ЯК КОРМЧИЙ НЕОБАЧНО СКРИВДИВ ПЕЧЕНІГІВ І ПОЛОВЦІВ.
Вчений люд (і не тільки вони) здебільшого негативно ставиться до новаторських підходів в дослідженнях минулого, особливо, якщо нові методи суперечать їхнім власним працям. У таких випадках потрібно з розумінням ставитися як до самих вчених, так і до здобутків цих представників т. з. класового світогляду в історичній науці. Врешті, так, через суперечності, розвиваються наукові напрямки в самій історичній науці. Звісно, якщо представники такої боротьби не використовують заборонених методів боротьби - партійні органи, спеціальні служби та елементарне кумівство.
Так трапилось, що недавно в ЗМІ керівник однієї з країн несправедливо скривдив печенігів і половців, порівнявши їх з коронавірусом. Річ тут, однак, про те, що майже 20 років тому на сайті НКЦ України в Москві був розміщений цикл статтей про етнонімію України, у тому числі, про значення назв "печеніги" і "половці". Однак, всі публікації, раптом, були стерті на вимогу не то якоїсь "бузини з городу", не то якогось "київського дядька", бо бачте, їм не сподобались пояснення назв. 
Показова у зв'язку з цим етимологія самоназви євреїв. Порівняйте арамійське ""ibray", або "ebray" та древньо-єврейське "ibhri" - "той, хто прийшов з-за ріки", "той, хто переплив на другий берег ріки", себто, міфологічно - переселенець "в землю обітовану, в рай". Можна додати древньоєврейське  "ebera" - переходити, пересікати ("eber hanahar" - з того боку ріки"). Ці приклади взяті з словника "Jüdisches Lexikon", 2. Berlin. 1930, S. 1470). Є це слово і в індоєвропейській лексиці, дещо іншого значення, але, можливо, прив'язане до водного характеру роботи на переправах через ріку: "ebhros" - мокрий. Категорично стверджувати не можна, але слово спонукає до роздумів. Так, мабуть, сталося і у нашому випадку: не всі, хто переправляються через ріку "євреї", але назва "єврей" виникла від ролі "переправ" на ріках, бо переправи через ріку виникали на торговельних шляхах, в місцях товарообміну і лихварства. Наведемо тут інший приклад. 
Вважається, що термін "probaton", грецький по творенню, має значення "дрібна рогата худоба", з часом його тлумачили як "вівця", бо в стаді з різних домашніх тварин, вівці йдуть попереду: pro-bainein. Але таке припущення не вірне, адже, словом "probaton" первісно називали як великий, так і дрібний скот; по-друге, у греків не було змішаних стад; насамкінець, слово "probainein" не означає "йти попереду". Насправді, слово "probaton" належить зближувати з "probasis" (рухоме) майно. А вівцю стали називати "probaton" через те, що її розглядали як основний приклад "майна, яке рухається", на противагу  майну, яке зберігають в скринях (keimelia). .
Чому, раптом, виникла необхідність звернутися до майнової термінології господарства з часів Гомера? Вся проблема у тому, що в біблейську пору існували народи, які майже на протязі всього життя покоління перебували у мандрах, а все своє рухоме майно вони називали "πατξινακια" /patxinakia/, де перша частина назви "pat-" (pathi-) передає значення "дорога", "шлях", "стезя", а друга - грецьке "ξυνη" /xina, ksina/ має значення "громадське майно" - "κοινος" (латинь - com-munis). Таке майно можна розглядати як "громадське", "спільне", навіть, "державнае", як, наприклад у назві "Хазарія" (гебрейське "khasar" - "йти і повертатися" - ходити туди-сюди). На території України відомі релігійні громади, які мають спільне майно (храм, релігійна начиння), при тому, таке громадське майно називається "рухомим" - куди йде громада, туди й рухається майно, як сказано в "Листі до євреїв" - "Тому, що ми не маємо тут міста для осідлості, а шукаєм майбутнє" (глава 13, вірш 14). "Як йшли праотці Ізраїлю через пустелю з благословіння Божого, так рухається і наша громада через час і світ - і знає одночасно, що цей шлях не є безцільним бродінням, яке завершується беззмістовною смертю, а що цей шлях веде до мети, яка є Бог".
Таким, або майже таким, був мандрівний шлях печенігів, про яких не дуже розумно згадав кормчий сусідньої країни. Згідно зі свідченнями, печеніги прийшли в Україну не раніше 889 року, ніби то з Приаралля і розселилися в Понизі Дніпра, який розділив їх на тюркську і хазарську частини. Печеніги ділились на 8 колін і 40 родів. Північною межею печенігів була ріка Рута (німецьке "Rute" - прут, різка, але іспанське "ruta" - шлях, дорога). Аналог назви ріки "Рута" - ріка Прут. Що стосується літописної назви "печеніги", то вона (назва) могла бути утворена від слов'янської назви громади "печище" - "толк", як "релігійна громада". В "Повісті временних літ" їхня назва "толковини". Толковини згадані також в "Слові о полку Ігоревім" - "Сипали мені зношеними тулами поганих толковин великий жемчуг на лоно та перечили мені" (в тексті "негуют мя" від латині - "nego" - перечити). У X сторіччі за часів княжіння Святослава Ігоревича "толковинами" називалися жителі Придністров'я. Біля ріки Прут знаходилася громада, яка мала назву "Гутпіуда" (від слів "Gut" - "добро", "майно" та "piuda" - "язичницький народ" (толковини). В грецьких джерелах ця громада згадана під назвою "Πατξινακια" - "Патксінакія". Українська назва людей які були об'єднані в толкаи-печища -"печари" має відповідником латинь "cryptae", "fauissae", а латинське "crypta" - печера, вертеп, яскиня, при тому, що латинь "fauissae" - печери підземні. Такі печери були недавно відкриті на Тернопільщині. 
Отож, печеніги сусідили з тиверцями на Подолії. Як відомо, частина тиверців перейшла на Закарпаття (рутени, або русини), а частина мігрувала на північні землі. Там, на Валдаї, ще й нині можна знайти топоніми, які відлунюють подільською минувшиною: літописна назва "тиверці", як і давнє місто "Тиврів"названі від санскриту "tivra" - палкий, суворий, строгий, а на Валдай занесена їхня старовинна назва "Лихославль" та "Ярославль" ("ярий" - палкий, гнівний). Що стосується назви міста "Тверь", яку вважають похідною від назви тиверців, то вона була утворена від старонімецького слова "twer" ("twerh", "dwer", "quer" - "поперек") і повторює назви "Пересічень", "Тирасполь" (санскрит "tiras" - поперек:"місто-переправа" через ріку; переправи, броди). Звідси й назва населення -"бродники", тому, що вони або проживали у містечках з "перевозами-переправами", або займалися перевозом. Існування "бродників" на Дністровських бродах відоме історику Йордану (VI сторіччя): він їх називає "спалами" від грецького слова "σπαω" - тягнути, волочити, витаскувати; але укладач списку "Баварського географа" (VIII-IX сторіччя) вже називає бродників "форсдерами"(шведською "fors" - пороги на ріках; форсувати ріку - переправлятися на інший берег). В "Слові о полку Ігоревім" колона (полк) воїнів князя Ігоря Святославича "розпущена" перед форсуванням ріки ("ріці лебеді розпущені" - себто, розпущена колона воїнів-лебединців).  
Необхідно завжди з розумінням ставитися до вживаних письмових назв населення України в іноземних джерелах. Так само обачно потрібно ставитися до назв, вжитих вітчизняним літописцем відносно того чи іншого населення України, як у випадку з "печенігами", або й з "тиверцями".  Писемна назва не завжди вживалася тим населенням, якого така назва стосувалася. Це, здебільшого, термінологія "канцелярська". Так, батько історії Геродот по відношенню до населення між Тірасом (Дністер) і Гіпанісом (Південний Буг) вжив назву "калліпіди", де латинь "callis" має значення "стезя", "шлях". В індоарійській лексиці таке значення має слово "dola" - шлях, стезя і доля людини (як життєвий шлях)і саме це слово у значенні "transitis per viam" - "йдучі шляхом, дорогою" -  було вжито у назві "Подолія" (на основі латині - "Калліпода"). Таке значення має грецька назва "язигів-метанастів", що теж може стосуватися релігійних громад "печенігів" ("μεταναστασις" - переселення, перехід). 
Для порівняння наведемо ще декілька прикладів. Так, значення "перейшов", "пройшов" має єврейське "avar", яке могло бути використане у назві "авари" (стосується українсських "бродників"); єврейське "khasar" (повернувся) звучить у назві "Хазарія". Персидське "avar" має значення "бродяга". Санскрит "avara" - "нижній", "дольний" (пор.: "юдоль земна"), але латинь "avarus" - лихварський ("лихвар" - позичає гроші за проценти). І ще одне важливе зауваження. В роки, коли київський князь Володимир ходив на уличів і хорват, чимало з них переселялися на захід, але в тамтешніх хроніках не зустрічаються українські назви цих переселенців. Саксонські, чеські, франконські, баварські літописці давли переселенцям свої назви: "венди" (для пор.: назва поселення на Подолії - "Вендичани" і літописна назва "венди").
А ось назва згаданих кормчим сусідньої країни "половців" означає "коневоди" . В грецьких і латинських джерелах вони названі "гіппомольген", або "гіппоподи" (наприклад, у Овідія). Річ тут у тому, що латинь "polea" у назві "половців" має значення "кінське стадо" - "стадо коней", як і грецьке "ιππος" (латинь "equus") - лошак, кінь, кобила. В грецькій мові "ιππων" (hippon) - конюшня. Ріка з назвою "Гіппакіріс" у Геродота нині називається на англійській лексичній основі: "mews" - стійло, стайня, а назва ріки "Міус" означає "Конюшена". Хоча, у Геродота назва "Гіппакіріс" мала сакральне значення: "глава вершників" (богиня, бог).          
 Оксентій ОНОПЕНКО
Відень