СУСПІЛЬСТВО ЄДНАЮТЬ РОЗУМ І МОВА (Ціцерон)
За півтори тисячі років до наших днів історик Прокопій Кесарійський засвідчив: "Анти і склавини не управляються однією людиною, а здавна живуть в народовладді" ("Історія війн", IV, 21). Сам Прокопій нічого не написав про те, чи було "народовладдя" склавинів і антів прогресивною на той час формою правління чи ні. Однак, така форма правління вже явно суперечила досвіду греків раннього Середньовіччя. Старі демократи греки говорили: "Οπου λαλουν πολλοι κοκκοροι, αργει να ξιμεροσει" - "Де багато півнів співає, там повільно день світає". Інакше кажучи, де багато людей зразу втручаються у справи, там ніколи не буває ладу. Хоча б, наприклад, у захисті кордонів своєї ойкумени, а відтак, в протистоянні тогочасним людоловам і торгівлі людьми, не згадуючи про втікачів від правосуддя, про що можна прочитати у перших договорах Русі-Украни з Візантією.
 Наступні століття засвідчили трансформацію форми правління в Україні. Якщо князь Ігор, ніби то, був посажений на владу, його влада була успадкована княгинею Ольгою і сином Святославом, то князі Володимир і Ярослав брали владу силою, а ось великий Київський князь Святослав, з повагою згаданий в "Слові о полку Ігоревім", на правління обирався шість разів. Народовладдя українців - не найкраща з форм правління, але кращої людство ще не придумало і тому застереження Івана Колединського (Мазепи) - "Не всім, браття, панувати" - вкотре повисло у повітрі. Ось і нинішній президент проголосив на весь світ, що "в Україні - всі президенти". "Теледемократія" зробила свою справу: вибирай - не хочу. Тут жодна діалектика не допоможе. У власників телеканалів своя правда і сила, і воля. Однак, повернімось до склавинів і антів Прокопія з Кесарії, до тієї пори, коли телебачення ще не було.
В "Гетиці" Йордана, яка була написана в середині VI сторіччя (550-560 роки), зазначено, що склавини мешкають "від Нови-Сада до Дністра", анти - "від Дністра і верхів'їв Вісли до Дніпра і Чорного моря", альтціагіри і савіри мешкають за Дніпром до Меотиди (Азовського моря) і до Понту Евксинського (Чорного моря). Про яке саме населення України Йордан вжив назви "склавини", "анти", "альтціагіри", "савіри"? Для розуміння Йорданових назв їх потрібно перекласти зворотно. Так, в перекладі з латини "Sclaueni" - "буковинці" ("clauus" - бук, прут, кий). "Буковина" - назва богині небесної Провідної зорі, атрибутом якої слугує "жезл", "бук". В старій грецькій мові вказівний жезл має назву "θυρσος", тому в літературі "буковинців" називали також "агафірсами". Друга назва - "Ανται" - в перекладі з грецької - мови - "волиняни" ("αντη" - молитва). Грецький письменник початку IV сторіччя Євсевій вжив до земель антів назву "Хриса" тому, що грецькі слова "αντη" і "χρηςω" синонімічні і мають значення "молитва". Так, - "Хриса", - в "Іліаді" Гомера названо острів "Мальта", а його сучасна назва вживається від хеттського слова "maltai" - молитва. Йордан пояснив вживану греками назву "Скіфія" назвою "Оїум", скориставшись грецьким словом "οїω" - "scio" - думати, вважати; віра, credo. Автор "Слова о полку Ігоревім" не забуває прадавній поетичний образ назви "Україна" і вживає до України образ "Земля Трояня" - "Земля Віри" ("Treue", "tro" - віра, credo). Первісне значення назви "Волинь" означає образ "Молинь" (Молитва, Litania), а образ молитви, як "волі людини" можна передати грецьким словом "λημ", яке збережено у назві "лемки" - "люди молитви". В сучасній історичній лінгвістиці всі ці елементарні речі й досі не усвідомлені. В списку "Баварського географа", який був укладений у першій третині IX сторіччя, населення Галицького королівства (Sic!) назване "черіяни" (від дунайської латині "cere" /чере/ - просити, молити); населення Полянської землі назване "сіттичі" (від добре відомого дієслова "sitte" - сидіти, жити, сидіти на троні); козацьке населення на схід від Дніпра назване "стадичі" - козаки-гетьманці (від назви наказного гетьмана - стадник, Ωрів, або - Хорів). Всі писемні назви населення України, які вжиті іноземними географами, істориками, або купцями, легко і надійно прочитаються і локалізуються там, де проживають їхні нащадки сьогодні: Буковина, Галичина, Лемковина, Волинь, Полісся, Подолія, Поляни (назва походить від грецького слова "πολιας" - Рідна земля, Головна частина країни, або - Метрополія), Сівер (савіри), Переяславщина і похідні Січі (назва "альтціагіри" утворена від латині "altus" та "agieren" - скликати у похід - Трубіж, або Яса). Сучасні вчені (історики, лінгвісти, географи) недбало використовують історичну спадщину України в науковій, освітній, просвітницькій діяльності, а головне - в політиці. Незнання історії мстить. Причини такого стану речей різні, але криються у тому, що догми минулого наскрізь просякли історичну науку, а відтак минуле мстить невігласам. Бо, якщо вчений не знає, що назва ріки "Короча" на Слобідській Україні присвячена Богині Ранку, яка "вкорочує" зиму і ніч (день "Корочун" приходиться на 25 грудня, а це означає, що тут День світає над Україною), то вождю сусіднього племені начхати на українських півнів, які "співають перед світанком". Для того вождя "Харків - русскій город", незважаючи на те, що грецьке "χαρ", "χαρις" у назві міста означає Радість Світанку, який "солов'ї веселим співом зустрічають" (так зазначив східний кордон України автор "Слова о полку Ігоревім"). Чому ж ці історичні свідчення не використовують українські політики? Адже мало сказати "У нас є своя історія".  Хіба цього досить? Потрібно винести ці слова і образи на Суд Божий. Однак, в українській внутрішній і зовнішній політиці бракує наукового підгрунтя і аргументації, які мали б бути винесені на сторінки не тільки наукових видань, озвучені в аудиторіях, але й сказані на міжнародних форумах. Національний і міжнаціональний світогляд формуються завчасно, заздалегідь, чого майже не відбувалося в Україні. Отак і дожили до часів, коли в українському місті Суджа (ця назва означає "судження" - осуд і міркування) отаборилися половці з "градами". Неправда, що історична наука погано фінансується. Скоріше, бракує кадрів які здатні творити попит і поєднувати інтереси учасників ринку так, як це давно відбувається в потужних корпораціях світу, які спрямовують значні кошти на дослідницькі і конструкторські роботи. Звісно, не лише економічні інтереси учасників ринку, але й діюче законодавство України повинне спонукати бізнесменів до витрат на науку, у тому числі - історичну (згадаймо про туристичний бізнес і суміжні з ним галузі). Звісно, фінансування фундаментальних і гуманітарних досліджень значною мірою відбувається з державного бюджету і тому роль законодавчого органу України зростає. Якщо український народ не хоче опинитися під колесами майбутнього, він має дбати про свій науковий розвиток.  
Ось тому й виникає запитання: "Чи є українці достатньо інтелектуальними? Чи достатньо вони інтелектуальні і гнучкі для реалізації тих завдань, які ставляться перед кожним з них в умовах постіндустріального суспільства від його основ до вершин?". Сумніватися у цьому немає причин, навіть якщо іноді й виникає іронія відносно деяких пересічних інтелігентів. Навпаки, IQ (Intelligenzquotient), як свідчать вибіркові конкурси, не поступається такому ж IQ у сусідів, якщо не вищий у порівнянні з ними. Що стосується інтелектуального багатства, то воно дивовижне, хоча у багатьох випадках інтелектуальний потенціал народжених в Україні реалізувався за кордонами України. Це, знову таки, веде до прикрого висновку, що в Україні немає достатньо сприятливого соціально-економічного клімату (стимулів) для реалізації  інтелектуальних здібностей. Або ж, він, цей клімат не достатньо дружній для інтелектуалів. Хтось з них емігрував у пошуках хліба насущного, а хтось виїхав на навчання в надії на успіх. В Україні бракує не так інтелекту, як знань і прагнення отримати знання і перетворити їх (знання) в товар. Певною мірою це загальноєвропейська проблема: людині з середньою спеціальною чи з середньо-технічною освітою знайти собі роботу в рідному місті значно простіше. 
Зовсім інший масштаб умов роботи потрібен для реалізації  ідей і проектів таких велетнів науки і техніки як Юрій Котермак, Стефан Стубелевич, Іван Пулюй, Олександр Засядько, Ігор Сікорський, Георгій Харпак, Юрій Кондратюк, Сергій Корольов, Валентин Глушко, Володимир Челомей, Михайло Янгель (батьки родом з Чернігівщини, а прізвище утворено від англійського слова "young" /yang/ - родове "Юнак"), Архип Люлька, Олександр Івченко, Анатолій Александров, Володимир Семеніхін та багато інших вчених, конструкторів, народжених в Україні. Цей список можна продовжити представниками інших наукових напрямків - фізики, математики, біології, мікробіології, медицини, археології, чимало з яких знайшли практичне визнання за межами України (дивись, наприклад, книгу Василя Шендеровського "Нехай не гасне світ науки" у 2-х томах, видану у Києві у 2009 році під редакцією Емми Бабчук).
А наразі гляньмо на передвиборчі програми і списки партій і мажоритарних кандидатів в Верховну Раду України і уявімо, що там 73% загального числа обраних будуть становити "слуги" від "шоу-бізнесу" та інших суміжних "бізнес-інтересів". І хто з цих "шоу-менів" та "продюсерів" буде здатним осягнути структуру і стан речей у вищій школі України, в науці і освіті, хто зможе внести потрібні законодавчі проекти на розгляд і ухвалення у Верховній Раді України? Всі галопом кинулись захоплювати крісла депутатів, не маючи елементарних знань про сучасні тенденції у світовій економіці, політиці, на міжнародних ринках товарів, послуг, робочої сили, тощо. Враження від новин з перевиборчих гонок, поки що, не втішні. Себто, свою функцію - обрати у Раду найбільш підготовлених і дієздатних - нинішні вибори можуть і не виконати.  В Верховну Раду попадуть здебільшого продукти "теледемократії". 
Коли мова заходить про інтелектуальний рівень майбутньої Верховної Ради, то всі виборці повинні пам'ятати, що сучасна економіка - це високоінтелектуальна економіка. На ринку виграють ті країни, техніка, технології і робоча сила яких більш ефективні. Щоб українська економіка ставала більш інтелектуальною і більш ефективною, її партнерами мають бути високоінтелектуальні економіки. У високорозвинених країн у цьому питанні давно існує непорушний консенсус: З розумними і сам стаєш розумнішим.     
П'ЯТА ПРЕЗИДЕНТСЬКА СИМФОНІЯ - ЕВОЛЮЦІЙНА
"Засватана дівка - всім до вподоби!". Так і з українською демократією. Такої величезної черги в український парламент за всю історію України ще не було: претенденти йдуть лавами, - хто через партійні списки, а хто мажоритарно - прагнуть потрапити в Верховну Раду, а це явна ознака росту позитивних очікувань. Правда, не всі з претендентів, - будь вони з числа 30% прихильників Володимира Зеленського, або з 14% тих, хто голосував за Юлію Тимошенко чи з 12% прихильників Юрія Бойка і так далі - здатні подякувати "не злим тихим словом" п'ятому Президенту України Петру Олексійовичу Порошенку, тій людині, яка найбільше посприяла тому, щоб "дороги" на Київський Олімп були широко відкриті молодим і щоб в Раді шанувався досвід старіших політиків, якщо вони того гідні.
Оскільки парламент нагадує собю симфонічний оркестр, а симфонічна музика, охоплює майже всі інструментальні жанри - від великих до малих п'єс, а на першому місці тут - симфонія і складається вона з чотирьох контрастних частин, - то розглянемо ці частини демократичної симфонії Петра Порошенка, як вони були об'єднані ним за п'ять років в єдину за задумом державотворчу композицію. 
I. МОРАЛЬНІ ЗОБОВ'ЯЗАННЯ
Конституція України і структура влади встановлюють для Президента цілком визначені обов'язки, за які Президент Україи не може і не повинен виходити, щоб не порушувати принципи розподілу влади. Крім того, за п'ять минулих років на посаді Президента України Петро Олексійович Порошенко зумів успішно продемонструвати не тільки репрезентативну роль найвищого посадовця своєї держави, але й виконавця важкого морального обов'язку, як духовного і інтелектуального доручення народу.
Річ тут ще й у тому, що різноманітні структурні перетворення в сучасному світі вимагають від людини рангу Президента, ретельного нагляду (спостереження) за всіма тенденціями розвитку суспільного і державного життя, які можуть приховувати як небезпеки так і певні позитивні імпульси. Саме зараз, завдяки отриманому досвіду, вся проблематика стає більш осяжною для парламентаріїв, для дискусійного обговорення в суспільстві, для напрацювання методів і способів їхнього подолання і вирішення через спільну роботу. 
II. ШКОЛА ДЕМОКРАТИЧНОЇ ДИСЦИПЛІНИ
Свобода і внутрішня злагода (мир) - це не щось дане небесами, як вічно непорушний дарунок, не зручна лежанка для лінивих і ситих, а завжди нове завдання. Ми відчували - це відчуття щораз передавав диригент національного симфонічного оркестру, Президент України, - як, українське суспільство динамічно розвивається, мужніє через економічну самостійність громад (децентралізацію), свободу слова і волевиявлення в масштабах всієї країни.
В країні відбувається процес структурного удосконалення партій, як частин єдиного цілого. Але ми також знаємо, що цей процес ще далеко не завершений, що йому іноді загрожує авторитарне і тоталітарне мислення лідерів і тому вони вимагають нашої пильної уваги.
Незважаючи на всі ці перетворення, або краще, мабуть, саме тому, парламент є і має бути центром політичних подій, носієм суверенітету народу; він має бути як полюсом спокою, так і платформою дискусій в духовній боротьбі за майбутнє народу. Парламент це - вища школа демократії і демократичної дисципліни, Fair play, і мусить таким залишатися, бо демократія, правова держава і парламентаризм творять неподільну єдність; вони зросли на материнській землі і одне без іншого їх не можливо уявити.
III. ЗАСТЕРЕЖЕННЯ
Звідси - особистий приклад чого показав п'ятий Президент - політики, представники громадської думки, представники всіх гілок влади повинні уміти визнавати "свою вину" - "mea culpa". Політики повинні усвідомлювати, що при всій простимості за неспокій і за гори роботи, яку вони виконують заради держави, вони обов'язково повинні оцінювати свою роботу і розглядати проблеми через внутрішню дистанцію. Це дистанція совісті, яка в жодному разі не дозволяє їм дискредитувати парламентаризм, статус вищих посадовців держави, навіть заради зовнішнього престижу парламенту чи служби.
В громадській думці повинне існувати переконання, - в усякому випадку в уяві молодого покоління, - що порушення не будуть прощені інакше вони знову повторяться. А такий шлях вів би до всепрощення і до хаосу. Це шлях у формальну демократію і, відповідно, до поглиблення кризи і занепаду.        
Політики мають розуміти значення парламентаризму і державно-політичну роль вищого парламентського органу  в країні - Верховної Ради. Це тим більш важливо, враховуючи всі структурні зміни в суспільстві і форми судження людей у наш час (висока інформативність суспільства). Дуже важливо, що Президент, як диригент, дав можливість народу почути всі інструментальні групи національного симфонічного оркестру.
IV. УСВІДОМЛЕННЯ ЕВОЛЮЦІЇ
Пора експериментів над суспільством повинна залишитись у минулому. Політики, як і бізнес, повинні усвідомлено сприймати і бережно ставитися до всіх змін у суспільстві, а відтак, розглядати парламентаризм як носія суверенітету народу, а не навпаки. Тут не досить проголосити себе "слугою народу" чи "розумом, честю і совістю доби" (віджилою формою маніпуляції суспільною думкою), а бути професійним виконавцем народної волі, згідно відбіркового конкурсу (виборів) і врученного їм мандату (повноважень). Тільки так здійснюється еволюційний розвиток.
ІСТОРІЯ - СВІДОК ЧИ СУДДЯ? ХАЙ БУДЕ ЗА СВІДКА ВОДА МЕРТВОВОДУ!
"Чого варта та нація, яка не дбає про свою честь" - вся сутність цього вислову Фрідріха Шіллера взята в основу законодавства ФРН, стаття перша основних прав якого гласить: "Гідність людини непорушна. Повага і захист гідності людини - обов'язок держави". У свою чергу громадянин країни повинен розуміти, що його гідність може гарантувати тільки своя держава. Паралельно наведемо пророчі слова геніального Миколи Гоголя:  "Йому пекло, його ятрило, йому хотілось би весь світ витоптати конем своїм, взяти всю землю від Києва до Галича з людьми, з усім і втопити її в Чорнім морі" (Микола Гоголь, повість "Страшна помста", глава XV). 
Повість Миколи Гоголя "Страшна помста" була написана коли автору сповнилося 33 роки - у 1832 році. В цій повісті письменник звертається до внутрішніх і зовнішніх збудників тих руйнівних процесів відродженої державності, які відбулися в Україні після 1649 року. Для читачів (а може й для режисерів майбутньої кіноепопеї на основі повісті "Страшна помста") важливо бачити в пророчій повісті не одну тільки містику (роль в подіях в Україні чаклуна Копряна), як той факт, що головний персонаж твору Данило Бурульбаш уособлює собою образ сотника, а згодом гетьмана України Богдана Хмельницького. Його прізвище - "Бурульбаш" - передає значення "Буйна голова". Так Богдана Хмельницького назвав граф Станіслав Потоцький. Так само й монолог козака Данила Бурульбаша про утиски українського народу цілком передає виступ Богдана Хмельницького перед найближчим його оточенням перед війною у 1649 році. Важливо знати, що на 1649 рік кордони України в складі Речі Посполитої були майже повністю відновлені, а на теренах України від Сяну до Дону були утворені воєводства: Галичина з п'ятьма повітами (в "Слові о полку Ігоревім" такі ж повіти названі "віці" від санскриту "vic" - територія і населення: мир), Белзьке воєводство з трьома повітами, Волинське з трьома повітами, Подільське з трьома повітами, Брацлавське з двома повітами, Київське з трьома повітами, Чернігівське з двома повітами, Гетьманщина з п'ятьма полками і двома похідними Січами - з Правобережної (Микитинська і Гуляйпільська - "Перешляй") та Задніпровської Січі (Микола Гоголь локалізує її  "між двома горами" - Матвіїв курган і Савур-Могила).
Причиною "страшної помсти" стало порушення клятви, за яке настає Божа кара, чому й повість названа "Страшна помста". В епілозі твору два учасники клятви постають перед Судом Божим. Для розуміння Божої кари необхідно звернутися до давньої Української міфології, один з сюжетів якої зберігає назва ріки Мертвовід. 
Ліва притока Південного Бугу ріка Мертвовід в грецькій міфології має назву "Стикс" (Στυξ). Це - ріка підземного царства, якій клялись боги. В "Іліаді" Гомера, наприклад, коли Гіпнос примушує Геру дати урочисту клятву, що вона віддасть йому за дружину одну з її юних грацій - Пасифею - він промовляє: "Гера, поклянися непорушною клятвою, Стикса водою; руки розведи і однією  рукою торкнися землі всеплідної, світлого моря - другою, щоб були свідками всі сущі боги у величному Кроні" (Іліада. 14, 27).
В іншому місці "Іліади" формула великої клятви богів така: "Будьте за свідків мені, о земля і безмежнеє небо, Стікса підземнії води, о, ви, найвеличніша клятва, клятва страшна навіть безсмертним ..." (Іліада. 15б 36). Гімн Диметрі у Гомера теж нагадує про невмолимі води Стікса, як про свідків клятви богів. У Гесіода Зевс посилає Іріду за горням з водою, великим свідком богів. Знаменита вода витікає джерелом з-під високої крутої скелі - яка у верхів'ях Мертвовода називається "Велика Кам'януватка" - "Велика Скеля". Зрозуміло, що вода ріки Стікс сама по собі являє велику клятву, будучи субстанцією, наділеною магічною силою, а силу клятві придає те, що вона (клятва) здійснювалася перед зором богів. В "Іліаді Гомера зазначено, що як промовлялась клятва, то звертались до Зевса і до інших богів: "Ιστω νυν Ζευς πρωτα .., Γη τε και Ηελιος" (Іліада, 19, 258) - "Хай знає найперше Зевс .., Земля, Сонце!" (не просто - "знає", а "бачить" - нехай буде свідком). При тому важливо, що грецьке слово "ιστωρ" має значення не тільки "свідка", але й "судді", а врешті й - "арбітра". А порушення клятви - це злочин проти богів. Прийняти на себе обов'язок означало зарання підкоритися карі богів. Ось чому в епілозі повісті "Страшна помста" її порушник предстає перед богом. Микола Васильовоч Гоголь знав про силу козацької клятви і про міфологічний образ назви ріки "Мертвовід".     
Ріка Мертвовід - остання дорога героїв у світ предків. Русло ріки перекривалось для захоронення домовин (західні хронографи сповіщають, що у річці був захоронений вождь "гуннів" Аттіла), а символіка назв на берегах ріки і в її басейні донині зберігає зміст прадавнього ритуалу. У підземному царстві душі померлих (загиблих) зустрічає ворон (його символізує топонім "Воронівка"), а назва міста "Вознесенськ" символізує місце вознесіння праведних душ у небесний світ предків - біля ріки Бога (Південний Буг - Бог). Арбітром (суддею) виступає Повний Місяць, образ якого символізує назва "Ракове", в основі якої вжите санскритське значення повного Місяця - "Rake" (період , коли Місяць повний, ярий). Справа від русла ріки Мертвовід, навпроти ритуального місця "Актове" знаходиться топонім "Трикрати" - так називається "Тризуб" Посейдона, бога Місяця. Біля витоків Дністра символ Тризуба знаменує назва "Тершів" (латинське "ter-" придає "трійці" значення "трикратний". Русло ріки Мертвовід з двома притоками творить ідеальну форму Тризуба Посейдона-Стрибога. 
Отож, чи не є знання, збереження і гідне шанування пам'яток історико-географічного контексту України, залишенного нам у пам'ять від предків як оберіг держави України, характериою ознакою гідності громадян країни? Ось як Іван Петрович Котляревський у свій час словами Латина в "Енеїді" нагадав українцям про гідність:
"Чи ви од чаду, чи з похмілля? Чи чорт за душу удряпнув? Чи напились дурного зілля, чи глузд за розум завернув? Скажіть - з чого війна взялася?". Тут Іван Петрович, ніби запитує сучасних медведчуків про причини війни. "З чого ся мисль вам приплелася? Коли я тішився війной? Не звір я - людську кров пролити. І не харциз, людей щоб бити, Для мене гидкий всякий бой". Після руїни Запорізької Січі була причина нагадати усім лукавим і зневіреним: "І як вести війну без збруї, Без війська, хліба, без гармат, Без грошей? ... Голови ви буї! (себто, - "буйні"). Який вас обезглуздив кат? Хто буде з вас провіантмейстер, або хто буде крігсцальмейстер (себто, військовий казначей), Кому казну повірю я? Не дуже хочете ви битись, А тілько хочете нажитись, І буде все біда моя".
Як тут не сказати - "Хай буде за свідка вода Мертвоводу!".
Оксентій ОНОПЕНКО

Оксентій ОНОПЕНКО