впізнаю себе. Терпіти від чоловіка отаке знущання... І це з ним я хочу життя прожити! — говорила Юля, вдивляючись мені в очі. 
— І проживемо, — запевнив я. — А тепер, котимо до Петербургу! — завершивши розмову поцілунком, бадьоро осідлали віслючка.
Ми проїзджали північними землями Естонії. Я вже не відчував себе хворим і тому з більшою цікавістю поглядав навколо. Місцевість цієї частини країни відрізнялася меншою кількістю боліт і озер, якими так багата Естонія. Відчувалося підвищення рівня берега відносно моря. Дорога продовжувала петляти, то наближаючись до Нарвської затоки, то підходячи майже до залізничних колій, що з’єднували Таллін із Петербургом. Очевидно саме на цих землях топтали стежки, та шляхи всілякі вояки починаючи з найдревніших часів і до Великої Вітчизняної. Тільки я про це подумав, як Юля засмикала за куртку.
— Ти поглянь, яка фортеця, немов недавно збудована а біля неї церква. Може то  декорації до історичного фільму?  Давай зупинемося.
Я підкотив ближче до залишків муру в минулому могутньої твердині. Це було зрозуміло з масивних кам’яних блоків, із яких був складений мур. У деяких місцях стіна збереглася аж до зубців що стриміли на висоті не менше восьми— десяти метрів.
— Десь я читав, що такі фортеці будували німецькі лицарі Тевтонського Ордена, які кілька століть володіли землями Естонії, — видав я інформацію.
— О, то він виявляється ще  й щось і читає! — віддячила Юля за мій прикол. Та побачивши, що я жарту не сприйняв, притиснулася обійнявши. — Один-один, ми розрахувалися! Згода?
— Згода, згода, — мирно відказав я. — Давай заглянемо до церкви, може там правлять службу? Цікаво ж...
— А може нас там повінчають? Ото радість для мами буде! — цілком сурйозно підтримала мене дівчина. 
Проте у церкві не правили, хоча вона була майже відбудована. Чоловік у довгій, темній рясі, який вийшов нам на зустріч, почувши Юлині слова, усміхнувся і сказав, що трохи зарано ми прийшли. Ще тиждень і, будь-ласка. Він, з великим задоволенням, зробить цю богоугодну справу. Одноголосно подякувавши священникові, та сфотографувавшись на згадку, ми продовжили подорож. 
Дорогою, стверджуючи  буремне минуле цього краю, нам ще не раз попадалися залишки фортець та церков схожих на фортеці.  Значно менше, ніж  між Талліном та Ригою було Дач, та місць відпочинку. Крім історичних пам’яток, від зустрічних містечок несло димом та чадом великих підприємств. На наше здивування, в одному місті, високі піраміди темних шахтарських копрів,  навіть затулили вид на море.
— Може  ми завернули до Донецька, —прокоментувала Юля, знявши слова з мого язика. — Я також десь читала, що тут видобувають горючий сланець. Напевне, важлива річ, якщо задля неї отак запаскудили берег.
Я був приємно здивований і, признатися чесно, задоволений схожістю наших поглядів. У її коментуванні побаченого, відчував спорідненість душ. Хоча це гарненьке створіння єхидне, — згадала моє «я десь читав». Та з іншого боку, жити поряд із у всьому згодною з тобою жінкою, було б нудно. Знавав я і таких, і інших. Та, щоб в одній людині поєднувалося стільки милих мені якостей — такого ще не бувало. Видно від визначеної долі нікуди не заховаєшся, прокоти хоч тисячі кілометрів, все одно відшукає. 
 В полудень ми дісталися до Нарви. Історія, вкотре, насунулася на нас стінами могутньої фортеці, що на диво гарно збереглася. На іншому боці  річки із такою ж назвою, сяючи на сонці позолотою церковних куполів, виднілося російське місто Івангород.
— Поглянь, яке затишне кафе, — торкнула за лікоть дівчина. 
— А може, на природі? — в свою чергу запропонував я. — Бо хто ж повірить нашим розповідям, що були біля моря і жодного разу не пляжували. Подивись, он він, білим пісочком, висвічує. Пляж, що розлігся на пологому естонському боці річки був зовсім поруч.
Ми докупили у місцевому гастрономі продуктів і покотили до пляжу. Звідсіля відкривався прекрасний вид на обидва міста. 
Юля по-змовницькому нахилилася до мого вуха і неголосно, хоча народу навколо було не густо, проказала:
— Я на хвилинку, — дістала вузлика зі свого чималого рюкзака і пішла до кабінки— перевдягальні. Я, на скатертині з шматка целофану заходився готувати імпровізований обід.
Ох ці жінки! Я встиг все приготувати і крутив головою, з нудьги, оглядаючи місцевість. Нарешті дівчина з’явилася! Навіть не з’явилася а випливла. Я не міг відвести очей. До мене плавно, але пружними кроками гімнастки, наближалася Юля, хоч зараз на конкурс краси запрошуй. Вона була так досконало складена, що зріст під метр сімдесят зовсім не відчувався. Найголовніше, від чого я завжди танув, це була помірно довга пряма шия, і пологі плечі, які м’яко переходили у передпліччя. Напевне вигляд у мене був дещо пришелепкуватий, бо Юля дзвінко розсміялася і примостилася поряд. Проте, нічого дивуватися — з таким же виглядом дивилися на неї чоловіки, які, хто на одинці, хто з гуртом розмістилися неподалік. Один навіть запотиличника від сусідки отримав. «Чого витріщився — вийми огірка з солі!»
— Послухай. Те, що на вулиці зростала, зрозуміло з деяких моментів поведінки. Я сам, з Подолу, відомого у Києві і не лише, але чесно! Ти що, займаєшся художньою гімнастикою? — я ніяк не міг прийти до тями від її вигляду. Ще тоді, коли ми заночували у білоруському селі, в легенькому, приталеному платтячку, дівчина справила на мене неабияке враження, але тепер!
Проте Юля чомусь спохмурніла.
— Невже вас, чоловіків, лише гарне личко та статура цікавить? А коли б я була не такою, але розумною, інтелігентною, лагідною врешті-решт! То пролітала б у твоїх очах! — її очі жорстко зблиснули. — Саме тому й облишила я гімнастику і зайнялася самбо. І ні трохи не жалкую! Бо тепер, будь яке мурло, перед тим як розпускати руки, десять раз подумає...
— Ластівко моя! — я з ніжністю притис дівчину до себе. — Та я за тебе дам руку відрубати! Ти мені люба така як є. Адже гарних дуреп навкруги скільки завгодно, лише ти примусила мене про все і про всіх забути. 
Може я  трохи покривив душею, проте дуже трохи, бо жінки та дівчата, які мені зустрілися за час відсутності поряд Юлі, ніяк не зачепили. Це ж дівчисько виринало в пам’яті кожного разу, коли щось могло між нами закрутитися. І що найцікавіше, вона виринала у тому приталеному платтячку, по якому, на всі боки, розсипалися великі голубі горошини. Жорсткість у дівочих очах змінилася лагідністю.
— Вітюнчику! Всіх забувати ніяк не можна. І я не хочу бути тому причиною. Особливо маму, тата, повинен перш за все пам’ятати. — вона знову спохмурніла. — Я виросла без батька. Повіявся кудись —  малою ще була. У голові, я розумію: мільйон причин для того могло бути, але серцем я йому не можу пробачити, як і всіх чоловіків, що залишають жінку з дитиною. Це злочин! Дуже погано, що за це наше гуманне судочинство не карає. Хотілося б, якось зустрітися з тим, хто мене зачав, подивитись у очі і запитати... — Юля підвела на мене зволожілі очі. — Давай поїдемо відсіля. Незатишно мені тут.
Розуміючи її душевний стан, я погодився без умовлянь. 

					 РОЗДІЛ  17
Щастить же мені, а тепер нам із Юлею, на зустрічі з добрими людьми. Попетлявши поміж петербургськими каналами, упіймавши перші враження, ми вирішили, що настала пора десь притулитися на нічку, другу. Вже, вкотре повторився давній сценарій. Ми зупинилися біля старенької з господарською сумкою, заповненою покупками. Після вітань та короткої розповіді звідкіля ми, та чому приїхали, бабуся запропонувала поселитися у них. Будинок стареньких притулився поміж багатоповерхівок і чекав на сумну долю кількох таких же поряд, вже напіврозібраних.
— Обіцяють шикарну трьохкімнатку у новому будинку, а нам і тут добре, — повідомив сивочолий господар. — Поки що тримаємося, та видно, ненадовго, бо вже  оті бандити огорожу почали налаштовувати і завозити будівельні матеріали. Живіть, скільки завгодно, разом відбиватися легше буде, від тих.
Скільки завгодно ми жити безумовно не могли, але твердо пообіцяли стареньким, поки тут, ми з ними за одно — рот-фронт, так би мовити. Щоб не гаяти часу, після короткого відпочинку, гайнули по місту. Петербург це Петербург, що тут говорити. Куди не глянеш — жива історія. З Юлею пересуватися було зручно. Вона завжди була поряд, чи попадали ми у натовп, чи втискувалися у переповнений тролейбус. Мені подобалося спостерігати, з якою цікавістю слухала  Юля надто деталізовані розповіді гіда, і я все більше впевнювався — це моя людинка. Вона ж, у екстремальних випадках блискала завзятим поглядом.
— Це що, знову випробування на міцність?! То я — завжди за! Вперед, до перемоги!
І я, із задоволенням, здавався першим. Потім, ми надовго затрималися у гамірному пивному барі. Це була — до речі, її ідея: «Хочу посидіти в оточені пива, раків і ковбаски». Я ніколи не припускав, що ми так природно віллємося до когорти любителів пінистого напою. Це було зрозуміло з привітних усмішок, та не злобивих жартів сусідів. Незабаром перед нами на столику купчилися бокали, залишки раків, та шкірки з ковбаски. Було весело. Взагалі-то я не великий прихильник пива, але мені здалося, що такого смачного напою не пив до цієї миті.
— Не пиво, а нектар, — ствердила Юля, неначе почувши мої думки. 
Я навіть злякався. Якщо це миле створіння заповнить усього мене, то, не приведи Господь якогось непередбаченого катаклізму, я ж за неї на все піду. Чи готовий я до цього? З іншого боку: якщо доля підкинула мені такий цінний дарунок, то треба приймати його, та й по всьому.
Ми пили пиво, смакували тоненькими мисливськими ковбасками, бігали, як і всі до туалету. Потім боролися с величезними червоними раками.
— Ніколи не думала, що під Петербургом можуть вирощувати таких красенів, — запевнила Юля, розбираючи чергове ракове черевце, і кидаючи кістки до чималої купи на серветці.
— Лише у Гомелі, лише у Гомелі, можуть вирощуватися такі, — з’єхидничав я.
— Не в Гомелі, а під Гомелем — негіднику! — вона пожбурила у мене залишками хвоста. — Малою, згадую, їздили ми з мамою до знайомих у село, до речі, зовсім поряд з Гомелем. Нас там пригощали, знаєш якими рачищами!
— Згоден, згоден — здаюся! — запевнив я відмахуючись від чергової кістки.
Повернулися ми до нашого будиночку переповнені враженнями, втомлені, але задоволені.  Петербург освітився вогнями. Розвантажували їжу, якісь подарунки для гостинних господарів. 
— Спати. Я останні півгодини мріяла, тільки переступлю поріг, одразу бухнуся у постіль, — розм’якло проказала Юля. Я був згоден з нею на всі сто. 
Та не так сталося, як гадалося. Не дивлячись на пізню годину на нас чекала вечеря.
— Заради такої події, не часто ж до нас приїзджають з України, я приготувала український борщ, — урочисто промовила бабуся.
Щоб не образити стареньку, довелося, не дивлячись, що наші животи були заповнені по вінця і очі заплющувалися, скуштувати борщ, скоріше схожий на капусняк. Проте ми вливали в себе ложку за ложкою і похвалювали, що такого смачного борщу навіть дома не куштували. Далеко за північ, спілкувалися з привітним сімейством. Що правда більше слухали. Юля вже й задрімала, це я відчув по рівномірному сопінню під боком. Я ж тримався, і все підтакував, бо розумів: коли ще старенькі виговориться, як не з гостями.
Наступного дня настала пора до здійснення моєї давньої мрії — побувати у знаменитому Палаці Петра.

						*   *   *
У літню резиденцію Петра — Петергоф з Петербурга можна дістатися двома шляхами: морем та сушею. Ми вирішили пливти. Невеликий, проте досить комфортабельний теплохід, в якому навіть ресторанчик розмістився, за годину доправив нас із Юлею до місця. Вже з пристані перед нами, за негустим гайком відкривалася феєрична панорама з помпезного палацу, від якого опускалася багаторівнева система з фонтанів, що іскрилися й переливалися на сонці. Все це збиралося в озерці, посеред якого, весь в позолоті оголений м’язистий чоловік, роздирав пащу лева, з якої підносився у височінь, на добрих два десятки метрів фонтан.
— Нічого собі Самсончик, — глянула Юля на табличку. — Але ти мені подобаєшся більше, — притиснулася до мене і ми пристрасно поцілувалися. 
— Якщо мене ще золотою фарбою, та в руки весло… — з усмішкою сказав я.
— Ніякої золотої фарби! — безапеляційно заявила Юля. — Бо вкрадуть! Он які тут загарбниці прогулюються — очима так і блискають. Фіг їм, — ти тільки мій!
—  Твій, твій, — обіймаючи дівчину, ствердив я.
 Я відчував радісне піднесення від побаченого і від того, що поряд, саме Юля. Дівчиною володіли певне такі ж почуття, бо вона сяючим поглядом обводила рукотворні чудеса і раз-по-раз із вдячністю подивлялася на мене.
— Яка краса. Я колись читала, навіть на листівках бачила цей парк, але своїми очима дивитися на всі ці чудеса — ні з чим не зрівняно!
— Так, так, так. І я читав, — мені згадалася наша гра в читання. —  Давай завернемо  на оцю доріжку, я розповім тобі надцікаву історію.
Юля кинула підозрілий погляд, але повернула слідом.  Доріжка була на вигляд звичайна, хіба-що мала кількаметровий відрізок викладений камінням відполірованим тисячами ніг. Я прискорив ходу і, якраз вчасно проминув цей відрізок, бо на мою дівчину, з під камінців, несподівано ударили водяні струмені.
— Ой, — кількома стрибками вона здолала відрізок, але встигла намокнути. — Оце, ти так? Читав, кажеш? Тепер доведеться викручувати джинси. Пішли, он, під той грибок.
— Найцікавіше те, — сміючись сказав я, що Петро Перший любив отак пожартувати з своїми дамами. Уявляєш, іде така розцяцькована красуня, у платті розкішному, ні про що не здогадується, і раптом фонтанчики з-під землі. І красуня вже більше схожа на мокру курку. Називається це, доріжка-жартівничка. Всі весело сміються, а особливо Петро.
— Ага, всі. Крім тієї красуні, — Юля зайшла під грибок. — Проходь, допоможеш мені — жартівник.
— Ти ж не сердишся?
— Це ж був жарт.
Я підійшов до грибка, майже ступив крок під нього, коли це згори, десятки струменів сіконули по мені. За секунду, я теж перетворився у мокру курку, а негідне дівчисько, дивиться з у смішкою, чекаючи на мою реакцію. Зрозуміло, що мені залишалося лише розсміятися.
— А про грибок жартівничок, ти напевне не читав? Ну, що, два — два?
— Згода. Наступного разу буду все читати. — Ми весело сміючись заходилися викручувати одяг. 
Сонце, за якісь півгодини зробило наш одяг сухим.
За жартами та приколами, наповнюючись враженнями, ми не помічали, як збігав час. Нарешті, під обід, зголоднілі, ми надибали на затишне кафе, звідкіля було добре видно значну частину парку. Я щось замовив і ми, автоматично жуючи, продовжували роздивлятися навколо й дивуватися. Я розумом і серцем відчував, що моє перебування у Петергофі набагато приємніше, від споглядання за щасливим обличчям милої дівчинки. Вона розкривалася з невідомого боку.  Ще на початку знайомства я помітив, що Юля досить стримана в емоціях, навіть у чомусь потайна. Може то була риса характеру, а може життя без батька зробили її такою. Нині ж, дівчина щиро радіє немов дитина, яка отримала найжаданішу цяцьку. От, що значить, отримати позитивні емоції.
 Раптом, до шуму фонтанів та пташиного співу, нахабно доєднався рокіт мотоциклетних двигунів. Незабаром, за рідколистям дикого винограду, що мов стіна відділяв кафе від зовнішнього світу, з’явилися, кілька мотоциклістів. Чимось вони  видалися мені знайомими. Коли розвіявся їдкий, густий дим, що утворився від понтового ревіння двигунів на місті, я упізнав у довгов’язому Едуарда і вкотре переконався — таки тісний цей світ. А може доля знову хоче внести свої паскудні корективи в моє життя? Проте, зустрічатися з тими гицелями у мене ніякого бажання на було. Я відчув, як напружилася Юля, хоча по зовнішньому вигляду цього не можна було сказати — напевне, я вже починаю її відчувати. Покликав офіціанта і розрахувався.
— Напевне нам пора...
— Я теж так вважаю, — Юля розмовляла спокійно, та в голосі відчувалася настороженість і готовність.
— То пішли.
Ми зробили спробу непомітно прослизнути повз небажаних візитерів, але не вийшло...
— Оп-па! Едику, не упізнаєш?! — вигукнув бицюра-Василь. — я ж нутром відчував, що ми зустрінемося...
— Ага! І якраз вчасно, бо я голодний. А коли я голодний то ду-у-же злий! — криво усміхаючись неголосно прошипів Едуард. — Маленька розминка перед їжею, нам не завадить. Як ти гадаєш?
У мене від недоброго передчуття засудомило в животі, а Юля швидко перемістила сумочку за спину і приготувалася
— Ага. От зараз ми й перевіримо, яка ти дівка-каратюга. Зненацька бити, всі борзі... — проговорив Василь і першим кинувся у наш бік.
— Я сама, — притримала мене рукою дівчина і миттевим ударом ноги поцілила бикові у щелепу. Василь не чекаючи на таке, від нокаутуючого удару, упав мов підрублений.
— У формі дівчинка, — спокійно констатував Едуард і звідкілясь дістав мотоциклетного ланцюга. — А як, що-до цього? — і уміло розмахуючи небезпечною зброєю рушив у наступ.
Проте, у наші недружні відносини несподівано встряг звук поліцейського свистка. З усіх боків швидко наближалися люди в уніформі.
— Стояти! Припинити! — вигукнув найближчий. — Іч бандюгани, мало того, що заїхали мототранспортом на територію заповідника, ще й ланцюгами розмахують!
За мить, на всіх одягли  браслети і заштовхнули у авто. Поки зачиняли двері, Едуард ще встиг вигукнути:
— Менти, за мотоцикли відповідаєте, бо вам такі дорогі машини й не снилися!
— Аякже. Обов’язково. — Усміхнувся на те офіцер і махнув, немов відганяючи надокучливу муху: — На штрафмайданчик!
У відділку поліції, чекаючи розбору ситуації, ми виявилися з нападниками у одній камері. Тут Едуард ще раз довів свою підлоту. Він відтиснув з дівчину, що сиділа поряд з Юлею, всівся і заспокійливо поклав руку їй на коліно. Юля  з огидою одразу ж її зіштовхнула. Він на те лише багатозначно усміхнувся і проникливим голосом звернувся до неї:
— Я тобі, перед тим як нас розведуть по камерах, хочу прояснити ситуацію. Що б тобі оцей  не розповідав, не вір — бреше. Все бреше!  Моя старша сестра Ніна дізналася що її кавалер, без п’яти хвилин чоловік, саме оцей, що біля тебе примостився, зібрався подорожувати. Захотілося, бачите, нових вражень, чи вірніш нових баб – так я думаю. От і попросила вона братика, тобто мене, постерегти коханого, щоб з ним, не дай Бог чого в дорозі не сталося. Примагнітилася бачите до нього – дура закохана,  не відірвеш. Немов достойних чоловіків для вченної і красуні мало навколо. А може… – Едуард зробив ефектну паузу, і перевів глузливий погляд на мене. – А може  тому, що дуже не хочеться їй сиротити дитину. Точно! У мене гарненький племінничок  підростає. Як же без татка малому? 
Я витріщив на нього очі. В Юлиному погляді з’явилося нерозуміння і здивування… 
— Ага. Заникав, — констатував довгов’язий. — Чого ти думаєш, я за ним ганяюся? Бо сестра має дитину від цього бевзя. Коли б не це, я б його давно грохнув.  За свою єдину сестричку, я,  кого хочеш приб’ю... Та сиротити дитину гріх. Саме це, я весь час намагаюся пояснити невірному.
— Яку дитину, що ти мелеш?.. Та ти… — від здивування й образи у мене не вистачило слів, а очі дівчини волого заблискотіли. — Ти що, йому повірила!?
— А якже. Живе у місті Києві, з мамою, такий собі хлопчик Юрасик, — два рочки вже має, а батько, все дівчат колекціонує і ніяк не втихомириться, — додавлював сволоцюга. І таки додавив. 
— Як ти міг?.. — Юля підвелася, і відштовхнувши простягнуті у німій просьбі руки, подалася від мене подалі,  у самісінький куток.  
— Юля!? 
У відповідь мовчання  і наповнені сльозами очі.
– Ах, ти ж!! — я кинувся до Едуарда, та підлий удар під-дих від Василя, який стояв поруч нього, завалив мене на підлогу. Він ще хотів додати, але Едуард стримав руку.
— Все! Повний порядок. Я дістав болючіше.
					    РОЗДІЛ  18
Нас виручили працівники кафе. Після їхньої розповіді про події, ми були звільнені. Проте у відділку записали адреси і суворо попередили, що ми свідки. Та мені від того було не краще. Чи був звільнений, чи залишився там, все одно все моє існування пішло шкереберть. Юля не бажала нічого слухати.
— Ти гад і негідник! Залишити малу дитину... Я сама виросла без батька! Я знаю, що це таке! — і знову сльози.
Я був ладен гризти асфальт, щоб вона повірила, що то підлий наклеп. Та все було марно. Поплакавши на плечі у бабусі, Юля забрала речі й подалася геть.
— Ох молодь, молодь! — зітхала та дивлячись дівчині у слід. — Чого ж ти не біжиш за нею? Що, обридла?! Усі ви такі — кобелі! 
Старенькі немов змовившись дивилися на мене з осудом, і навіть не вийшли проводжати з двору. Це взагалі опустило мій настрій нижче плінтуса. Я скаженів від жалю за тим що сталося і з безсилої люті витискував від віслючка все, на що він був здатен. Проскакував світлофори на червоне, об’зджав затори по тротуару, розганяючи нещасних перехожих. Напевне мій небесний охоронець оберігав мене, бо жодного разу не засюрчав свисток даїшніка і не всмалив у бока  автомобіль. 
Я виїхав за місто і помчав додому. Мене останні події настільки дістали, що я мріяв лише про одне: зачинитися у квартирі, звалитися на ліжко і заплющити очі, щоб нікого не бачити і не чути. Та для цього потрібно було подолати ще майже півтори тисячі кілометрів. 
Мені було не до пам’яток старовини, ні архітектурних витворів. Я страждав!  Ще до поїзки, крім Петергофа, я мріяв побувати у Гатчині, що неподалік від Петербурга. Там, кажуть, навіть збереглися парусники, якими Петро перший  започаткував російський флот, гарний музей і, взагалі могло бути досить цікаво. Проте, нині Гатчина промайнула мимо, як і всі принади, запам’ятавшись хіба-що зустрічним авто, що ледь не врізалося у віслючка, коли я обганяв транспорт у вузькому місті. 
Заправлений та перевірений з вечора моторолер намотував кілометри. Так пройшло кілька годин. Не хотілося ні їсти, ні пити. Про відпочинок я теж не думав. У голові був морок і каяття. Своєї провини з того, що сталося, я не скидав. Якби я розповів Юлі про свої зв’язки, хоча б  із Мілою та Ніною, то  напевне такого не сталося. З іншого боку — невідомо, як би зрозуміла мої походеньки ця чиста дівчина, як би зреагувала. Я подумки знову і знову повертався до подій, що сталися.  Але ж і наволоч цей Едуард! Відшукав слабину у дівчини й неіснуючою дитиною ударив у ціль без промаха —психолог-падлюка. Звідкіля він тільки взявся. Ніна жодного разу про нього не розповідала. Хіба, якось натякнула, що має брата і все. Бач, як турбується про сестрине благополуччя. 
Зосередження, при досить пожвавленому русі на трасі трохи відволікло мене від важких думок. Я навіть почав примічати місця, які проїзджав. Нічого, проте надто цікавого вздовж російської дороги не побачив, лише запримітив якийсь смуток у навколишньому пейзажі — немов би чогось не вистачає. Це мене діставало ще якусь сотню кілометрів. Начебто все схоже з тим, що я бачив раніше: такі ж посадки обабіч асфальтівки, річечки, містечка, села... У чім же справа?
Розуміння з’явилося, коли я зупинився долити у бак бензину з каністри. Це сталося у якомусь селі. Доливши, приладнав каністру до звичного місця. Перед тим, як рухатися далі, звично оглянувся на всі боки. І, зрозумів! У порівнянні з нашими селами, звідусіль віяло запустінням. Біля дворів стриміли поодинокі дерева, тоді як у нас, майже у кожному дворі зеленіє садок. Парканів зовсім не видно, де-не-де маячіли покладені поміж забитими у землю кілками, тонкі соснини. Та й будівлі були, якісь неохайні. 
Неподалік, біля кількох необтесаних колод, купчилося чоловіки. Один з них відділився від гурту і направився до мене. Колоритний чоловік: скоріше худий ніж худорлявий. Одягнений, не дивлячись на спеку, у пом’ятий, не першої свіжості піджак на голе тіло і такі ж штани. На ногах стриміли чорні, репані ботинки, що не знали вакси певне від самого дня покупки. На вік йому можна сміливо дати і сорок, і п’ятдесят. Довершувала образ хода, з чудернацьким пришкандибуванням.
— Е— е, здоров паря.
— Здоров паря, — в тон йому відповів я.
— Е— е, водку привіз?
— ?
— Чого витріщився? Бормотуха вже наостоп...ла по саме нікуда. Водка є?
— Та ні-і, — сказав я дещо ошелешений від несподіваної просьби, та тону, яким це було сказано.
— То якого хрена ти заїхав до нас! — і повернув голову до гурту. — Мужики, ні хрена у нього не має, а може бреше! Е-е, перевіримо?!
— Треба перевірити! —  похапливо підтримав котрийсь з тих. – Може точно заникав… 
Ще, до того як худий почав шкандибати до мене, я про всяк випадок натиснув на кнопку стартера і двигун запрацював. Відчуваючи, що добром це не скінчиться, не чекаючи, наближення усього наброду, я заскочив на сидіння, та так швидко, як ніколи не заскакував і рвонув із цього «привітного» руського села.
Довго був я ще під враженням зустрічі з тими людьми. Вже й Псков проминув і наближався до кордону з Білорусією, а перед очима все ще  стриміло оте опудало у піджачку, що теліпався на худих плечах, і натовп, який наближається до мене. Хтозна, що було б. Скоріш за все, жартувати вони б не стали, а одному проти шести, аж ніяк. 

						*    *    *
Білорусія зустріла мене упорядкованими селами, схожими на наші. Тут і садочки біля двору, і бавлять око квіти. У мене аж настрій покращав. Попереду було місто Орша, знамените тим, що  біля нього стався перший залп «Катюш» проти німців у Великій Вітчизняній війні. Я навіть пам’ятник тій події бачив, коли їхав до Прибалтики.  
Перші сутінки оповили землю. По моїм підрахункам, я проїхав більше семиста кілометрів, а це на табуретці з колісьми досить втомливо. Я вирішив проїхати Оршу і шукати ночівлі. Підійшла б навіть копичка на полі. Мене не лякав дощик, що почав дрібно сіяти з майже безхмарного неба; адже я мав надувний матрац і великий целофановий мішок. 
Проте сталося не так, як гадалося. При в’їзді до міста, “заторможений” багатогодинною дорогою, я не зупинився перед знаком «Обов’язкова зупинка». Це сталося якраз навпроти будиночка ДАЇ. Само собою прозвучав сюрчок — наказ зупинитися. І як я не умовляв двох дебелих даїшніків, штраф довелося платити, до того ж, ще й отримав просічку у талоні попереджень. Це вже була друга просічка. Варто отримати третю і на перездачу, бо позбудешся прав і ходитимеш пішака. 
Після спілкування з людьми в уніформі, мій настрій пішов у мінус. На ту мить Білорусія мені почала подобатися менше. Я всівся на сидіння і з пересердя дав повний газ. Двигун заревів диким звіром, щось скреготнуло піді мною, а моторолер ні з місця. Якусь хвилину своїми втомленими мізками я доходив до того, що сталося і нарешті зрозумів — я, приїхав! Причиною того могло бути будь-що. 
Да-а-а. Очевидно Орша залишиться у моїй пам’яті не лише залпом «Катюш».
Вже досить стемніло і колупатися в моторолері ні настрою, ні можливості не було. 
Кочу я віслючка і з гіркотою думаю: повозив ти мене, тепер я тебе. Правда, чи довго я зможу котити цей металобрухт — сили мої після багатогодинної поїздки були на мізері. По всьому виходить, що треба до когось проситися на ночівлю: і покермував я  свого вірного товариша до найближчого двору. Ще подумав: пошлють подалі, піду. Але не послали. Господар вийшов з хвіртки, подивився на моторолера, потім  на мене, а може навпаки — вже й не згадаю, і пошкріб потилицю.
— Тільки до завтра. Завтра мені на роботу — на добу. Дома зостаються жінки, самі. Хто тебе зна, що ти за один...
Не дивлячись на його підозрілість, я щиро дякував і притискуючи руки до серця обіцяв рано-раненько зникнути з його двору. На видноті, мовляв,  у будь якому місті можу ремонтуватися.
— Добре, — змилостивився він. — Ночувати будеш у бані. Є на чому лягти?.. Якщо згоден, закочуй.
У дворі, на мене війнуло запахом квітів, і на душі зробилося славно. Не знаю чому? А може то не від квітів, а від доброти людської, якої за останню добу я був геть позбавлений.  А може таки від квітів? Напевне ввечері вони діють на людину дужче. Раніше я цим не заморочувався, а виявляється, що так. Знову психологія.
Господар увімкнув світло у передбаннику і відчинив двері. На мене знову війнув запах. Це був запах віників — дубових, березових, чи ще якихось, я не став розбиратися. Видобув матраца, надув, як був одягнений гепнувся на нього — і, відключився. Напевне за всю подорож, я так міцно і з таким задоволенням не спав.
Розплющив очі від того, що хтось торсав за плече. Це був господар.
— Нічого собі розіспався! Підіймайся, бо мені йти на роботу. Рукомийник у кутку, там і рушник. Переїмо, що моя наготувала, і за справи. — У дворі показав на купку залізяччя і в своїй грубоватій манері додав: — я там якийсь інструмент наготував, може згодиться. Будеш тут ремонтуватися, чого тобі  кудись оте волокти,  – тицьнув рукою в бік віслючка.
У мене аж сльоза на очі навернулася, хоча до цього не вважав себе надто тонкошкірим. Знову заходився дякувати господаря, а він махнув на те рукою, проте трохи злагіднів.
— Та що там. Я ж бачив як ти ухоркався в дорозі. — І немов згадавши, що він тут господар, додав: — Але, після ремонту, щоб одразу ж поїхав! Понятно?!
Сонце піднялося вже досить високо, а я все возився з моторолером. Виявляється тріснув ланцюг. Запасного я не мав, тому довелося клепати цей. Окремо подякував господарю за ковадло. Не знаю, що й робив би без нього.
Працювати мені було не сумно. З ранку, спочатку навіддалі, із заклопотаним виглядом пробігла симпатична блондинка.  На вигляд їй було років десь           біля двадцяти. На бігу сказала «Драстє». Потім пройшла трохи ближче. Після недавніх подій, взагалі-то я не мав настрою до спілкування з протилежною статтю, але ж існує закон ввічливості...
— Боже, яка красуня! У вас тут всі такі? — У мене думці не було нічого такого, та язик, мимо моєї волі, молотив саме те, що завжди подобалося жінкам. — Я вибачаюся, не крашене? — показав на волосся.
Дівчина задоволено всміхнулася.
— Ні. А звідкіля ви? 
Я повідомив, що з Києва і їду до Києва. На її запитальний погляд, до речі, величезних синіх очей, довелося розповісти про подорож. Отак працював і розповідав: що правда без інтимних подробиць. Незабаром до нас приєдналася, ще одна красуня, з виду на кілька років молодша за сестру — не даремно суворий татко хотів спровадити мене скоріш зі двору. Час від часу мати — результат того, якими ці дівчата стануть через п’ятнадцятть-двадцять років, кликала їх щось робити, та за мить щебетухи знову були тут-як-тут.
 До речі, мама була гарна зрілою красою сорокарічної жінки. Вона мені навіть більше сподобалася ніж дочки. Але! Я був уже не той, що кілька днів тому від’їхав із Києва. Мимо волі раз-по-раз перед очима з’являлося заплакане обличчя Юлі. Я бачив її такою лише один раз, але воно закарбувалося у пам’яті міцніше, ніж усміхнене чи жорстке. Може це, а може ще щось, вчасно зупиняло потік моїх звабливих слів. Я намагався просто підтримувати розмову. 
Хоча без невеликого конфлікту не обійшлося. Після завершення ремонту старша оголосила, що їй конче потрібно поїхати до Могильова — це місто було на моєму шляху. Мати, дивлячись на неї розуміючим поглядом погодилася, але поставла умову: лише після того, як та виконає роботу в господі. Я зрозумів – мудра матінка доручила роботу, що повинна забрати у дочки мінімум дві години. Старша побуркотіла у відповідь, але приступила до праці. Само собою, я не міг чекати… 
Від усього серця подякував господині й уникаючи погляду вологих очей старшої з білявок, поспішив викотити віслючка з двору. Незабаром славне місто Орша зменшилося у дзеркалі заднього виду до темної плямки. Я їхав дорогою Білорусії і вона мені знову подобалася, не дивлячись на чималі вибоїни.
						  РОЗДІЛ  19						
Не знаю, чи я занадто був переповнений враженями, чи просто, хотілося додому, але я вже не так інтенсивно всотував у себе нове, незвичне з того, що  зустрічалося в дорозі. Могилів проскочив по окружній, далі Гомель. Це місто для мене, у першу чергу, асоціювалося з Юлею. Може у ньому й були цікавинки, варті уваги, та все затулив образ дівчиська — норовливого, але такого рідного. У перші години, після того, як вона мене залишила, серед багатьох відчуттів чи не основним, було полегшення, бо відверто кажучи нелегко було з нею. Проте з часом... Навіть красуні — блондинки з Орші, не затулили її, а навпаки Юля стала мені ще бажанішою, ще потрібнішою. Я аж скреготнув зубами і замотав головою від супротиву. Вона мене залишила! І крапка! Треба взяти себе у руки і спокійно їхати. У дорозі те лишнє. Хвилину тому, від усіх тих думок, не помітив, як майже виїхав на зустрічну смугу, добре, що ніякого транспорта не було поряд. Та як я не струнив себе, а в Гомелі підкотив до знайомого будинку. Рука зрадливо тряслася коли натискував кнопку дзвінка.
— А Юлічка в тітки. Ви ж самі завезли її, чи не так? Вчора телефонувала, що все прекрасно — допомагає по господарству, відпочиває. – Мама-Галя говорила за себе й за мене. Та це мене не напружувало. Навіть подобалося — не потрібно щось пояснювати. – А ви вже додому? Це прекрасно. Відпочили, розвіялися, тепер з новими силами до роботи візьметеся. 
Я підсів до столу і написав Юлі коротеньку записку, з проханням зателефонувати що-до почутого про дитину: для того щоб до кінця прояснити ситуацію, а там, нехай вирішує, як діяти. Зі свого боку, якщо у неї не погасло до мене почуття— я тільки за продовження відносин. (Розписувати, як я її кохаю в мене не вистачило духу).  В кінці додав номер телефону.
Дивно, але мені після заїзду до квартири Юлі стало набагато легше, немов скинув з пліч надважкий тягар, а в глибині душі забованіла надія. 
У Чернігові зупинився лише для дозаправки і за півтори години, на максимальній швидкості, на яку був ще здатен мій віслючок, я дістався до рідного Києва.
					 РОЗДІЛ  20						
Я зупинився біля свого будинку, та моторолера не полишав. Сидів і дивився на будівлю з відчуттям неначе був відсутнім не кілька днів, а кілька місяців. Потім заніс речі у квартиру, та дивне відчуття не відступало. Певно так було тому, що за цей короткий період сталося стільки подій — вистачило б на багато довший строк. Втома проте брала своє, тому лише скинувши  взуття завалився на ліжко. 
Я лежав, розкинувши руки по бокам, розслаблений, кожною клітиною тіла відчуваючи під собою рідне ложе. Чимало дівчаток не дозволили мені на ньому поринути у швидкий сон. При цій думці, я наяву відчув із лівого та з правого боку теплі тіла, але за мить мене охопило каяття. Все! Досить!  Що було –  загуло. Тепер це ліжко буде радувати лише мене і кохану, і тільки! Але ж, котру?.. Місцеві жінки та дівчата, ще якийсь час промиготівши у пам’яті, відступили в морок. Натомість відтіля повільно, але впевнено, виплив образ Юлії, Юлечки, Юлюсика.  Я подумки, на різний лад вимовляв дороге ім’я, смакуючи немов найсмачніші солодощі, та поряд з приємним відчуттям, охоплювала тривога. Невже вона могла так просто зникнути з мого життя?.. 
Проте, після тривалих роздумів, спогадів про час проведений разом, додалася й надія, що такі відносини, хоч ви мене вбийте, не можуть розірватися раз і на завжди.
Дзвінок, що пролунав збоку дверей нагально перервав мої думки і сподівання. 
— Кого ще там принесло?! — не стримав вигуку. — Ні хвилини сам-на-сам не залишають!
— Ану, Казанова, відчиняй!.. Ти ж дома?! — Валерій з широченною посмішкою вихорем залетів до приміщення і опустивши пакета додолу заходився обійматися. — Істинний друг нюхом відчує, що товариш приїхав. Як побачив моторолера біля будинку, одразу ж зрозумів: не даремне «Столичну» купував. 
— Ну ти даєш! — я скептично розвів руки. — Ти що, вважаєш — холодильник мій сам по собі наповнився? У мене навіть хліба немає.
— А друзі нащо?
Валерій вигорнув на стіл зміст чималого пакету. 
— Тут, думаю, все, що нам треба. А від тебе за це, само-собою, розповідь! І при тому докладна. Думаю пляшки для докладної розповіді вистачить, а не вистачить —  додамо!
— Ну ти — озвірів. Хто ж моторолера до гаража доправить? — мені якщо бути відвертим, не дуже хотілося пити з дороги, і я, хоча знав нестримну натуру товариша, зробив ще спробу. — А може залишимо на опісля. Утомився я…
— Хто, ти втомився, — зробив великі очі Валерій. — Та хто тобі повірить! Та на тобі ще можна бочку пива приперти. Давай, давай. У тебе попереду ціла ніч. Скажена Горошина, певне ще не знає, про твій приїзд — відпочинеш.  
— Думаю з Горошиною покінчено, — зауважив я. — Та й з іншими...
Очі Валерія знову округлилися.
— Щось мені підказує, — однією пляшкою тут не обійдеться. Та-ак, ану давай до столу, і, докладніше. 
Безумовно, того вечора, я нікуди не пішов і не поїхав. Добре, що сусідський хлопчина Петько, виручив. Він, бувало, доправляв моторолера до гаража, якщо в мене нежданно-негадано збиралося застілля. Петько, робив це з задоволенням — коли б ще йому вдалося поганяти на дурняк містом. 
Посиділи ми таки добряче. Валерій невтомно вичавлював з мене подробиці:
— Ресторанчик «Валдайчик» це клас. Я теж, не проти за чаркою у такому ресторанчику посидіти. Доречі, ти вже старому подзвонив?
— Я ж тільки-но приїхав, — безсило відбивався від товариша.
— Так. Та-а-к. Дзвонити не треба! — зметикував за секунду Валерій. — Ми зробимо  краще і красивіше!
Підвівши значуще руку, зробив ефектну паузу. Знаючи його вибрики, я терпляче чекав продовження. 
— Заради такого доброго чоловіка, я... — він знову загальмував, проте цього разу ненадовго. — я жертвую два літри Херсонського коньяку! Ну, як?.. А з вдячністю мені від тебе, якось розберемось. — І не давши можливості коментувати свою пропозицію продовжив: — Зробимо це просто і ефективно: коньяком заповнимо звичайну грілку. Навкруги насиплемо горіхів, а на вершечку твій лист з гарними словами. Класно?! 
— Супер! — тільки й міг я вимовити бо знав: за цю добру справу Валерій з мене сторицею візьме. Хоча... Може й обійдеться. Він людина настрою. Сьогодні може легко розстатися з коньяком, що надсилає йому родич з Херсонського коньячного заводу, а завтра поскандалить за дрібницю. Проте ідея мені дуже сподобалася. 
Само-собою однієї пляшки нам не вистачило і він із задоволенням мотнувся за добавкою. Архітектурні, природні та історичні цікавинки Валерію були — так собі. Хіба-що, про Юрмалу та добування бурштину у бурхливому Балтійському морі слухав уважніше. Розповідь про амурні справи, під час подорожі, сприймав, облизуючись від задоволення. Принагідно, покартав за залишені напівдороги відносини з Юлею. Кільканадцять хвилин, тицяючи пальцем мені в груди, доводив — ця дівчина саме для мене. Врешті-решт, висловивши надію, що не все ще втрачено бо земля крутиться, підвівся йти до дому. Як завжди, я пішов проводжати  його до тролейбуса.
 Вже на зупинці, це єхидне стерво, видало:
 — О, мало не забув. Начальник колінно просив «незамінного» пана Віктора вийти на роботу. Якраз післязавтра наша зміна — якщо вискочило з голови. У тебе одна доба, для  відсипки та моральної підготовки. Щодо продовження відпустки: сказав у будь-який час, але після ремонту компресора.
На другий день я відсипався. На диво, ніхто мене не турбував. Горошина,  перебувала у батьків, а горда Ніна, очевидно чекала, що я першим дам про себе знати. Ну й славно, бо завтра, починалися мої робочі будні.

						*     *     *
— Крім тебе цього ніхто не зробить, — вже вкотре виголосив задоволений начальник, — За «понаднормові» не турбуйся. Впевнений, що твої фінанси після відпустки — співають романси. За мною не заіржавіє.
Я був не проти попрацювати, тим паче, якщо справа до душі. За роботою відходили вбік власні проблеми, адже доводилося навіть вдома креслити схеми та мізкувати над кращим втіленням при ремонті.  
До Ніни я зателефонував першим — не стримався. Розмова буда короткою. Очевидно брат-Едуард розмалював мої відносини з Юлею такими фарбами, що нам залишалося лише культурно, як інтелігентним людям, розпрощатися. Що цікаво? Сумнівів чи каяття від розставання у мене не виникло, як напевне і в Ніни — надто легко вона сказала «прощай».

…У робочій круговерті непомітно промайнуло більше півмісяця від завершення подорожі. Якогось вечора, телефонний дзвоник смиконув мене на важливому етапі праці над схемою. Знервовано направився до тумбочки з апаратом. Хто б це не був, відфутболю за милу душу,  подумав з серцем і підніс до вуха слухавку. 
Телефон мовчав.
 У відповідь на моє кількаразове «алло!», лише незрозуміле шурхотіння та збуджений подих. Хотів з пересердя покласти слухавку — коли відтіля:
— Привіт Вітю… Це я.
Серед тисячі голосів,  упізнав би цей — бажаний, омріяний, без надії колись почути голос. Відчувши на мить слабкість в ногах, притулився до стіни. Що це?! Невже нарешті здійснюється мрія моїх безсонних ночей? Я ще не вірив. Невже я зараз побачу кохану і нарешті зможу розповісти своїй Юлечці, як чекав, як хотів бачити, відчувати її біля серця? 
Проте спромігся  лише на коротке:
— Ти де?
— Я на вокзалі. Ти зміг би приїхати по мене?
Вона ще питає!..
— Вже! Вже, їду кохана! 

			  	                  ЕПІЛОГ

Якщо ви гадаєте, що Горошина не помстилася мені, то помиляєтеся. Вона завітала на наше весілля. Проте обійшлося без скандалу, бо помста її була в тому, щоб я побачив поряд з нею красеня-чоловіка і гірко пожалкував за втратою.  Та я був тільки радий за Мілу і щиросердно побажав їй щастя.
Після весілля, у нас з Юлею пішло, як і повинно у молодих сім’ях: облаштування, притирання: між собою, а також родичами, друзями та знайомими. У цьому, моя мила дружинонька виявилася, як на її роки, мудрою людиною, я також намагався від неї не відставати. 
Щоб не залишати одне одного на довгий час, вона перевелася до Київського університету. Взяли її, як спортсменку і відмінницю з руками й ногами. 
Потім прийшла посилка з Тарту. Я щиро зрадів листові художників, а Юля охаючи від захоплення, одразу заходилася розташовувати на серванті бурштиновий звіринець.  
На цьому приємні сюрпризи не скінчилися.
За кілька тижнів, я дістав з поштової скриньки повідомлення на посилку з Риги. Певно, що її відкривання не могло обійтися без Валерія, причетного до посилки з нашого боку. Вдячного листа, з багатьма знаками оклику, ми читали разом. У незворушного веселуна  навіть очі зволожіли через надмір почуттів. Побачивши вміст, він задоволено ляснув у долоні й одразу, зі  словами: « пива ти не любиш, а тому не  зрозумієш смаку в тарані» реквізував тараньку з балтійської риби. Під рибою ховалася знайома нам грілка. Відкоркувавши її, я вловив незабутній запах — це була слив’янка виробництва Петра Степановича. 
Відсвяткувати прибуття посилки Валерій прийшов з дружиною. Якщо його принципова половина раніше до мене аніногою, то тепер, ми дружимо сім’ями. Вони з Юлею швидко відшукали спільну мову і при нагоді у два голоси чехвостять нас — тобто своїх  чоловіків.
Посилка надихнула  до спогадів про пам’ятні події подорожі.  Цікаво, що розповідали ми з дружиною у два голоси доповнюючи одне одного. Мені було  незвично-дивно і радісно, що у нас так славно виходить.  Валерій, під час тих спогадів, кілька разів стусав мене під столом ногою, підморгував та заздро кривив фізіономію. Я, відповідав гордим поглядом «Знай наших — старий», — хоча він усього на п’ять років старший за мене. 

						*    *     *
О! Мало не забув про мотоциклетного шолома. 
Для нього ми з Юлею одразу виділили чільне місце  на серванті. Гордо здіймаючись поміж звірят з бурштину, він одразу привертає до себе увагу. Більшості родичів та знайомих відома його історія, а хто не знає — ми із задоволенням розповідаємо. Гості милуються загадково-сріблистими зблисками від його боків і зігріваються душею, знаючи причину перебування шолому на видному місті.
			   
          		   Кінець