Геннадій ПЕТРИЧЕНКО

       ФАЗА

     		         ПОВІСТЬ

        	 КИЇВ  

                 

 Петриченко Геннадій
      	             ФАЗА

	Довіра, відданість та доброта – це основа відносин між людьми і не лише між ними...

Редактор А.Радченко

	            

ПОРА 

Собака заскавчала, відскочила на безпечну відстань і вже потім, загрозливо, вишкірила зуби. Проте вишкірила відвернувшись, щоб мама не помітила, бо додасть ще прочуханки.
 Навіщо мама її вкусила? Вона ж тільки понюхала ту висохлу кістку. Отак присіку-валася мама до старшої  дочки, аж доки та не залишила зграю. Тепер черга за молодшими.
Не бажаючи в те вірити, собака заским лила від такої прикрості. Адже їм було добре в гурті. Нехай не завжди ситі, але ж разом. Поряд з мамою, три сестри і брат нікого не боялися. Знали, завжди захистить. 
Ще кілька  місяців тому, вона лагідно їх облизувала. Висмикувала бліх та кліщів. Відмовлялася заради них від смачних шмат-ків. А тепер: так боляче кусається. Брата, проте, не чіпає. Псові у зграї завжди місце знайдеться. А дочки, тільки-но підросли – шукай своєї долі... 
Струснувши головою, щоб прогнати залишки болю, обвела, очима зграю. Собаки займалися хто чим. Одні старанно чесалися, вичісуючи бліх. Хтось догризав знайдену кістку. Інші просто лежали. Затримала погляд на рудому здорованю з яким останнім часом дуже здружилася. Чекала підійде, пожаліє. Не підійшов. Певно не хотів псувати стосунки з мамою, яка була вожаком і могла будь кому доказати це своїми могутніми щелепами. 
Не дочекавшись співчуття відвернулася й потюпала геть. 

Бігла вулицею, по обидва боки якої, за огорожами, ховалися людські помешкання. Вона знала тут всі шпарини і при бажанні могла пробратися до будь якого двору. Одного разу навіть прогребла отвір під суцільним цегляним муром, що висився поміж іншими – нанюхала смачні запахи. Той випадок залишився згадкою про добру людину. 
Ледве висунулася з отвору, як простір над нею, з грізним риком, затулила велетенська голова з відвислими заслюненими щоками. Пес зблиснув страшними  іклами і вона приречено заплющила очі, бо задкувати було вже пізно. Але за мить, пес припинив гарчати і голосно сопучи почав її обнюхувати, а потім, лизнув у носа.
– Барон, що там сталося?! – залунав діво-чий голос від людського гурту, який купчився круг пахучого диму. За мить долинув сміх. – Ви тільки погляньте –  у нас гість. 
Собака відчула лагідність у її голосі, та й дух відтіля долітав надто звабливий. Тому, не зовсім ввічливо відштовхнувши велетня, передніми лапами зіп’ялася на край отвору і вибралася на поверхню. Барон дружньо мотаючи обрубком хвоста, продовжував обнюхувати її.
– Щось схоже на помісь великого тер’єра з борзою, – спробував визначити породу зайди хтось з гурту. – Чималенька.
– Тільки ж, яка худа... Але мила собачка,  – Сказала дівчина і, взявши щось зі столу рушила назустріч прибулій.
– Скоріш нахабна, – озвався  лисий товстун. – Ніно! Зупинись!.. Це звичайнісінька дворняга. Проходу від них немає! Ось я зараз дробовика винесу…
– Татку, таточку! – дівчина зупинилася на мить, повела поглядом за чоловіком, який перевальцем рушив до будинку. Потім прискорила ходу і простягла незваній гості добрячий шмат порібрини. – Хапай і тікай, бо татко слів на  вітер не кидає!
Схопивши частування, не спокушаючи долі, собака відразу ж впірнула в отвір. Вже за огорожею почула, скавчання Барона. Пес із задоволенням побігав би з гостею на волі, та отвір для нього виявився замалий. Проте це її вже не турбувало, зручно влігшись неподалік у кущах, задоволено хрумкотіла частуванням. 
 
Собака пробігала саме мимо тієї  огорожі. Ось і канава, поряд з якою вона під муром лаз прогребла. 
Повела чутливим носом. З двору знову долинали звабливі запахи. В передчутті смачного частування закрутила задоволено хвостом і наблизилась до огорожі. Та на місці лаза й по обидва боки, виднілася густа металева решітка. Гребтися не було рації.  Проковтнув-ши слину собака рушила далі.
  
За дачним містечком починався невеликий березовий гай. Вітер тріпотів молодим  листям, яке нещодавно з’явилося  на деревах. Навкруги зеленіла трава. Собака на мить зупинилася і принюхалася. Але нічого їстивного не учуявши побігла далі. Незабаром вона впірнула у високі торішні бур’яни, що починилися відразу ж за гаєм і широкою смугою слалися до залізничного насипу. 
Недавно їхня зграя тут загнала кролика, що втік від господаря. Тоді мама вперше вкусила її. Спочатку вона не зрозуміла, подумала – жартує. Але мама знову й знову, з найменшого приводу, продовжувала кусатися. І сталося те, що й повинно було статися  –  дочка залишала зграю.
Позаду почувся шурхіт. Шерсть на загривку піднялася від передчуття небезпеки. Відскочила в бік і приготувалася до захисту. Проте побачивши молодшу сестру – заспоко-їлася. Та підбігла вибачливо підігнувши хвоста – просилася взяти з собою. Не прогнала, адже молодшій останнім часом теж почало перепадати від мами.  Що ж, удвох буде весе-ліш, та й безпечніше. 
Слід у слід, ледь видимою стежиною, собаки подалися в бік високого насипу, на якому виблискували залізничні колії. Вони ще жодного разу не перетинали насип. За ним починався інший світ, незвіданий і загадковий. 

		  			

       ПО ТОЙ БІК

Сестри піднялися на насип і зупинилися. Вони з осторогою принюхувалися й оглядалися навкруги. З одиного боку, колії пролягли вздовж довгої платформи. Поряд з нею, з-за верхівок дерев, виглядали дахи кількох буді-вель. Але звідтіля не віяло їстивним і собаки, немов за командою, повернули голови у протилежний бік. Там також не було нічого цікавого: колії звивисто виблискуючи на  сон-ці, зникали в лісі, що темнів в далині.  Прямі-сінько перед ними, на протилежному боці під насипом простяглася огорожа, за якою видні-лися будівлі та безліч стовпів з плетивом дро-тів. Відтіля надчутливий собачий нюх вловив обнадійливі запахи і вони не змовляючись збігли до низу.  
Огорожа була складена з бетонних плит, висока і без жодної щілини, здавалося тяглася нескінченно...  В одному місці, в бік залізниці, простяглися товсті дроти. Незвична наелек-тризованість повітря під ними викликала в собак відчуття небезпеки, тому вони, як моглишвидко, зіщуливши вуха, пробігли під ними. 
Незабаром завернули за ріг. З другого бо-ку теж не було нічого цікавого. Лише в кінці стіни сестри побачили збитого з дощок  ящика для сміття і відчули жаданий запах. Нарешті вони зможуть вгамувати голод.
Собаки прискорили біг. Майже добігли... Несподівано над ящиком, у бойовій стійці, підвелися два чималі коти. Це на мить зупинило собак. Проте тільки на мить, бо були занадто голодні. Хоча, в боротьбі з вічними супротивниками, собаки не завжди виходили переможцями, та відступити нарешті дістав-шись до їжі ніяк не могли. 
Сестри з грізним гавкотом рушили вперед.  
Може коти вже наситилися, а може їм ще не доводилося зустрічати таких зухвальців, та це подіяло. Посичавши наостанок, коти залишли поле бою, а собаки заходилися смакувати їстівними рештками.
Після їжі, майбутнє вже не уявлялося їм таким складним і невідомим. Головне їжа, а вона тут була. Ще б відшукати затишне місце для відпочинку... Дощ, який розпочався по весняному несподівано змусив проскорити пошуки. 
Старша невдовзі надибала на досить пристойну печерку, під великою бетонованою плитою, очевидно вириту кимось із попередників. Проте в ній зручно могла розміститися лише вона одна. 
Залишившись на зовні, молодша якийсь час шукала прихисток.  Не відшукавши нічого підходящого, вляглася поряд з плитою. Але дощ розійшовся не на жарт. Тихенько скимлячи, собака також спробувала протиснутися до сестри. Та з того нічого не вийшло – половину її тулуба продовжували поливати холодні струмені. Врешті решт Старшій набридла  ота шотовханина і вона відчутним укусом показала, хто тут головний. 
Молодша, заскавчавши від несподіванки й болю, вискочила назовні. Продовжуючи скавчати більше від образи ніж від болю, подалася геть бо зрозуміла – потрібно шукати своєї території, де буде їжа та прихисток. Сестра ж не перепросила, не заспокоїла – залишалася під плитою. Бо така правда життя:  самиця завжди прагне бути одноосібною господинею.  
Землю, разом із дощем, оповили вечірні сутінки.  Старша нарешті зрозуміла чому попередник  залишив цю, на перший погляд, зручну  нору бо, як не вмощувалася, всеодно ненависні потічки знаходили нові й нові тріщини в бетоні. Незабаром вона геть змокрі-ла. Із незадоволеним гарчанням собака вибралася з під плити у пошуках кращого затишку. 
Тюпала вздовж огорожі навіть не струшуючи з себе води. Придивлялася, принюхувалася та марно. Нарешті, втативши надію щось відшукати, собака опинилася перед великими металевими ворітьми, під ними тем-ніла  широка щілина. Може там пощастить? Без натуги проповзла під ворітьми і почала роздивлятися навколо. Зовсім поруч стримів залізничний вагон. Далі, висвічувала багатьма вікнами, довга будівля. За будівлею, майже губилися у пітьмі великого двору, якісь металеві конструкції. Вирішивши детальне ознайомлення з територією залишити на ранок, Старша заспішила до вагону.  
Під вагоном, який замість коліс мав бетонні блоки теж хлюпала вода, утворивши численні калюжі. Вона відшукала сухе, місце і відразу ж вляглася задоволено простягнувши ноги. Незабаром, втомлена насиченим по вінця подіями днем, задрімала. 

				

ПІД ВАГОНОМ

Собаці снилося, як вони з найкращим товаришем – великим рудим псом, весело гавкаючи борюкаються і забавляючись бігають одне за одним. Набігавшись досхочу з розгону шубовсають у широку канаву, яких безліч у дачному містечку. Вода з-під їхніх тіл розлітається яскравиими блискітками і приносить приємну прохолоду. Потім вони ніжаться на м’ягенькій травичці.  Сонце не пече – лагідно пригріває. З кущів долинає пташиний пере-спів.
 Але що це?! Замість пташиного співу в сон нахабно вдирається зловісне сичання.  Собака не встигає спросоння зреагувати на звук, як її шпигає щось в задню лапу. За мить, остаточно прокинувшись, у ранковій напівтемряві, вона побачила перед собою готову до нападу гадюку. Її охопила несамовита лють. Відшу-кати нарешті затишок і бути вкушеною оцим повзучим створінням... Старша блискавично кинулася вперед і схопила нападницю. Міцно стиснула щелепи і щоб вберегтись від укусу, замотала головою з боку на бік.  Їй це було не вперше. В заростях біля  дач такого "добра" хоч відбавляй. Коли докучав голод мама водила зграю до гадючих кубел, і показувала як полювати на отруйних плазунів. Після неголосного хрускоту тіло нападниці в мить загубило пружність. Собака відкинула гадюку і з грізним гарчанням посунула в бік звідкіля та приповзла, знала – була не одна. Проте не-добрі сусіди відчувши небезпеку, одне поперед одного, чим дуж поповзли в глиб вагону. 
Задоволена, що позбавилася ворогів, повернулася до свого кубельця. Знову уляглася – тепер можна й відпочити. Та заснути не змогла – по тілу розпливалася незвична слабість. Старша зрозуміла, що в запалі бою, пропустила повз увагу той удар у ногу і незабаром з нею буде те, що з рябим псом. Покусаний гадиною, з переляку помчав геть від зграї і лише за кілька днів собаки побачили тіло, на якому порядкували мурахи та жуки-трупоїди. 
Старша аж заскавчала з розпачу – їй хо-тілося жити. 
Зіп'ялася на ноги – треба негайно діяти. Майже втрачаючи свідомість виповзла з під вагону.
Прохолодні струмені трохи полегшили стан і багатовіковий інстинкт повів її до порятунку – рослини, що протидіє отруті. Відшукавши потрібну траву, собака почала похапцем висмикувати молоді стебельця – висмикувала й ковтала, висмикувала і ковтала... Продовжувала це робити, поки без сил не заклякла посеред бур'янів.

     ПЕРША  ЗУСТРІЧ 

За вологими вікнами довгої будівлі окрім кількох невеликих кімнат, можна було побачити заповнену височенними щитами стела-жами з електронним обладнанням велику залу. Це серце підстанції. Навпроти одного з щитів, де особливо багато надписів, приладів та вимикачів, за письмовим столом сидить черговий електромеханік. Сьогодні на зміні Василь Книш: худорлявий, непримітної зовнішньості середніх років чоловік. Він раз-по-раз поглядає на прилади і щось занотовує до товстого журналу. Таких журналів перед ним лежить чималий стос.  
Невдовзі Книш  поклав ручку і підвівся. З хрускотом потягнувся і кинув погляд крізь вікно – на дворі дощить. Обличчя чоловіка скривила тінь незадоволення.
– Ну й погодка! Якраз для огляду обладнання.
Продовжуючи ще щось бубоніти одягнув дощовика, насунув на голову захисну каску і попрямував довгим коридором до виходу з  приміщення.
На дворі Книш насунув на каску каптур дощовика і обвів поглядом територію – порядок перш за все. Чому це лише  йому, начальник починає дорікати, тільки, що не так? Не інакше, як чіпляється. З добрими, та лагідни-ми завжди так – не можеш протистояти напад-кам – отримуй на всю котушку!  
Очі його зупинилися на незвичному горбику у траві, неподалік від вагону. 
–  А це що?!
Підійшов ближче. Цього тільки не вистачало! Як  собацюрі в голову влізло – проникнути на територію й здохнути? Ще й на його чергуванні. А може спить?.. – Ну!.. Чого розляглася!? – Штурхонув тварину ногою – ніякої  реакції. – Так і є...  Здохла... Тепер возися. Треба поскоріш. Начальник ось-ось з’явиться. Крику не обберешся...
Дістав з кишені плаща грубі робочі рукавиці. Зодягнув. Схопив тварину за задні лапи і потяг до воріт, що вели до крутосхилу – туди викидали різний непотріб. 
Голова тварини підскакувала на камінцях, що встеляли територію, а відкриті очі з німим докором дивилися на людину. Потічки дощу, чи сліз, збігали по морді.
– Ну!.. Чого очі витріщила? От дивина! Здохла, а дивиться. Зараз у провалля скину і витріщайся скільки завгодно!

Зіштовхнув собаку з крутосхилу і струсив рукавиці одна об одну.
– От паскудство, тепер сушити треба, –  відвернувся й пішов не оглядаючись.

  ОЛЕСЯ

Кожна друга середа місяця – день тех-нічного навчання. Цього дня збирається весь невеликий колектив підстанції – чотири чергових та начальник. 
Ще не встигло вранішнє сонце піднятися по небосхилу, як з електрички зійшли троє чоловіків та дівчина. Незабаром тупіт їхніх ніг звучав у коридорі головного приміщення.  Василь Книш лише на мить звів голову на ті звуки і повернувся до заповнення журналів, без чого здати зміну не міг. Прибулі тим часом  заходили до зали. Привіталися й повсідалися стиха гомонячи, щоб не заважати.
Нарешті Книш відіклав ручку і склав журнали до стосу.
– Як пройшло чергування, – звично запитала Олеся, бо саме вона мала прийняти зміну у Книша та працювати наступної доби. 
– Все в нормі, – відповів той і тицьнув рукою у напрямку стосика. – Подробиці  в журналах. 
Підвівся з-за столу.
 – Прошу займати генеральске крісло. Доречі... – Книш усміхнувся, якщо вважати за усмішку розтягнуті на мить куточки тонких уст. – Довелось зробити за тебе брудну роботу.
Олеся запитально звела брови. Та не стрималася:
– Для чого? Я брудної роботи не боюся.
– Ну, ну. Не кпинься. Я пожартував, – посмішка злетіла з уст. – Просто, задля нашого ж спокою. Бо начальник буде давати прочуханки, а кому це потрібно.
Після цих слів до їхньої розмови почала дослухатися решта колективу.
– Коротше, там було менше роботи, ніж розмови за неї. Викинув на смітник здохлу собаку, та й по всьому. Не знаю, як і коли вона забрела до нашого двору. Валялася біля вагону.
– Чого ж не прикопав, – промовив Іван Петрович – один з чергових електромеханіків. – Все ж божа тварина. Та й сморід буде на всю територію, як сонце пригріє.
– От і прикопаєш, Петровичу. Знаєш, як у армії, хто подав пропозицію – той виконує. – Знову розтяг в усмішці куточки вуст.
– Я-то зроблю... – тільки й проказав Іван Петрович, підвівся й пішов до виходу.
– Петровичу, зачекайте, я з вами, – мовила Олеся. 

Скільки проминуло часу в забутті Старша не знала. Нарешті вона прийшла до сві-домості. З натугою звела голову роздивляючись навколо. Звела й відразу опустила, бракувало сили. Але в тілі відчувалося по-легкість. Очевидно вона з’їла саме ті, що потрібно стебла бо дія отрути починала слабішати. 
Хотілося пити. Навколо валялися коробки від фарби, бите скло, жмутки іржавого дроту. Собака лизнула по склу, що виявилося  якраз під  головою і волого зблискувало. Проте цього було замало, але підвестися на пошуки не змогла. Не вистачило сили навіть відсу-нутися від чогось гострого, що боляче давило у бока. 
З чагарів, що починалися відразу ж за смітником несло ворожим духом. Вона знала: тільки-но трохи підсохне, з’являться нена-жерливі мурахи і жуки, що полюбляють знищувати все беззахистне. Якщо не підведеться, незабаром, від неї залишить лише кістяк. 
–  Але ж я ще жива! – кричало її єство. 
Собака напружилася і відсунулася від колючого предмету, яким виявився ріг металевої коробки. Цей рух відібрав залишок сил і вона знову завмерла. 
Згодом, крізь шум в голові Старша почула віддалені людські голоси...  

Іван Петрович прихопив лопату і шмат мішковини. 
– Обгорнемо та поховаємо по-людськи, – побачивши, що в Олесі не клеїться з відчи-ненням воріт додав: – зачекай, зараз допоможу.
 Нарешті ворота зі скреготом  піддалися. Олеся поспішила до схилу і з нетерпінням, вологим поглядом, почала ковзати по смітнику. 
– Тільки Книш міг до такого додуматися – викинути нещасну тварину... Хіба ж так можна?! Зараз ми тебе дістанемо... Дістанемо й поховаємо.
– Що ти з нього хочеш... Він себе раз у рік любить... – додав, підходячи чоловік. 
– Он-де вона... – дівчина простягла правицю в напрямку купи залізяччя. Нараз, її рука завмерла. – Петрович!.. Ви тільки погляньте! А собака жива!! – Радісно вигукнула Олеся. –   Навіть голову підвела!.. Ой!.. Підвела й відразу опустила – видно дуже ослабла. 
– От стерво Книш! А він її на смітник... Що ж тепер будемо робити? –  Іван Петрович уважно дивився на Олесю.
– Петрович, рідненький! Давайте заберемо собачку до нас. Я буду просити за неї начальника... Буду її лікувати... – в голосі дівчини забриніли сльози. 
– Заберемо, заберемо, – погодився той і відкинувши лопату, почав обережно опускатися по вологому від недавнього дощу крутосхилу.

...Собака насторожилася почувши голоси людей.
 Згодом до неї доторкнулися – якраз там де серце. Може це вороги?! Треба захищатися! Вона зробила спробу... Та щелепи лише розімкнулися і так залишилися, навіть голови не підвела. 
Потім її кудись понесли. 

…Незабаром Старша знову опинилася під вагоном, але вже на підстилці зі старої куфайки. Підвівши з натугою голову побачила зовсім поруч, у великій металевій тарілці воду. Подивилася й опустила голову.
– Більше поки-що їй нічого не треба, – поправляючи під твариною куфайку сказав Іван Петрович. – Очуняє, похлебче води. Хворі собаки не дуже охочі до їжі. Пізніш підійдемо й побачимо, як їй ведеться. Побігли бо начальник он-де з’явився.
За кілька годин Олеся знову була біля тварини. Побачивши, що та тягнеться до та-рілки, дівчина набрала у долоні рідини й піднесла до самісінької морди. 
– Пий собачко, – набрала ще. – Що ж це з  тобою сталося? І рани начебто ніякої не видно. 
Якби Старша вміла розмовляти людською мовою, то розповіла б добрій людині про всі свої пригоди. А так, попивши води, лише подивилася вдячним поглядом, притулила  морду до дівочих рук і тихесенько заскимлила.
– Хочеш мені щось сказати  розумнице, – Олеся лагідно погладила собаку по голові. – Лежи, одужуй. Після таких потрясінь, в першу чергу потрібен спокій. 
Кілька разів приходив чоловік, якого дівчина називала Петровичем. Дивився чи наповнена тарілка з водою, та привітним голосом щось говорив.

			  

           ФАЗА

 Минув ще день, і немов сонечко зазирнуло під вагон – знову з’явилася дівчина. Від неї віяло добротою й співчуттям. Собаці людина нагадала маму, в ті часи коли вони з сестрами та братом були ще малими. Їй навіть на мить захотілося стати цуценям. 
– Яка ж ти худюща-а!.. Вірно Петрович казав. Одні лише очі...  Я тобі свіженької водички принесла і попоїсти.
Заходилася розставляти тарілки, та доливати води. Старшій було так хороше, що зробила спробу підвестися, щоб вдячно лизнути людину. 
– Лежи, лежи собачко, – лагідно притримала її Олеся, – ще рано підійматися. Ми з Петровичем тебе вилікуємо і якщо захочеш: залишишся у нас. Будеш охороняти під-станцію. Але ж... зачекай! Що це я все – собачка, та собачка... Треба ж тебе якось назвати. – Вона в задумі дивилася на Старшу: – Що ми бачимо? Підвищена волохатість на морді та великі розумні очі... А може... – Матильда?  – Дівчина кілька разів повторила в голос: –“Матильда”, “Матильда-а!” “Матильда-а-а!” – і засміялася зі своєї видумки. – Як тобі таке ім’ячко – оригінально?.. 
Старша замахала хвостом. Може зрозуміла – нарешті й вона матиме ім’я. Як у тих лискучих, випещених, що зустрічала в дворах. Не – “зараза” чи “тварюка”, як обзивали її люди, що проганяли з двору, або намагалися наздогнати утікаючу з куркою в зубах. Матильда то й Матильдла. Знала – будь яке ім'я назване цією доброю дівчиною їй сподобалося б. 

Напевне прислів’я: “Живучий як собака” було б до цього випадку доречним.  Одужання тварини проходило повільно, але невпинно. У дні свого чергування, якраз через день одне від одного, Олеся та Петрович доливали собаці води, та приносили попоїсти. Проте від їжі собака  відмовлялася, лише жадібно хлебтала воду та скубла й жувала траву.  
За кілька тижнів, у квартирі Івана Петровича задзвонив телефон.
– Ви тільки уявіть собі! – задоволено вигукувала дівчина. – Матильда сьогодні з’їла все, що я принесла! 
– От і добре. Значить одужує, – порадів разом з нею Петрович. – Але ж, чому Матильда? Думаю, якщо вона проживає на підстанції, то може краще “Фаза” – по-електричному. І хлопці одразу, як один, назвали  Фазою.
– Ой, Петровичу, – дзюркотіло в слухавці. – В неї така мила, волохата морда, а очі! Ви б тільки придивилися до тих несобачих очей –  Матильда та й годі! Але... Якщо всі вирішили, що вона буде Фазою то й нехай, аби тільки вилікувалася та розумницею була.
На тому й визначилися. Хоча Олесі всеодно більше довподоби була – "Матильда", але ж колектив вирішив...

Олеся і Петрович стали собаці рідними. Фаза здалеку впізнавала їх і всім своїм виглядом, кожного разу, показувала, що дуже задоволена зустрічі. Вона відчувала своїм надчутливим відчуттям, що на території перебувають ще люди. Проте не вистачало сили далеко відходити від свого місця щоб познайомитися з ними, а люди не поспішали до неї. Хоча... 
Якось, Фаза почула кроки і побачила незнайомця. Собака зустріла його привітним блиском очей. Тварині дуже хотілося, щоб у цьому дворі були лише добрі люди. Навіть той чоловік, який викинув її у провалля, мабуть теж добра людина. Напевне подумав, що вона вже не жива... Коли б знав, що це не так, може налив би води і пригостив їжею. Так їй хотілося думати.
Чоловік що з’явився був один з чотирьох чергових електромеханіків. Звали його Дмитро. Він був повновидим і настільки великим, що коли підійшов затулив собою двір. Дмитро важко опустився на одне коліно, заглянув під вагон. Від нього не віяло злістю, хоча й добротою теж. Фаза про всяк випадок продовжувала привітно махати хвостом – може хоч погладить та почеше за вухом – їй завжди це було до вподоби. Але чоловік просто подивився на неї і сказав:
– Ну, ну. Виходить, вижила... 
Потім крекчучи підвівся і перевальцем пішов до будинку. Того дня більше вона його не бачила.
Фаза про те не дуже сумувала, бо знала, що тут є інші, привітніші люди. 

    МИНАЛА  ВЕСНА
 
Весна, по вінця наповнена дощами та вітрами, поволі переходила в літо. Сонечко підсушувало землю й допомагало буянню рослинності. Фаза вже почувала себе набагато краще. Якщо раніш ледве могла виповзати з своєї схованки, щоб похлебтати води та скубнути потрібних стебел, то згодом у неї з’явився апетит і вона почала їсти все, що приносили люди. 
Собака гарно розпізнавала працівників підстанції. Вона знала, що добрі чоловік і жінка з’являються через день. Інші до неї майже не підходили. Лише інколи котрийсь з тих грюкав важкими дверима  вагону під яким вона лежала, дістаючи щось відтіля. Та Фаза за ними не сумувала, бо мала друзів,  які приносили їсти й пити ще й затримувалися хвилину-другу, щоб побути біля неї – погладити та побалакати. Адже собакам приємно чути голос милої людини. Інших, вона просто ігнорувала. Навіть не повертала голови коли проходили мимо – неначе їх не існує.
Крім цих, милих та не милих собачому серцю людей, був на підстанції ще один чоловік. Він зазвичай з’являвся лише вдень. Фаза зустрілася і з ним: коли очуняла настіль-ки, щоб вибиратися з-під вагону та прогулюватися по двору. 
Того дня вона спочатку почула крикливий голос. Потім, побігши на звук, побачила невисокого, товстенького чоловіка, який спіл-кувався з Книшем. Пізніш вона зрозуміла, що для цього чоловіка – надто голосно розмовляти – було нормальним станом і вже не боялася, хоча  спочатку було страшно. Адже раніше, якщо люди при ній вигукували, то лише тоді коли хотіли покарати, чи полаяти за щось. 
Чоловік іноді приносив кістки і викидав біля вагону. Одного разу Фаза навіть хотіла вдячно потертися об його штани. Але чоловік, з криком, так дригнув ногою, що мало не зачепив її. Після того випадку, собака більше не ризикувала наближатися до нього, хоча кістками хрумала із задоволенням. 
Більше людей на підстанції не було. Чужі з’являлися зрідка. Цих вона відчувала тільки-но підходили до воріт і зустрічала гавканням, щоб повідомити чергового. Ще на початку свого перебування Фаза, декілька разів спробувала не пустити прибулих на територію намагаючись  вхопити їх за штани. За це її не похвалили,  навіть лаяли, а Книш – загрозливо щось вигукуючи пошпурив камінюкою – мало не поцілив. Зрозумівши, що того робити не слід, вона тепер лише гавкала, бігаючи для остраху навкруги, поки прибулі наближалися до дверей будинку. 

ГОСПОДИНЯ

Відчуваючи себе господинею на терито-рії оточеній огорожею Фаза, відразу ж після одужання, почала досліджувати і контролювати місцевість. Спочатку навела лад під вагоном, примусивши гадюччя та всяку малу звірину, що повсякчас турбувала її, втекти до лісу, який починався за огорожею. Потім зайнялася довгою будівлею. Але з нею проблем не було. Хіба що в деяких місцях під стінами залишився запах пришельців, які навідувалися на підстанцію до її появи. Це собаку не турбувало. Фаза мітила ті місця, ще й погарчала для остраху на невідомих зайд: “Тепер вона тут головна, і нікому не дозволить самовільно господарювати.
Від велитенських трансформаторів, та плетива дротів угорі треба було триматися подалі. Це вона зрозуміла відразу ж, як опинилася під ними. (Тоді якраз дощило). В повітрі щось потріскувало, від дротів з неприємним шипінням проскакували іскри.  Простір поблизу був до того перенасичений небезпекою, що Фаза відразу ж залишила те місце. Тим паче навколо було безліч цікавого. 
Неподалік від огорожі, в густих бур’янах, вона якось стурбувала здоровенного зайця, що спочивав у кубельці. Матільда була не голодна і тому не переслідувала довговухого. Хоча провсяк випадок  місце запам’ятала. 
Поміж залізничними шпалами на яких лежали сталеві рейки, що перетинали поперек територію підстанції, було безліч ящирчиних нірок. Фаза із задоволенням бігала за проворними ящірками. Вона їх не ловила, лише бавилася, адже була молодою собакою і їй іноді хотілося погратися.

				

  		
   КЛІЩІ

Іван Петрович, як завжди після прийняття чергування, звично підійшов до вагону. Додав їжі та води. Матильди  не побачив. Чоловік повернувся в приміщення і взявся до папе-рів.  Встиг перегорнути лише кілька сторінок журналу, як почув стукіт підборів по коридору.
Здивований підвівся назустріч Олесі. Привіталися.
– Ти випадково не забула, що сьогодні не твоє чергування.
– Певне, що не забула. А чого це Фаза мене не зустрічала?
– Так вона ж знає що тебе сьогодні не буде. Видно десь ганяє, заклопотана своїми справами.
– Ой, Петровичу! Я ж оце заради неї приїхала, – Олеся почала викладати з пакета пляшечки. – На минулому чергуванні придивилася, а наша собака вся в кліщах.  Я мало не зомліла. Деякі, немов здоровенні квасолини. Просто дивно, що маленький кліщик може зробитися таким велетнем?..  Тому я подумала – тільки ми з вами дамо їм ради. Де ж вона? Хоч би не захворіла, адже ці кровопивці збудники  страшних хвороб.
– Ну, ну! Тільки не треба сліз, – чоловік поклав ручку на папери і підвівся. – Зараз покличемо її і зробимо, що потрібно.
А Фаза вже відчула, що на підстанції знаходиться її любима Олеся. Тільки-но люди  вийшли з приміщення та виявилася тут-як-тут і радісно кинулася дівчині на груди. 
– Досить Фазо! – довелося вигукнути суворим голосом Петровичу, інакше нізащо не відступилася б. – До мене! Швиденько!.. Ого! Ти тільки поглянь! Навіть на морді почепилися. Ганяє ж лісом та лугом за огорожею, а там цієї гидоти  видимо-не-видимо. 
За будинком Іван Петрович викопав у піску чималу яму “Щоб не вилізли, я їх ще відпрацьованою оливою заллю, думаю тут вони й залишаться”
І люди заходилися звільняти собаку від кліщів.
– Олесю, їх не треба висмикувати – треба вигвинчувати. До того ж, проти ходу годинникової стрілки, бо ці негідники вкручуються в тіло жертви.
Фаза розуміючи, що їй хочуть добра, терпляче зносила висмикування шерстин, що супроводжувало позбавлення від кровососів. Вона стояла, лягала то на один, то на їнший бік, як їй веліли люди. Великі очі, віддано дивилися на своїх визволителів.
Нарешті Іван Петрович випростався. Потер отерплий поперек.
– От і все. Привели божу тварину до порядку. Тепер я докумекав чого собачка ці дні невесела. Будеш тут веселою коли тебе обсідають полчища кліщів. Залишається обробити ліками і до осені нічого до неї не причепиться. А ти! – пошебуршив долонею собачий загривок, – май витримку і стримуй свої мисливські інстинкти, якщо не хочеш більше мук.
– Ви тільки погляньте, вона немов розу-міє, що ви  кажете, – усміхнулася Олеся. І собі покуйовдила собачу шерсть. – Тепер, я зі спо-кійною душею можу їхати додому. Проведеш мене Фазо!?
Собака бадьоро закружляла навколо милих  її серцю людей.

                                  		

             З МИЛОЮ СЕРЦЮ

Весняний ранок щедро умитий сонцем. На листях дерев та бур’янів, що поросли вздовж дороги, зблискує вранішня роса. Сонячні промінці збираються в росинках і раз-по-раз вигулькують яскравими спалахами.
Олеся приїхала на роботу. Вона вже пройшла майже половину шляху від електрички до підстанції – Матильди ніде не видно. Зазвичай собака зустрічає її біля електрички. Може з нею щось сталося? Дівчина уважно-стурбовано вдивляється  в бур’яни, що  густо кущаться вздовж асфальтівки. Адже за три доби, що пробігають між чергуваннями, що хочеш може відбутися.
 Незабаром серце її наповнюється радістю бо помічає, як з веселим гавкотом, услід за хитанням верхівок бур’янів, з гущі виринає Фаза і прожогом кидається їй на груди. Собака вся в іскристих краплинах, а очі висвічують відданістю і задоволенням.
– Де ж це ти негіднице пропадала, – вдавано сердиться дівчина, пестячи її. – Ну все, все! Я ж вперше сьогодні одягла нову кофту. Ти тільки поглянь: я намокла, немов під дощем побувала. 
Фаза відчуває лагідність і радості її не має меж. Вона робить круги навколо Олесі, підскакує, намагаючись лизнути прямісінько в обличчя.
– Досить подружко, досить. Вже приві-талася досхочу, – притискує собаку до землі.
Нарешті вдовольнившись вітанням, та заспокоюється і не поспішаючи чимчикує попереду людини перебираючи довгими стрункими ногами.  Проте іноді оглядається, очевидно щоб впевнитися, що дівчина йде за нею. Побачивши, що йде, задоволено крутить хвостом.
– Ти така статуриста, хоч зараз на подіум, – сміється Олеся, дивлячись на Фазу. – Хіба-що, звільнити від причіпливих реп’яхів, причесати, пригладити і всі медалі наші, а розуму, думаю,  в тебе вистачить на п’ятеро дресированих. Еге ж?..
Собака, немов зрозумівши, що мова йде про її вроду, ступає гордовито відчуваючи похвалу з боку людини.  Та так старається, що навіть її лежачі вуха відстувборчуються і смішно стирчать уперед.
– Заходь, самозакохане створіння, – Олеся відчиняє хвіртку і впускає собаку до двору. І Фаза заходить. Хоча, за звичай, надає перевагу щілинам в огорожі.
 Вони підходять до вагону. Олеся на-повнює тарілки їжею та водою. Потім йде приймати чергування. А собака попоївши, бігцем направляється на інший кінець довгої будівлі й терпеливо чекає на людину. Вона знає – незабаром Олеся з’явиться в дверях і вони разом будуть робити обхід обладнання. Фаза впевнена, що без неї дівчина ніяк не могла б робити цю справу, адже навкруги скільки несподіванок та небезпек. 
 Собака уважно оглядає все навколо. Якщо помічає мишу або ящірку миттєво розправляється з ними бо відчуває – Олеся їх боїться. І лише коли дівчина підходить впритул до електрообладнання, Фаза зупиняється на відстані від перенасичених електричною напругою приладів. Вона спостерігає за людиною, готова в будь-яку мить прийти на допомогу при потребі. 
Потім, після обходу зовнішнього обладнання, Олеся йде до приміщення і собаці стає сумно. Вона хотіла бути поряд з дівчиною цілодобово, бути потрібною, необхідною. Проте в середину їй не дозволяється заходити бо там важливе обладнання, яке можна ненавмисне зіпсувати.
А після одного прикрого випадку, навіть Олеся не дозволяє їй ступнути за поріг. Фаза згадуючи про той випадок, від сорому, опускає очі й хвоста.  
Того дня, за роботою, Олесі було не до собаки. Приїхали ремонтники і вона поряд з ними, до темряви, напружено займалася ремонтом обладнання. Піся завершення роботи бригада поїхала. Натомлена дівчина пішла в кімнату відпочинку. День видався надто клопіткий. На думці мала лише одне: годину-другу перепочити, а потім вже братися за упорядкування паперів. 
Олеся, швиденько роззулася і з розмаху опустилася на диван...
 А далі відбулося те від чого її трясло вечір, ніч ще й на ранок залишилося. Тільки-но Олеся вмостилася, як відчула під боком щось велике й тепле. Напевне умощуючись вона придавила ОТЕ, бо воно, що сили заголосило. Олеся зі страху за компанію. Отак голосячи вони кинулися в різні боки. Волосате створіння, яке виявилося Фазою – на двір, а дівчина до зали. 
Після такого випробовування їй того вечора навіть перехотілося відпочивати... Згодом, коли в дрижачих руках тримала кварту з водою, щоб запити краплі від болю в серці думала – вийде на двір і зробить щось страшне з собакою. В розпаленому мізку крутилися найжорстокіші покарання для тварини. Але за пів-години охолола і, вибачила. Вона зрозуміла – винна у тому, що сталося сама, бо залишила двері відчиненими. Хоча після того випадку...
Сьогодні Фаза намагається, не пустити Олесю в  середину. Вона стає на задні лапи передніми впираючись в плечі дівчини. Намагається лизнути в обличчя, і дивиться віддано-прохаюче своїми великими очима, всім своїм виглядом говорячи: “Ну побудь зі мною ще хоч трохи ”
 Але марно.
– Подруго! Відступи! У мене ще купа роботи, – намагаючись розмовляти суворо, Олеся відсторонює собаку. Проте не втримавшись гладить і чеше за вухами. Тварина від того умліває, на мить втрачаючи пильність – по-слаблює супротив... і, дівчина вже в при-міщенні. 
На чергуванні Книша такого не буває. Фаза навіть не підходить до дверей. Адже собаки дуже чутливі у ставленні людини до себе. Цього чоловіка вона запам'ятала ще від початку своєї появи на підстанції і намагається не потрапляти йому на очі. 
 Хоча тому всеодно – є Фаза, чи її немає. Коли Олеся, приймаючи чергування запитує, як там собачка, Книш знизує плечима й відповідає: “Десь ганяє, а може й пропала, хто його зна...”

 Після того, як зачиняються за дівчиною двері, собака миттю оббігає навколо будівлі, біжить до другого входу в надії, що Олеся з’явиться там. 
Не дочекавшись, Фаза сідає під вікнами і тихенько скимлячи уважно прислухається. Вона дуже чутлива і  відчуває навіть коли дівчина ходить всередині. Варто тій рушити в напрямку дверей і собака, радо крутячи хвостом, тут-як-тут.  Адже їй так хочеться бути поряд!

	            	

    ПРО  КАСКУ

Іван Петрович звільнив пакета з їжею у миску і спостерігав, як Фаза їсть вибираючи спочатку смачніші шматки не церемонячсь з іншим вмістом.
– Так, та-а-к, розпаскудилась, – осудливо розмовляючи присідає навпочіпки і вкидає до миски вигорнуту їжу. – Швидко кучерява зрозуміла, що до чого. Ось піду у відпустку, а Олеся на навчання, не будеш перебирати.
Собака відчувши в словах людини докір, зводить на нього винуватий погляд, вибачаючись махає хвостом і знову береться до їжі.
– Ти диви – засовістилася. От Боже ство-ріння, все розуміє тільки сказати не може.
Від воріт лунає сигнал автомобіля.
– Їж. Тільки не вивертай. Побіжу начальнику відчиняти, – Петрович розпрямився. – Деньок сьогодні очікується "веселенький". За півгодини  ремонтники під’їдуть, буде не до тебе. 
Начальника Фаза не зустрічає. Вона ніяк не може звикнути до підвищених тонів у його розмові. Хоча іноді він також приносить кістки, якими вона із задоволенням хрумтить.  
Сказати,  що Фаза не робила спроб потоваришувати з начальником буде неправдою. Одного разу їй навіть вдалося стати лапами йому на груди і лизнути в обличчя. Ой, що тоді сталося!.. Ледве Петрович і Олеся умови- ли того не проганяти собаки з двору. Тепер, не спокушаючи долі, вона тримається від нього на відстані.
Через деякий час на територію підстанції заїзджає машина з начальником, слідом за нею машина з ремонтниками. Багатьох із них Фаза упізнає, але панібратства не дозволяє. Зазвичай, вона тримає “на контролі” перебування прибулих на підстанції, спостерігаючи на відстані за їхніми діями. Собака відчуває себе поряд з ними господинею. Хоча, не відмовляється поласувати смачненьким, яке іноді  ті привозять. 
  Оформивши дозвільні документи ремонтники виходять  з приміщення.  Фаза оббігши навколо будівлі вже тут-як-тут.
Петрович ледь встигає нахилити голову над журналами, як з надвору чується грізний гавкіт і ремонтники з лайкою повертаються до приміщення.
– Петрович, що за діла?! – вигукує один з них. – Не пускає собацюра на територію і все!
Іван Петрович підводить погляд від паперів, придивляється і усміхається. Потім безапеляційно промовляє:
– І не пустить. 
– Не зрозумів, – злиться бригадир. 
– Василю, ти ж знаєш, що на територію підстанції не можна виходити без каски?
– Ну?.. – в очах прибулих здивування й запитання. –  Ти хочеш сказати, що вона причепилася до молодого, бо він без каски? Та я ніколи тому не повірю.
– А ти повір, – посерйознішавши сказав Петрович. – Не випустить і по всьому. Прийдете на обід розповім звідкіля те пішло.
Ремонтники зодягли захисні каски і вийшли не територію. Фаза стоїть неподалік і уважно спостерігає за ними, але ні звука.
Надійшов час обідньої перерви.
– Коли б Олеся не розповіла, я й не знав бо сам зазвичай ходжу в касці, – розпочав Іван Петрович, подивляючись усміхненими очима на ремонтників, які сиділи навколо столу біля своїх тормозків. 
– То ж, на минулому тиждні вона прийшла на зміну з гарною зачіскою. І само-собою не хотіла її нівечити каскою, тому й вийшла на територію без неї. А начальник те запримітив і в слід. Дівчина ще не встигла відійти від дверей, як її наздогнав його голос. Ви ж в курсі який голос у нашого Демидовича?
– Еге ж, – захитали головами ті.
– Ото ж. Біжить начальник за Олесею, протягує каску і вичитує. А собака між них. Дивиться то на одного то на другого. А тоді давай на начальника гавкати. “Чому, мовляв, на її подругу той кричить”. Подивився на те Демидович, плюнув, тицьнув дівчині каску і сказав, що наступного разу премії позбавить за таке.  Що було дівчині робити? 
Подякувала Фазі-заступниці, наділа каску і до обладнання. Собака слідом. Дріботить поряд, очей не зводить – щось метикує. (Олеся казала: їй аж страшно стало, що це з собакою зробилося – так придивляється до неї). Зупинилася, зняла з себе каску і говорить до тварини: ”Фазо, це ж я. Ти не впізнаєш мене у цій каструлі?”  Собака дивиться.., дивиться, а потім, як загавкає... Довелося надіти. Лише після того заспокоїлася.
Слухачі розсміялися.
– Але ж це не все, – продовжив, також сміючись, Петрович. – Начальник побув, та й поїхав, а Олесі з якоїсь причини знову треба вийти на двір. Дівчина до кінця не повіривши, що таке може бути, виходить на територію без каски. А за порогом Фаза і знову гавкіт! Олеся і так, і сяк до неї.  Собака стала  навпроти й не пускає далі. “Це не дивлячись на те, що дівчину любить більше за усіх”  Довелося тій повертатися за каскою. 
– Го,го,го, – реготіли присутні.
– То цеж красота, Петрович! Тепер у вас є свій інстектор з техніки безпеки! – вигукнув сміючись бригадир. – Ну й собака, ну й розумниця. А якже начальник?
– О! Демидович, коли дізнався про такі справи, привіз Фазі такий шмат порібрини, що вона два дні ласувала. Так-то!

   СЕРГІЙ 

Не відразу налагодилися відносини у Фази з Олесиним коханим – Сергієм. Юнак працював механиком з наладки електрообладнання і на підстанції бував часто, може навіть частіше ніж потрібно для роботи. Беззаперечно посприяло  тому почуття до Олесі. 
Побачивши Сергія з дівчиною вперше Фаза, чомусь, навіть голосу не подала – стояла неподалік і спостерігала. Після того, як закохані взялися за руки, підозріло обнюхала молодого чоловіка і пішла в назирці.. Та коли вони обнялися й почали цілуватися, собака зреагувала у мить – відчутно зімкнувши зуби на сідниці молодого чоловіка. 
Певне, що дісталося їй від Олесі. А  Сергійові, після того випадку, доводилося уважно оглядатися перед тим, як обійняти кохану на території підстанції.
Згодом собака зрозуміла, що він майже свій, тому дозволяла доторкатися до дівчини. Хоча тихенько гарчала – ревнувала, і далеко не відходила мовляв: мало, що може статися. 
Якось молоді, сидячи на лавочці під сливою, розпочали жартома штовхати одне одного, Фаза відразу ж грізним гавканням попередила хлопця, що той занадто далеко зайшов. Але Олеся знову була незадоволена і знову докоряла їй. От і зрозумій цих людей... 
Сергій з осторогою ставився до собаки. Та якось стався випадок, що примусив його змінити думку про Фазу, як жорстоку і недо-вірливу. 
Він кілька тижнів не з’являвся на підстанції.  Тварина одразу відчула, що з Олесею відбувається щось не добре. Раніше весела, бадьора, завжди усміхнена; пісні співає, возиться з нею. Тепер навіть не погладить. Прийде на роботу, дасть їсти і в приміщення. Коли робить обхід обладнання навіть не заговорить. 
Фаза подумала, що в тому її провина і спробувала по своєму це загладити. Одного дня принесла і поскладала біля входу кілька мишей і ящірок – може подобріє дівчина. Але, як це було останнім часом, лише отримала наганяй. І не лише від неї, а й від начальника, який перший побачив подарунки, але не зрозумів, що то від щирого серця. 
Лежала Фаза на своїй підстилці під вагоном і зітхала. Щоб його-такого зробити, аби догодити милій дівчині. Коли-це чує: не звично голосно й різко, грюкнули  двері в приміщенні. Потім долинув тупіт знайомих підборів... Ще мить і побачила Олесю, яка поспішала до воріт. Стурбована Фаза, не  гаючись слідом. 
За ворітьми дівчина побігла доріжкою, що вела до зупинки електрички і незабаром з розгону кинулася в обійми до юнака. То був Сергій. Фаза завжди впізнавала його, навіть на відстані, по противному тютюновому духу.  Проте якщо Олесі поряд з ним було добре, то і їй доводилося його терпіти. 
Юнак і дівчина притиснулись одне до одного і ну обійматися та цілуватися. Олеся щось говорить жалібним, прежалібним голосом, а  він вибачливо відповідає. Дівчина, мало не плаче... 
Цього Фаза вже ніяк не могла витримати: вона зіп’ялася на задні лапи, а передніми обіперлася об Сергійове плече. І  майже на вухо юнакові, в тон дівчині, почала щось відчайдушно скимлити своєю собачою мовою. Скимлити та лизати в щоку, вухо і знову скимлити. 
– От бачиш, навіть собака засумувала за тобою, – засміялася від того Олеся. – А ти залишив нас так на довго – нехороший!
– Не буду, – засміявся й той. – Як же вас, таких славних залишиш на довго. До речі, я перевівся в другу бригаду. Більше у відря-дження не їздитиму. Все, все – Фазо, не треба! – попрохав витираючи обслинине вухо. – Здаюсь! 
 Обійняв Олесю і вони попростували до підстанції. Задоволена собака, з почуттям виконаного обов’язку бігла за ними встигаючи водночас обстежувати придорожні бур’яни. 
– Нічого собі собацюра, в курсі справи, – подивляючись з повагою на Фазу захоплено сказав Сергій.
– Хіба я тобі не казала, що вона найро-зумніша з усіх собак, – мовила дівчина притискаючись до милого.

		   МАЛИЙ  РЯБКО 

Того дня, Іван Петрович роблячи обхід території почув злий гавкіт і поспішив до воріт (мало, що могло статися). 
Біля бузку, що ріс неподалік від воріт метушилася Фаза і гавкала в бік куща. Чоловік зрозумів – там зачаївся незваний гість, бо Фаза завжди ревносно оберігала свою територію від різних зайд. Собаки, коти, дикі звірята, що до її появи вільно прогулювалися поміж стовпів та комірок з високовольтним обладнанням, тепер з великою обережністю заглядали у щілини в огорожі й відчувши дух господині простували далі.
Що ж це, чи хто, насмілився переступити кордон?  
Іван Петрович підійшов до куща, нахилився. Лише тоді побачив поміж стовбурців невелике собаченя зі сполоханими очима.
– Фазо, що ж ти маленьких кривдиш?! – відтиснув її вбік. – Ану посунься! Не годиться так!
Собака припинила гавкіт, але продовжувала неголосно гарчати. Чоловік продерся крізь гущу й взяв на руки злякане маля.
– Виявляється ми поранені... Хто ж це тобі так лапу гризонув? Чи встромив туди де не треба?.. А може Фаза?!.
Відчувши осуд в словах людини Фаза припинила гарчання, але продовжувала уважно спостерігати за собаченям. Мале також не зводило наполоханого  погляду зі здоровенного агресора.
– І що тепер робити? Не виженемо ж  пораненого за ворота... Ого! Ти ще й у ошийнику. Може хтось розшукуватиме? Підлікуємо – там видно буде, що ти на це скажеш?
Фаза відповіла не злим гав-гав.
– Зрозуміло. Тебе швидко умовив. Ще треба начальнику якось довести, що гість ненадовго у нас затримається, а це буде важче.
Підійшовши до вагону Петрович опустив малого на землю. Притримав, чекаючи поки Фаза обнюхає, адже це найголовніше у спілкувані між тваринами. Відпустив цуценя лише після того, як господиня відійшла і вляглася  неподалік. Мале, поводивши туди сюди носом,  пошкандибало до підстилки Фази і вляглося, простягнувши на біг поранену лапу.
– Нічого собі нахаба! 
Побачивши, що та підвелася й теж подалася до свого місця, про всяк випадок суворо попередив:
 – Фазо! Спокійно! Не чіпай малого.
Але собака й не думала чинити суд над зайдою.  Вона вляглася поряд і почала зализувати його рану. Песик, не опирався. Почуваючи себе в безпеці, сміло довірився лікарші зі здоровенними зубами і добрими очима.
– От і славно, – сказав чоловік. – Після обходу принесу ліки та щось попоїсти. 

Собаченя таки шукали. Вже почало вечоріти коли задзвонив дзвінок від воріт. Біля хвіртки стояв чоловік і тримав за руку заплакану дівчинку. 
– Доброго вечора. Цуценя рябеньке випадково не забігло до вас? 
– Ми гуляли, а чужі  собаки бігали, бігали кругом нас, – скоромовкою заходилася розповідати дівчинка. – Полкан, як вирветься, як побіжить,.. а собаки за ним. І пропав! – Дівчинка невтішно заридала.
– А ти любиш свого Полкана? 
– Дуже! Дуже люблю!
– Тоді зачекай хвилинку.
Незабаром Іван Петрович знову з'явився біля воріт, тримаючи на руках цуценя. Дівчинка від задоволення заскакала на одній нозі, а потім з нетерпінням простягла рученята через металеву решітку хвіртки. Побачивши своїх, песик почав пручатися і мало не висковзнув з рук. Фаза, що була поряд, занепокоєно загавкала. 
– Не турбуйся, я його міцно тримаю.
– Що, вони  вже встигли потоваришува-
ти? – здивований побаченим запитав чоловік.
– Напевне материнські почуття проснулися, – відповів Іван Петрович. – Тримай свого Полкана дитино. Міцно, на поводку неслуха тримай.
Радості дівчинки не було меж. Вона притисла цуценя  до грудей.
– Полканчик, тепер я буду доглядати за тобою гарно, прегарно і ти від мене нікуди не втечеш!
Фаза дивилася на них і задоволено крутила хвостом.

               ВІД’ЇЗД 

Того дня на підстанції зібрався весь її невеличкий колектив – проводжали Олесю на навчання до академії залізничного транспорту. Хоча обід був скромний, та Фазі теж дісталося смачненького. Як ведеться: посиділи якийсь час і вийшли на зовні: хто на перекур, хто "за компанію". Курці запалили, некурящі стояли просто так – розмовляли про загальне, давали напутні поради Олесі. Задоволена тим, що не треба стояти насторожі біля дверей, щоб побачитися з милими друзями, Фаза лежала неподалік. Начальник підійшов до неї, присів, і (диво-дивне) навіть провів декілька раз по голові, що навпевне повинно було означати – погладив.
– Ви подивіться, як  вона за всіма спостерігає!  А очиська хитрі й розумні. Про що ж ти розмірковуєш псина? –  енергійно зкуйовдив шерсть у собаки за вухами. Їй видно те не сподобалося бо відхилила голову. Начальник підвівся постукав долоню об долоню, скидаючи невидимі шерстинки.
– Може в минулому житті вона була людиною, – сказала Олеся. Вона теж підійшла до Фази, взялася гладити й лоскотати за вухами. – Уявляєте, якимось видатним ученим.
– Ну й загнула! – встряв у розмову Книш. – То все видумки. Собака – тварина, а тварина повинна знати своє місце і не крутитися перед очима. Я б оце показав би їй дрюком те місце... 
– Вона тобі щось погане зробила? – різко запитав Іван Петрович.
– Якби ще зробила, то давно б уже прибив, – розтяг в подобі усмішки тонкі губи. 
– Кого ви тільки любите? – спалахнула Олеся.
– Тебе. Ги,ги,ги, – ще ширше розтягнув губи.
– Все, досить! – припинив розмови начальник, – пішли посидимо ще трохи та будемо закруглятися, бо є ще робота на сьогодні.
Олеся продовжувала гладити Фазу.
– Петровичу, не дозволяйте її кривдити... – очі дівчини волого зблиснули.
– Все буде як треба, – і кинув недвозначний погляд на Книша. – Ми з Миколою нікому не дамо знущатися з нашої розумниці. Еге ж Миколо, – звернувся до чоловіка середніх років, який повинен тепер працювати на місті Олесі.  
– Само собою, – відповів той. 
  			                                
     ТУГА

Проминув після від’їзду Олесі тиждень, потім другий. Фаза захвилювалася. Вона ходила по території, навколо будинку підстанції, але не як звичайно – вона шукала. Раз-по-раз підіймала голову, принюхувалася зтиха скимлячи, а іноді завивала в голос. Виходила за ворота, де була доріжка якою жителі з навколишніх сіл поспішали до електрички. Підбігала до жінок, лякаючи їх, адже була чималою на зріст. Зрозумівши, що то не її Олеся, відходила сумно опустивши голову. Іван Петрович, як міг заспокоював собаку. Микола поводився з нею врівноважено, без сентиментів. Їжу приносив і більш нічого.
 З часом, собака припинила їсти. Лежала відвернувшись від тарілки і тихенько скимлила. Петрович розумів, що вона сумує за дівчиною. І так, і сяк намагався заспокоїти. Приносив куски любимої порібрини, умовляв, чесав за вухами – не допомагало.
 А потім Фаза зникла Не з'явилася до свого місця, ні того дня, ні в наступні...
– То й добре. Все одно користі з неї ніякої: жерла та вила, – сказав Книш.
– А ти їй багато їсти приносив! – ледве стримався Петрович.
– Ну-у, не приносив, але ж залишки від обіду кидав, – примирливо сказав той і ві-дійшов подалі від чоловіка.
Кожен з працівників підстанції по своєму поставився до зникнення собаки, але крім Івана Петровича, інші не дуже страждали від того. Щоправда, коли одного дня спрацювала аварійна сигналізація і з комірки де знаходилося високовольтне обладнання дістали обгорілі тільця двох котів, адже з десятьма тисячами вольт жарти небезпечні, начальник сказав:
– Ти ба, поки була собака, коти не швендяли по території.
– Хіба тільки коти, – вставив слово Книш. – Я онде кролика підгодовував, думав, набере жиру буде смаженя – зжерла ж стерво.
– Ачого ж ти її погано годував, – уколов того Петрович, згадавши, як одного разу, на своїй зміні, почув гавкіт. Вийшов, а  біля дверей придавлений вухастий і поряд Фаза. Дивиться відданими очима, а потім, – Гав, гав – бери,  мовляв,  ось, вполювала для тебе”. Лише після того, як відмовився, простягаючи їй зайця, забрала і напевно приховала до часу. Адже, окрім нього та Олесі, інші чергові не ситно годували її.
– Да-а, з собакою було не погано, – сказав Олексій. – Особливо з такою. Згадайте хоча б того п’яницю, на моєму чергуванні. Коли б вона не перехопила його біля високовольтних конструкцій, був би готовий труп. Як в Одесі кажуть: хіба це нам треба? 
– Така розумна не часто попадається, а їнша нам не потрібна, – підбив підсумок начальник, – Вистачить нам палених котів, пташок та ласок.

Проминув після тієї розмови тиждень чи й більше. Петрович зазвичай робив обхід обладнання. Вночі пройшов досить сильний дощ і чоловік вирішив оглянути ізолятори на стовпах, що стриміли у віддаленому кутку території. Олексій, під кінець чергування начебто помітив там іскріння.
 Іван Петрович обійшов навколо стовпів уважно придявляючись до ізоляторів, але там було все у нормі. “От працівничок, не захотів оброситися, мене підставив, – картав неголосно змінщика” Але добре, що перевірив, буде тепер точно знати, що там порядок. 
Він вже хотів продовжувати обхід, як  почув з боку великих барабанів, що лежали під огорожею ледь чутний стогін. На тих барабанах зазвичай транспортуються товсті кабелі, а тепер вони були порожні. “Нічого собі,”– майнула думка. Може хтось перелазив через огорожу та упав і поранився. Адже огорожа височенька. Щоб там не було, а треба подивитися. 
Підійшов ближче і від несподіванки спочатку остовпів. З-під одного барабана на нього дивилися очі. Такі очі були лише у однієї істоти. Чоловік присів навпочіпки і побачив на старій Олесиній куфайці те, що залишилося від великої дорослої собаки. 
– От-тобі й на!.. Та краще б ти втекла до якогось господаря, – він провів рукою по змокрілим очам. – Таку собаку за щастя мав би тримати кожен. Отак засумувати за дівчиною. Ми ж тебе всі любимо. – На ту мить Іван Петрович зовсім не думав про Книша. – Хіба ж можна так! 
Він говорив і говорив... Картав, умовляв, заспокоював і був упевнений, що собака його розуміє. Може вона й насправді його розуміла, а може була надто ослабленою, бо дозволила взяти себе на руки. Проте, рухом потопаючого, ухопилася зубами за куфайку.
– Добре, добре, заберемо й це, – лагідно сказав чоловік і  обгорнув нею Фазу. 
Собака вдячно і з довірою притисла голову до його плеча.

	            	З М І С Т

                Пора………………………..4
	      По той бік…………………9
	      Під вагоном……………....13
	      Перша зустріч…………….16
	      Олеся……………………...19
	      ФАЗА……………………..25
	      Минала весна…………….29
	      Господиня………………...32
	      Кліщі……………………...34
	      З милою серцю…………...37
	      Про каску………………....43
	      Сергій…………………......48
	      Малий рябко……………...52
	      Від'їзд……………………..56
	      Туга……………………….58

    Літературно-художнє видання
     
      Петриченко Геннадій Васильович

    	 ФАЗА		
                    Повість

           Редактор  А.Г. Радченко
 	Компютерний набір  Г.В. Огілько