ЄДНІСТЬ ІСТОРИЧНОЇ ДОЛІ - СПОНУКА ДО СПІЛЬНОЇ ВОЛІ 
"Той не мудрий, хто уявляє, що він все знає; той мудрий, хто усвідомлює своє незнання" - так писав Платон.  Так само Геракліт справедливо зауважив: "Всезнайство не свідчить про розум".
Запитайте у знайомих вам сучасних політиків, коли і в наслідок яких причин від України були відірвані українські етнічні землі Стародубщини, верхнього Посейм'я (Курщини), Слобідської України (Білгородщини, Вороніжчини), Приазов'я (Таганрог, Азов), Кубані, Брестейщини, Лемковини, Придністров'я і ви не отримаєте належної відповіді. Мабуть, тому, чому й нині Україна втратила Крим і фактично втрачає східні райони українського Донбасу - "ордло". Стара практика відгризанняісторичних земель України продовжується, незважаючи на міжнародне право та існуючі міжнародні угоди, тому що санції солідарних з Україною держав не спроможні замінити брак історичної свідомості народу, як свого, так і народу-агресора, тому що, як писав Микола Гоголь, того агресора пекло, ятрило, він хотів би всю землю, весь народ з Києвом і Галичем втопити у Чорному морі (повість "Страшна помста", глава XV).  Як не сумно було це визнавати, низька історична свідомість політиків, вчених, літераторів і журналістів залишається Ахілесовою п'ятою держави.   
Вітчизняні політики у масі своїй історично дуже погано освічені. Знання історичних дат чи подій не означає знання історії. Логіка розвитку подій у минулому мала би передати нам разом зі знанням подій минулого логіку, орієнтири і застереження на майбутнє. Якщо ж в суспільному просторі немає запиту на такі знання, то про знання історії говорити важко і безнадійно. Виною тому не тільки спотворена "академіками" історія, але й загалом надто скупе вивчення Історії України в школах України. Можна сказати й так: "щоб не лукавити, історики мовчали". Через це щораз чуємо про зазіхання сусідів на українські землі і давнє причитання всезнайок: "Кають князя Ігоря, бо втопив жир (мито - автор) на дні Каяли ріки". А що означають слова автора "Слова о полку Ігоревім" ніхто не цікавиться і не задумується над ними.
Всяке порівняння вразливе, але не у даному разі. Докори і звинувачення князю Ігорю за його самовільний вчинок не справедливі уже тому, що вони звучали від тих, хто не дбав про спільний інтерес держави. Чи не те ж саме чуємо ми й сьогодні на адресу президента Петра Порошенка від тих, хто у грізний час принишк у "віллах з краю", або відсиджувався в близькій "екзилі", проїдаючи там вкрадені у народу гроші? Автор "Слова о полку Ігоревім" вказує на притаманну українцям "традицію" - докоряти і сваритися поміж собою, - замість згуртування. Згадаймо тут  і про те, що об'єднання сил Русі-України відбулося вже навесні 1187 року, коли українськіі князі спільними силами вирушили на половців і цей похід був успішним. І похід полку князя Ігоря навесні 1185 року, і спільний похід князів навесні 1187 року були спрямовані проти свавілля половців, проти їх набігів на землі України, звісно, заради грабунку. Зауважмо на цьому тому, що за всю свою тисячолітню історію Україна не розширювалась за межі етнічних земель українського народу від Сяну до Дону. Так було за доби Геродота, так залишається й у наш час, за винятком втрачених земель України на Сході - від полкових Стародубщини, Слободи, Приазов'я, Придністроов'я до Берестейщини і Лемковини.
Давній досвід народу нагадує: "Там де заходить привітний тон, виходить здоровий глузд". Мудрість народна повчальна. Проблема тільки у тому, що й зло не спить і з ним потрібно боротися повсякчасно, пам'ятаючи трагічну історію, користуючись фактами, цифрами, аргументами. Так і колишня імперія, і СРСР виникли і творилися спільними зусиллями: матеріальний внесок України і внесок України людьми (жертвами) у "союз" не менший, аніж внесок росіянців-московітів. Московія, Російська Федерація - тільки один з членів імперії і союзу. Але, як у минулому, так і нині ми щораз чуємо "і те моє, і те моє теж" - чи не так? У роки голодоморів 1932-1933 року, у роки другої світової війни, у роки голоду 1945-1947 року загинули майже 15 мільйонів українців. А скільки тисяч українців були депортовані у вічну безвість? Хто знає? Чи не жаль людей? А як відреагували у Москві на християнське вшанування в Україні жертв тоталітарного режиму, всіх невинно убієних? Цинічно. Сміхом! Тому не Україна порушила "побратимську угоду" про Союз, а Москва весь час порушувала побратимську угоду отим "нє било і нєт". А з ким тоді підписувалися Переяславські угоди 1654 року і Союзна угода 1922 року? Невже з "іхтамнєтами"? Врешті, підписання Угоди про Асоціацію з ЄС це далеко не "биття горшків", а нормальний процес всеєвропейської інтеграції: чому ото "Газпром" на чолі з Кремлем просто-таки рвуться у Європу, в Турцію - в країни-члени НАТО? І чи не про те ж саме говорилося у гридниці Великого Київського князя Святослава у рік походу сіверського князя Ігоря на половців, коли "і німці, і венедиці, і греки, і морава" (і Ганза, прозвана "Хіновою") скаржилися на те, що "князь Ігор погрузив жир на дні Каяли-ріки"?  
"Слово о полку Ігоревім" - геніальний твір старожитньої української літератури. Для твору характерна фотографічність подій, а тому, коли мовиться про автора твору, то, звісно, він учасник описаного походу на нехрещених половців, Ольстин Олексич, який очолював полк ковуїв, воїнів, які розпочинають битву, готуючи для противника"живі шерешири" - "живі кліщі", або "живі лабети". Автор геніального "Слова о полку Ігоревім" - Ольстин Олексич - онука Прохора, ігумена Києво-Печерського монастиря у 1113 - 1125 роки (роки правління Київського князя Святополка) - був воєводою "многовойного" князя Ярослава з Чернігова. Ігор Святославович попросив Ольстина Олексича "у підмогу", як про це написано в "Повісті временних літ". Окремі епізоди життя ігумена Прохора Лобедника записані також в Києво-Печерському Патерику.
 Нам залишається тільки дивуватися майстерності автора "Слова о полку Ігоревім" тому, що авторський текст і художні образи твору виказують місця втручання в текст, майбутні спроби його русифікації, або фальсифікації. 
Так, воєвода Ольстин Олексич очолював у поході полк чернігівських ковуїв. Старовинне слово "ковъ" має значення "інтрига". Воїни-ковуї коверзують" своїми діями для того, щоб завести противника в "кліщі" - "шерешири", названі так від німецького "Schere" - клешні, ножниці. Цей маневр - брати в кліщі - наглядно показано у фільмах про запорожців, коли передовий загін після своєї атаки уміло відступає, заманюючи противника в лабети - "живі шерешири", а засадний (основний) полк наносить противнику вирішальниі бокові удари. Автор "Слова о полку Ігоревім" Ольстин Олексич вважав можливим провести цей маневр біля ріки Каяли ("Каяла" нині - ріка Нагольна) - "Тут би копієм приламати, тут би шаблями потручати о шоломи половецькі, на річці на Каялі". Хто з "академіків" знав чи нині знає, що в українській мові дієслово "приламати" мало значення "брати в лабети", що в грецькій мові передається дієсловом "lambeno" - "нападати на ворогів з флангів" - "брати в лабети".
Назва воїнів "многовойного Ярослава Чернігівського" зустрічається у творі ще два рази: перший раз - "телєги" ("Се телєги кричать опівночі, до ріки лебединці розпущені") та у словах про"чернігівських билей". У назві стрільців "телєги" вжито грецьке "tele" (telos) - частина війська, загін, полк (латинь "legio"), а у назві "билі" використане старонімецьке  слово "billi" - бойовий топірець, кам'яна сокира, меч; індоєвропейське "bhil" (рубати). Значення "рубати" вжито в українських топонімах "Рубанка", "Шайтанка" (в німецькій мові "scheiten" - сікти, рубати). Константин Порфирогенет  -"Багрянородний" - в своїй  книзі "Управління імперією", яка написана у 950-955 роки, назвав чернігівських воїнів "теліуці" - "телєги" (для порівняння: "теліуці Чернігоги" у Константина Багрянородного і "Чернігівські билі" в "Слові о полку Ігоревім").  
Нині можна почути про "хотєлку" сусіда захопити  Січові землі України. Всі землі від Сяну до Дону віками политі кров'ю українського козацтва. Згадаймо, що Осмомисл Галицький Ярослав у XII сторіччі "закривав королеві шлях в Дунаї", а сіверський князь Ігор йшов "до Дону Великого", щоб звільнити шлях "до Синього моря" (раніш Озовське море); що князь Святослав Великий Київський "витурлив поганого Кобяка з Лукомор'я" - саме з цих теренів України; що битва полку князя Ігоря відбулася біля Каяли-ріки, а нині - Нагольної, назанної так від грецького слова "nagios" ("agios") - святість, яка передбачає "спокуту" - "покаяння". Саме тому згадана у творі ріка Каяла - про ріку Нагольну (ріка Спокути). Про образ Каяли у назві ріки Нагольної нагадують й сучасні топоніми побіля ріки: Благівка, Дар'ївка, Тарасівка (грецькою "tarasso" - страшити, приводити в трепет), які нагадують про образ "Каяли". Тут же знаходиться топонім "Карпове-Кріпенське", яке нагадує про "жир" (грецькою "karpos" в переносному значенні означає "прибуток", "жирове"), або, як називають таке місце чехи, - "Жирков" (на межі з містечком Еберсбах в Оберлаузітці). Значення топоніма "Кріпенське" вказує на "таїну" (грецьке "krypte" - таємне, заповітне місце). 
Що всі дослідники "Слова о полку Ігоревім" демонструють незнання історії і української мови свідчить нерозуміння авторського вислову"Земля Трояня" - Земля Віри, названа так від шведського "tro", німецького "Treue" - віра, стійкість. В грецьких історичних джерелах Україна називалася "Хриса", Йордан називає українців "анти" від грецького слова "ante" - "молитва". Аналогічне значення мають авторські вислови: "вічі Трояні"," стезя Трояня", "Трояній жереб". В топоніміці України від Сяну до Дону зберігається образ Святої Церкви, а центром Києва проходить Хрещатик - Шлях Молитви - "Хресний Шлях" - Шлях до Оранти.
Для пояснення того, як відбувалася зухвала фальсифікація тексту "Слова о полку Ігоревім", процитуємо тут ту частину "Золотого слова" Великого князя Святослава Київського, у якій він звертається до переяславського князя Володимира. Після слів "Се урими кричать під шаблями половецькими, а Володимир під ранами. Туга і тоска сину Глібовому", раптом у тексті виникає Всеволод з Москви і вже наступні слова, які були сказані князю Володимиру Переяславському, якби, приписуються далекому від Києва Всеволоду: "Аби ти був, то була ви чага по Ногаті, а кощей - по Резані". Ті "спеціалісти" в комісії Мусіна-Пушкіна, хто вчинив цю вставку в первісний, авторський, текст, продемонстрували, з одного боку, елементарне незнання історії, профанацію, а, з другого боку, допустили звичайний промах, недогляд.
Так, назва "чага" стосується так званих "чагатайців" (а не "рабинь" на продаж), тюркського населення, яке згодом влилося в узбецький народ, будучи й там тривалий час причиною конфліктів. Отже, вислів "то була би чага по ногаті" означає, що бухарські купці (чагатайці) у ту пору  володіли приволзькими землями за Доном (про що нагадує "Гусь Хрустальний", бо "чага" означає "гуся", а в санскриті "чага" - цап, козел). Назва "Ногать" стосується ріки "Ітиль" (Волга), бо "ita" (iteo) якраз і означає "ходу" (Ногать). Аналогічно вираз "а Кощей був би по Резані" свідчить про т. з. "Доменську волость" біля ріки Ока (Резань) де правив той самий "демон" - "Кощей". І тоді запитується: Як міг Всеволод з Москви "Волгу весли розкропити, а Дон шеломи вилляти", якщо над Окою-Резаню панував Кощей (біля ріки з назваю "Хава" - звідси "Хаванщина", або "Хованщина"), а перевози товарів Ногаттю-Ітилем були під контролем тюрків-чагатаців? Очевидно, що царські фальсифікатори геніального "Слова о полку Ігоревім" розірвали слова звернення Великого Київського князя Святослава до Володимира Переяславського, який саме й міг тоді "Дон шоломами вилляти а Дніпро веслами загородити" - так цей авторський вислів зберігся в ремейку "Задонщини", яка невільно стала свідком фальсифікації. Та й то: кількість слів у зверненні князя Святослава до інших князів становить від 45 до 75 лексичних одиниць, а звернення до знаменитого на той рік Володимира Переяславського при фальсифікації вкорочене до 11 слів. Чому так? Тому, що слова звернення до Переяславського князя були розірвані, щоби прив'язати до "Слова о полку Ігоревім" далекого від метропольного Києва мещерського "москвича" на ймення "Всеволод". Чи міг Великий Київський князь Святослав у своєму "Золотому слові" до українських князів, згадувати і запрошувати в Київ Всеволода з Московії, яка грабувала Київ у 1169 році? Без сумнівів - Ні.
"СЛОВО О ПОЛКУ ІГОРЕВІМ" - ОБЕРЕГ УКРАЇНИ
Завдання істориків, які в грізний час агресії принишкли в інститутах історії та археології, полягає у тому, щоб спокійно, виважено відреставрувати твір старожитньої української літератури й видати його для освітян і просвітян у первісному його вигляді з Тризубом і барвами Берегинь України - Святої Премудрості Софії і Святої Богородиці Пірогощої - Державної Богоматері, барви яких "золотиста" (барва Церкви) і Святої Богородиці, барва якої "синя" (небесна барва державності). Назва Тризуба у тексті твору -"Трикус" вжита від латинського "tricuspis" - "тризубець". Тризубець - символ зачаття і розвитку (розмноження). Центральна вісь символізує Матір-Роду, а дві бокові вісі присвяченв двом Берегиням землі - Богині Молитви (Місячній) і небесній Володарці ("Домаха") - Провідній зорі. Земні обереги України і українського народу - Рідна Земля, Держава і Церква.
МИНУЛЕ Б'ЄТЬСЯ ЛУНОЮ
На минулому році Верховна Рада ухвалила Постанову про зміну п'яти географічних назв в різних областях України, повернувши також первісну назву старовинному Переяславу на річці Трубіж, що цілком справедливо. Місто Переяслав згадане у Геродота (V сторіччя до нового літочислення) під книжною назвою "Гелон". За грецькою версією аналогічне ім'я-титул мав один з перших братів-скіфів - Гелон, У версії Геродота ім'я цього ж таки брата - "Арпоксай" (Геродот. "Історія", книга IV "Мельпомена", див.: §§§ 6, 10, 108).
Чому старовинний Переяслав є тим самим "Гелоном", а не Старобільськ, як вважають деякі з вітчизняних істориків. Річ у тому, що грецький варіант назви - лексема "h'elon" (h'elon) має усі значення староовинного українського слова "яса", яка присутня у назві "Переяслав". Інфінітивною формою слова "h`elon" слугує слово "aїroo" /читається: ero/, яке має значення "піднімати", "давати сигнал", "здійснювати похід" (війська, кораблів), "відправлятися з військом", "відпливати на кораблі", "підніматися в дорогу чи в похід". Це значення має слово "яса" - "оголошувати збір в похід". На пам'ять про таке значення назви "Переяслав" назване сусіднє містечко "Гайшин" (німецьке "heischen" - "веліти", як це слово вжито в "Слові о полку Ігоревім" - "Дів кличе вверху дерева, велить ...") та місто Яготин (німецьке "jagen" - "гнати", "посилати" - у вислові "Посилав Боян десять соколів на стаду лебедів" - на воїнів-лебединців). Та й назва ріки "Трубіж" означає не що інше, як "оголошення яси" - "сурмити збір в похід".
Друга важлива ознака, згадана у Геродота, - опис місцевості довкола міста Гелон, яке було оточене дерев'яним муром, високим і цілком з дерева, а довкола був ліс, озеро, болото і очерет. Недалеко від Переяслава і Яготина знаходиться озеро і ріка з назвою "Супій", а ця птаха з родини яструбів на латинській мові має назву "Vultur" (Vulturio), а на грецькій мові - "Arpe" в грецькому варіанті імені одного з братів-скіфів - "Арпоксай". Грецьке "arpe" (h`arpa) - назва сокола, або яструба; птаха Гарпія уособлює віхор, бурю, Ці образи присутні в тексті "Слова о полку Ігоревім" і використані як нагадування про місто Віщого Бояна - наказного гетьмана запорізьких Січей. Переяслав - гетьманське місто і ніколи не відділяло себе від метропольного  Києва, як Метрополії всієї України, як мудрують деякі історики минулого Русі-України.
Ріка Трубіж згадана у 550-555 роках у історика Йордана під його назвою "Ерак". Саме тут, біля ріки Трубіж (Ерак) відбулася битва під проводом Баламера (Болеслава) проти війська остроготів під проводом Вінітарія. Назва ріки "Ерак" вжита на основі аориста "era" того ж таки грецького слова "airoo" /ero/ - оголошувати ясу, сурмити збір у похід - "Трубіж". Ім'я "Баламер" утворене від композиту двох грецких слів: "bala" - блискавка, грім та "meros" - належний до роду, прославляючий свій рід. Себто, Баламер - Громовий, або "Болеслав" (грецьке "baloo" або "bola" - однокореневі і однозначні за своїм значенням слова: кидати, вражати, стріляти, удар блискавки, промінь сонця; для пор.: балістика). 
Сумліний історик Йордан, будучи готом, вжив по відношенню до переяславців назву "альтціагіри" (Altziagiri), яка утворена від латинських слів "alte" (altius) - вище, вишина та "agieren" (agite) - кликати, скликати агітувати (оголошувати ясу). При тому, латинь "altius" (вище) цілком відповідає грецькому "pere-" та українському "пере" у значенні "вище", "понад", "навкруг", "довкола", "через" (пере-силити, пере-могти, пери-метр, пересікти, передумати). Це значення вжито у назвах міст України: Перемишль (побіля ріки Сян, як присвята небесному Місяцю), Пересічень (побіля Дністра), Пересопниця (біля Прип'яті). Якщо з'єднати ці чотири топоніми лініями, то утвориться Андріївський хрест, як прообраз корабельної мачти. Річ у тому, що володар Тризуба Посейдон-Стрибог - бог вітрів, морів і океанів в "Одісеї" Гомера названий "мужнім", як і "Андрій" - "мужній", а богиня Місяця Артеміда має також назву "Морська". Стрибогу присвячена назва ріки "Збруч" (той, хто піднімає морські хвилі - "збриж"), поряд з якою знаходиться містечко Авратин (від латині та грецького "avra" - вітер, повітря).
Отже, за свідченнями Геродота, вік місту Переяславу-Гелону - чималий: 2500 років. Чи не "ліпо було би" вітчизняним історикам переглянути свої куці погляди на історію Античної України? У зв'язку з порушеним питанням про минуле, потрібно звернути увагу істориків на неприпустимість неуважного ставлення до сучасних перейменувань, наприклад, села Рачки у Вінницькій області на назву "Подільське". Назва "Рача" і нині зберігається в Грузії, це історична область, а в основі назви було використано санскритське слово "rac" (ratsch - "рач"), яке означає "творити", "споруджувати", "дбати". Себто, назву "Рачки" правильно було би змінити, якщо комусь так вже судомить змінити фонетику назви "Рачки", на назву "Творче", "Дбайливе", або "Рачне". Українське дієслово "рачити" означає "дивитися", а тому не виключно, що в селі Рачки проживали козаки, які сторожили кордони України, наприклад, несли службу в місцях, де нині знаходиться містечко Вилкове (санскрит "vilok" означає "стежити", "дивитися").
У своїх нарисах автор не один раз наголошував на тому, що неповага істориків і влади до вітчизняної історії, до діянь і слави пращурів завжди відлунюється в долі нащадків. Всі ми розуміємо, що покоління радянських істориків не мали змоги отримати у свій час належну класичну освіту (вивчати класичні мови - грецьку і латинь, читати праці іноземних істориків в оригіналі і т. і.), що не могло не вплинути на рівень історичної науки в країні. Настав час нагаяти втрачене у минулих роках. Бо ж "Був час", - як писав Микола Гоголь в своїй повісті "Страшна помста", - " коли ніхто не смів перечити козацькій силі".  
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень (Австрія)