СТАРОЖИТНОСТІ УКРАЇНИ. IN NAVI UNUS GUBERNATOR, IN DOMO UNUS DOMINUS
1. УКРАЇНА НА ПЕВТІНГЕРОВІЙ МАПІ
"Tabula Peutingeriana" - "Мапа Певтінгера" - названа по імені одного з її власників і була віднайдена у XVI сторіччі. За своїми палеографічними ознаками мапа виготовлена в XII-XIII сторіччі але на основі якогось більш раннього оригіналу, за формою і змістом вихідного з перших століть нашої ери (після Різдва Христового). Мапа цікава тим, що на ній є територія України, назви населення і рік, вжиті згідно з традиціями грецько-римської доби - вживати на письмі назви на основі лексики, допущених в святе письмо мов. Вся мапа складалася з 11 листів пергаменту, які первісно були між собою склеєні, утворюючи сувій довжиною у 6,75 метрів, шириною 34 сантиметри, що намотувався на дерев'яний циліндр. Зберігається географічна мапа в рукописному зібранні Австрійської Національної Бібліотеки у Відні (Cod Vindobonensis 324, де латинь "Vindobona" - старовина назва столичного Відня). Більшість фахівців вважають, що основа географічної карти була виготовлена на початку III сторіччя з використанням топографічних довідників початку нашої ери, які були доповнені у  IV та у V сторіччях. Єдиний масштаб мапи не витриманий, іноді назва міста зміщена, але у такому випадку від назви до географічного розташуванн міста (переправи через ріку) проведена стрілка. З характеру накреслень і надписів на карті можна зробити висновок, що основним завданням топографів було відображення мережі шляхіів сполучення в Римській імперії і торговельних шляхів на Схід - в Азію. В Україні основним торговельним шляхом були ріки Німан-Шара-Прип'ять до Києва та Сян, або Західний Буг -Дністер-Чорне море-Дунай.
В межах України (на карту нанесена назва "Сарматія") на Мапі Певтінгера вживаються такі назви населення: венеди, сармати, роксолани, венеди-сармати, бастарни, амаксовії; ріки - Дунай, Агалінгус (Дністер), Гіпаніс (Південний Буг ), Селліан (Сельниця), Нусак (Дніпро), Танаїс (Дон). При тому, назва "венеди" нанесена побіля Чорного моря  між ріками Дністер і Дунай, на заході від Тиси до Сяну написана назва "венеди-сармати", а біля витоків Вісли - "сармати". Назва "венеди" повторює назву "венети" у Йордана, історика IV сторіччя. В його "Гетиці" стверджується, що "венети" - це загальна назва "склавинів" (буковинців) і "антів" (волинян, лемків). У назві "венети" і "венеди" використано санскрит "ven","vene" - бажати, хотіти, воліти, просити (молитися), що характеризує "молитву" (в грецькій мові "молитва" - "αντη", яке вжито у назві "анти", а грецьке "λημ" донині зберігається у назві "лемки)". На теренах України - Подолії, Буковини, Закарпаття, Галичини (Східної в Україні і Західної в Польщі) та Волині, Полісся, Київської, Чернігівсько-Сіверської землі і Переяславщини, як і на Січових Пустинях,  донині десятки і десятки назв зберігають образ молитви: Липа, Літин, Летичів, Латориця, Жденієво, Липа, Іква, Хотинь, Христинополь (нині-Червоноград), Свірж, Лібохора, Вижва, Стир, Біла Церква, Христинівка, Христофорівка, Лука Мелешківська, Лука Барська, ріки Кринка, Нагольна та інші). У Геродота люди молитви названі "авхати" (від грецького "αυχεω" - надіятися, credo), у "Баварського географа" - "черіяни" (від дунайської латині "cere" - просити, жадати). Грецький письменник початку IV сторіччя називає ці ж землі "Хриса" (від грецького "χρηςω" - просити, молитися), Йордан вживає назву "Ойум" (грецькою "οїω" - надіятися, вірити, credo),автор "Слова о полку Ігоревім" вживає до всієї України назву "Земля Трояня", використавши лексику німців, шведів, франків "Treue", "tro" - вірити. Україна - "Земля віри" "Християнська країна".  Цей факт засвідчують назви головної вулиці Києва - "Хрещатик" ("Хресний шлях" - "Шлях до богині Молитви" - Оранти), "Троєщина" ("Земля Трояня", або "Віці Трояні"), міста "Гостомель" (Богуслав), козацьких селищ з назвою "Христофорівка" та інші.
Що стосується назви "Сарматія", то вона явно пов'язана з описом "Європейської Сарматії" у Клавдія Птолемея, який датується другим сторіччям нової ери. У цій назві вжита лексема староверхньонімецької мови "saro" (старосередньонімецькою - "sar",  готською - "sarwa") - зброя, Kriegsrüstung. Греки вживали назву "савромати", користуючись готським значенням "sarwa". Назва "сармати" (савромати) характеризує козаків, людей військового побуту, або їхнім адміністративним поділом на воєводства, полки, стади. Так, у автора "Слова о полку Ігоревім" такий уклад називається "полки" ("полці Ольгови"), або, як у наступні сторіччя, - "воєводства". У "Баварського географа" полки названі стадами, а козаки - "стадичами". По відношенню до України вживали назву "Козацька Україна", а "Сарматія" то і є "Козаччина". На Дунаї це "Воєводина", "Кроація" (Хорватія), "Штирська земля", або "Штирія" в Австрії (від шведського "styrr" - керувати, вести).  
Цікаво вжита назва ріки Дністер - "Агалінгус", що в перекладі з грецького "αγω" + "λινο" має значення "той, що веде паруси" - Вітрило, або бог вітрів Стрибог. Назва ріки "Селліан" має латинську основу "sella" - "престол" (сидіння), отже, ріка Сельниця - "Престольна", яка засвідчує парність з образом у назві ріки "Синюха" - "Державна".  А ось назва "Нусак" несе у собі образ Юпітера, якого в Римі називали "Горіховим", а на весіллях в Римі на молодих сипали горіхи, щоб народжували дітей. Горіх у римлян символізував "Зачаття". Назва ріки "Нусак" (німецькою "Nuß", "Nüsse" - горіх) це - Днпро (Бористен) - ріка Даждь Бога.
Як бачимо, у одних істориків Україна названа "Скіфія", у інших - "Сарматія", але, якщо їхні назви перекласти на автохтонну назву, то можемо констатувати назву "УКРАЇНА"(Скіфія) та Козаччина (Сарматія). Додамо, що назва "роксолани" вжита на основі англійського "rock" - скеля (камінь), як і історично відомі назви "уличі" (від литовського "ula" - скеля, камінь) і "таври" (індоєвропейське "tavr", "tau" має значення "скеля"). Назва "бастарни" від латині "basterna(e)" характеризує "возничого" (на "бастарці") про що нагадує назва міста біля ріки Уж - "Великий Березний" та назва "гужового" міста "Ужгород". 
Мабуть, немає потреби нагадувати, що на Певтінгеровій мапі в межах України відсутні грецькі назви населення (анти), оскільки на роки створення мапи Християнська церква була єдина і тому й назви на мапі мають латинську, або санскритську основу. З розколом церкви на Західну церкву (Римську) і Східну церкву (Візантійську) Буковина, Галиччина та Волинь продовжували знаходитися під впливом Римської церкви. У 850 році в грецьких писемних джерелах по відношенню до України стала вживатися назва "Русь". Очевидно й те, що княгиня Ольга стала першою правителькою Русі-України, яка налагодила офіційні відносини з Візантійською церквою (приняла хрещення по візантійському обряду). Знаємо також, що народилася Ольга в "Плскові", або "Плескові" (а не у Пськові), а в перекладі з грецької мови "Плесков" означає "Городець" (містечко в Чернігівській землі, куди їздив на полювання князь Ігор).   
2. СКІФСЬКА КАЛЛІПОДА
В "Геттиці" Йордана (книга написана біля 550/551 року) записано таке свідчення готського історика: "На північному побережі Чорного моря вона (Скіфія - автор) покрита відомими містами: Борисфеніда (біля Бориссфена-Дніпра), Ольвія (біля Південного Бугу), Калліпода (див. підзаголовок), Херсона (від грецького "chersos" - пустинний, неплідний, як у назвах "Гола Пристань", або "Олешшя"), Феодосія (колишня Домаха, а нині - Маріуполь"), Карей (готське "kara" - покаяння, або спокута, себто, це місто могло бути біля  гирла "ріки Каяли" як ріка названа в "Слові о полку Ігоревім", а нині це ріка "Нагольна", що тече до ріки Міус), Мірмекій (тюркське "mir"  - глава, командир, господар, який відповідав за провіант; адже "mekel" - корм, їда, провіант), Трапезунта (у значенні грецького слова "trapesa" - обідній стіл, або стіл для обміну грошей), заснувати які дозволили грекам непереможні скіфи, щоб (через ці міста) здійснювалася з ними торгівля" (§32). Значення "їда" (страва) має турецьке слово "az"у назві сучасного міста "Азов".
Нас, однак, цікавить місцезнаходження міста "Калліпода". В переліку історика Йордана це місто називається після Ольвії і перед Херсоною. Але ж, так в своїй "Історії" Геродот назвав населення між ріками Гіпаніс (Південний Буг) і Тірас (Дністер) - "калліпіди", а отже й місто Калліпода має знаходитися у межиріччі рік Південний Буг і Дністер. Назва міста 'Калліпода' складається з двох слів: латинь "callis" - стезя, шлях, а "podos" - нога (хода, рух; "pedos" - рівнина, шлях рівниною, рівний, або істиний шлях ), які творять значення "мандрувати", "обходити", "плавати". Цілком тотожнє "Калліпіді" значення мають назви міст "Березань" (вершина Тилигульського лиману) і Березівка (справа від Березанського лиману), назви яких утворені від шведського слова "beresa" - мандрувати, обходити, плавати. Ці топоніми й несуть значення назви  "Калліпода", яка була вжита Йоданом у  VI сторіччі після Р. Х. Що місцезнаходження Калліподи відповідає дійсності, свідчить сусідня назва "Гуляївка" - "Мандруюча" та назви, присвячені  Одигітрії (Провідній зорі, яка "шлях каже") - Маринове, Петрівка, Визирка, Одеса (від грецького"odos" - шлях, дорога) та інші.
Важливо зазначити, що українська назва "Подолія" має в своїй основі індоарійське "dola" - шлях, стезя, дорога, доля людини. Назва присвячена небесній Одигітрії, яка "путь каже". Назва "Проскурів" (нині - "Хмельницький") утворена від готського слова "proskura" - гроза., а сучасна Хмельниччина називалася "Болехівська земля" (грецьке "bole" - блискавка, або удар грому.
 Звернімо увагу на варіанти значень грецьких лексем з основою "ode-" (odegos, odios) у назві "Одеса" - показувати дорогу, вести, бути напутнім, показувати щасливу дорогу  Назва лиману "Хаджибейський" має значення "Указуючий істиний шлях". В козацькій міфології небесна Володарка - творець блискавки, берегиня небесного вогню і домашньої печі. Обертаючи 12 небесних сузір'їв, небесна Богиня своїм місяцем - Січень - розпочинає рік. 
Уявлення наших пращурів про богів пов'язувалися з силами природи, які визначали життя людей: світло (Сонце, Місяць), повітря (хмари, вітер, гроза), вогонь (грім, блискавка), земля (флора і фауна). Всі ріки України,  як і топоніміка побіля них, з давніх давен і донині присвячені творцям світла, руху, природи і життя. 
3. СВІДЧЕННЯ "БАВАРСЬКОГО ГЕОГРАФА"
При переписуванні невідомих нам літописів у новий літописний звід "Повість временних літ", Нестор Літописець залишив  для нащадків запис з 993 року, який сповіщає про те, що у тому році Великий Київський князь Володимир Святославович "ходив на хорватів". Ця ж таки подія 200-літньої давності згадана у 1187 році в геніальному "Слові о полку Ігоревім" у докорі "Того старого Володимира треба було пригводити до гір Київських", зміст якого пояснює лихоліття в Україні, описані у творі. Назва "хорвати" у контексті твору і часу вжита на основі латині "chors" (cohors) і означає" військові загони". В "Слові о полку Ігоревім" вони названі "копія" ("copia" - полки") і "дівиці" ("Diva "- богиня, "дівиці" - богунці). "Копія" і "дівиці" перейшли за Дунай. Латинізми і елінізми - в тексті твору - звична практика того часу. 
Так само й назва "Русь"не була автохтонною, а спершу стала вживатися греками. Цей факт засвідчений літописцем "Повісті временних літ", де за 852 рік зазначено: "З часу правління цесаря Михайла стала називатися наша земля "Руська земля". А про це ми довідалися з того, що за цього цесаря (з часу його правління - автор) приходила Русь на Цесароград, як ото писав (Георгій) у літописанні грецькому".  Назва утворена на основі латині "rus" (rura) - земля, поле, країна. В англійській лексиці значення "rus" має слово "land", в німецькій мові - "das Land". Однак, автохтонна назва "Україна" має значення "Basyleia" - "Держава" і цей факт засвідчено у назві міста "Базалія", що знаходиться біля витоків ріки Бог (сучасна назва ріки - Південний Буг), яке певний час мало назву "Руська Базилея".
Отже, військова політика князя Володимира була хибною і спричинила майбутні лихоліття для народу всієї України. У 996 році літописець записав важливий "економічний" наслідок цієї хибної політики: "Зле є нашим головам! Дав він нам їсти дерев'яними ложками, а не срібними!". Дійсно,так, політика князя Володимира призвела до занепаду торговельного шляху від Східної Прусії через ріку Західний Буг до Дністра, а Дністром до Чорного моря та Дунаєм до Слободзеї (нині - "Слободзея-Маре").
Для розуміння важливості свідчення "Баварського географа", складеного на межі між VIII - IX сторіччями, про торговельний шлях через ріку Дністер, згадаймо побіжно слова Миколи Васильовича Гоголя в повісті "Страшна помста" - "За пана Степана, царя Седмиградського, був князь Седмиградський королем ..." (глава XVI). Назва списку "Баварського географа" - "Descriptio civitatum et regionum ad septentrionalem plagem Danubii" в перекладі - "Опис територіальних громад і володінь на північ від Седмиградських придунайських країн". Що пояснює назва "Баварського географа"? Вона засвідчує географію торговельних шляхів до Києва (від Східної Пруссії через ріки Неман - Шара - Прип'ять) та до Чорного моря і Дунаю (від Східної Пруссії чере Західний Буг - Дністер), якими опікувався Седмиградський король (глава Седмиграддя).
Чи потрібно при цьому пояснювати, що, як у давні VIII - IX стріччях, так і в наступні сторіччя, військові дружини Русі-України - копія і дівиці - відігравали вирішальну роль, насамперед, в охороні торговельних шляхів. Князь Володимир своїм "походом на хорватів" зруйнував надійність цих шляхів. А саме цими торговельними шляхами в Україну поступали металеві вироби (зброя, срібна утвар, олово, цинк, фризькі хустки) з Заходу і оксамитові вироби та спеції зі Сходу. Ярослав Мудрий у роки свого правління відновив роль військових дружин в Україні, про що й мовиться в "Слові о полку Ігоревім" - "той же дзвін чув давній Великий Ярослав, син Всеволож" (присвійне "Всеволож" може бути припискою переписувачів, бо прив'язує Ярослава Мудрого до "Всеволода" Чернігівського, але величання "Всеволож", як у випадку з Осмомислом Галицьким Ярославом, вказує на шанування і роль небесного Місяця, який приносить атлантичні дощі і "воложить" землю. Бог Місяця - Посейдон, або Стрибог.
Врешті, для жителів Одеської області буде цікаво довідатися про "civitatum et regionum" на Дністровському торговельному шляху від Східної Прусії до Слободзеї-Маре на Дунаї, які існували на початку IX сторіччя на нижньому Дністрі, вздовж побережжя Чорного моря та на нижньому Дунаї до кордону з Румунією (даками). Наведемо тут назви від №41 до №58 в списку "Баварського географа".   
Отже, під №41 в списку записані "Ruzzi", що в перекладі з санскриту "ruz" означає "гнів", "лихо", а це значення має назва "тиверці" від санскриту "tivra" - "палкий, суворий, лихий". За №42 записані "Forsdern", що в перекладі з шведського "fors"  означає "пороги" на річці (латинь "cos" у назві "Косоуци") та назви "Тирасполь", Атаки" - від санскриту "tiras", "ata" - "брід, як переправа, перевіз". Далі за № 43 названі  "Luidi" (з готської - "Людинове"); №44 "Fresiti" - "Слободзія" (нижче Трасполя); №45 "Serauci" ("Красне"); №46 "Lucolane" (назва має значення "пролом", "дира"); №47 "Ungare" ("Покутяни", "Унгени" від "unghi" - кут, або від "unge" - мастити, шарувати, мазати); №48 "Vuisslane" ("дозорні", "спостережні"); №49 "Sleensani" (поселення, де воїни отримали земельні наділи за несення військової служби, бо "laen" вказує на ленне право); №51 "Dadosesani" ("Базар'янка", сполучення слів "da-do"  - "брати, давати" означає місце обміну, місце торгівлі); За №52 записані "Milzane" (від "milo" - дорожній податок, збір за проїзд, шведське "milo" - військовий табір - "Козацьке"); №53 "Besunzane" ("Багачка", назва вказує на "заможність"); №54 "Verizane" (Контрольне, або місце, де відбувається перевірка, контроль; нині це - "Вілкове", назване від санскриту "vilok" - оглядати, обстежувати); №55 "Fragaeo" ("fragil" - Ніжне, Ломке, Сморідне); за №56 записана "Lupigla", а нині - "Килія", що в давнину називалася "Лікостамон" - "Вовча паща" (латинь "lupa" - вовчиця); №57  Opolini" ("Нагірне" - озеро Нагірне; шведське "opp", "uppa" означає "верх", "нагірність"); №58 "Golensici" передає значення дунайської латині "golen", "gol" - голий, порожній, пустий, слободний, як у назві "Слободзея-Маре". 
Отже, якщо поєднати свідчення Йордана про причорноморські торговельні міста, та додати до них  свідчення австрійської "Певтінгерової мапи" і "Баварського географа", то складається досить наглядна картина економічної (торговельної) історії України вже в першому тисячолітті нової доби. Загалом, знання економічної історії дає змогу краще знати не тільки минуле, але й знаходити відповіді на виклики сучасності. При цьому важливо розуміти, що т. з. "Черняхівська культура" III-IV сторіччя на землях України, це не тільки і не стільки період історії, пов'язаний з перебуванням готів на українських землях, а насамперед, наслідок тісних взаємовідносин з країнами Західної Європи і Сходу. Засоби транспортування у ту пору обмежували можливості торгівлі, а тому на шляхах торгівлі виникали виробництва необхідних товарів в місцях товарообміну (біля міст-переправ) для сільськогосподарських робіт - коси, серпи; для побуту - посуда; предметів одягу - ткацтво, виробництво тканин і т. і.). З України вивозилися мед, пенька, поташ,  гриби, зерно і т. і.
4. ДУРІТЬ СЕБЕ ТА НЕ ДУРІТЕ СВІТУ
"Без ночі ми нічого не знали б про зорі" - цей давній вислів належить невідомому автору. Він інколи вживається в християнських проповідях для пояснення ситуації в іншому світлі. На жаль,й правду люди часто пізнають тільки після скоєної кривди. До того ж, "у кожного своя правда". Але правда не має нічого спільного з числом людей, які в ній переконанні. Вірно й те, що правда важливіша для того, хто про правду довідується, аніж для того, хто її відкриває. 
Ось простий приклад. Великий Київський князь Ярослав Мудрий зробив рішучий крок до єднання Русі-України з країнами тогочасної Західної Європи, як єдино вірного шляху до утвердження християнських цінностей в Україні і, звісно, для розвитку економічних відносин України з країнами Західної Європи. Європейська політика князя Ярослава, якого в Європі називали "Rex Rugoruni" - "Король християн" ("ruga" означає "молитва") була закріплена як шлюбами трьох його дочок з королями трьох західноєвропейських країн, так і активною службою "варягів" з країн Європи в військових дружинах України. Мабуть, не всім подобалася проєвропейська політика українського князя, чому пізніше російська ортодоксальна церква замовчувала прогресивну політику Ярослава Мудрого і не надто вшановувала його ім'я і роль в історії. Мабуть ще й тому, що, розпочинаючи з XVIII сторіччя царські історики намагалися приписати роль "рубщика вікна в Європу" московському царю Петру Першому. А то! Така правда. Як би то не було, приписувати історію Русі-України московітам не гоже. Християнство в Україні має глибокі традиції, про що засвідчив автор "Слова о полку Ігоревім". Він прославив сіверського князя Ігоря Святославича та інших князів, які "боролися за  християн проти поганих".
***
Російський народ незрівняно більше довіряє своїм іконам, аніж священослужителям. Про священиків можна сказати, що вони пожинають те , що сіють. Так, під час епідемії чуми в правління Катерини в одному з храмів Москви було знято ікону "Варварської Богоматері", одну з найбільш вшановуваних у місті, щоб приховати її від нестямних поцілунків народу, що просив у образу Варвари спасіння, через що ширився вогонь чуми. Приховання ікони викликало заколот. Розлючений народ ввірвався в церкву і змусив священика повернути ікону на її місце. Тоді уряд звернувся до митрополита і той сам занявся тим, щоб прибрати Варварську Богоматір в інше прийнятне місце, що спричинило несамовиту лють народу. Митрополита вбили на площі, а тіло розірапли на шматки. 
Де причини такого ставлення московітів до священиків? Не несучи прихожанам церкви вчення розумного і мудрого, самі священики не можуть впливати на мораль прихожан. У народу глибоку пошану викликають тільки зовнішні атрибути церкви та розкішні одіяння священиків; але власним прикладом і своєю особистістю священики мало заслуговують на пошану. Ця проблема стосується не тільки відносин між віруючими і тамтешньою церквою, але й між суспільством і владою в країні. Не вірою живе народ, а ритуалом, і не владі, як такій, вірить народ. Він очікує від влади патерналізму у вигляді подаянь. Такою бачив сутність віри на Московії австрійський мандрівник  J. G. Kohl, про що й записав у своїй книзі "Reisen im Inneren von Russland. Erster Teil". Dresden-Leipzig, 1841; Знайдено в зібранні книг бібліотеки Університету імені Леопольда-Франца міста Інсбрук, Австрія).
Справжня віра  - це завжди щира і безмежна любов до Бога і присутність в людині страху Божого. Не повинна, не може віруюча людина кривити душею, бо то великий гріх. Але погляньте, як кривлять душею православні Московії, коли разом з церквою і владою нехтують вірою і правдою, навіть, у питанні Хрещення Русі України. Що акт хрещення відбувся у Києві на Почайні, а наступне місіонерство київських священників на північних землях було мученицьким і тривало століттями - факт не заперечний. Про страждений шлях християнської віри на землях тоді ще не хрещених північних племен розповідається в Києво-Печерському Патерику, наприклад, у Посланні єпископа Симона в Києво-Печерський монастир (див.: Слово 14), де згадані муки чималого числа подвижників - Леонтія, Миколи, Єфимія, Германа, Ісаїі, Стефана, Ніфонта, Марина, Мини, Лаврентія, Луки, Єфима та інших більш як 30 відомих священиків-мученників з Києва, а загалом п'ятидесяти  (сторінка 103).    
Важливе й таке. У християнстві існує непохитна традиція - давати новонародженному ім'я, згідно з церковним іменословом. І, навіть, коли охрещують дорослу людину, то при виборі імені звертаються до іменнослова святих - імена яких (святих) приходяться на день народження чи хрещення.Так само визначається присвята церковних приходів, парафій. Так відбувається і з хрещенням країн. Зокрема, метропольна частина України спвідує шанування Богині Землі-Роди (готською - "aipea" - родити, Земля-Рода - "Апі" - так її ім'я записано у Геродота). Так постало ім'я-назва Метрополії України -"Русь", про що у 852 році сповіщається в "Повісті временних літ"- ось цитата: "У рік 852 індикта 15, коли почав Михайло цесарствувати (подія 842 року), стала називатися (наша земля) -Руська земля". І далі: "А про се ми довідалися, що за сього цісаря приходила Русь на Цісароград, як ото писав (Геогргій) у літописанні грецькому". 
Можна додати, що 15-ий індикт від початку цесарування Михайла приходиться якраз на 18-25 червня 860 року: день Івана Купала-Хрестителя приходиться на 7 липня, отож, Оскольд і Дир з дружиною могли прийняти хрещення в Константинополі у липневі дні зазначеного року, і тоді то Метрополія України - Полянська земля - отримала від греків назву "Русь" (латинь  "rus" - поле, нива, село, земля проживання, - "житомир"). Себто, нова назва "Русь" відповідає значенню назви "поляни" - русичі. З наданням Метрополії цього імені, більшість міст і сіл на колишній Полянській землі при хрещенні  стали отримувати відповідні імена - з посвятою своїй Покрові - богині Землі-Роді (Флорі і Фауні) та Святій Одигітрії (Володарці небесній) і Святій Оранті-Софії, як Богині Молитви. Багато рік і топонімів в Україні присвячені Богу Місяця Посейдону-Стрибогу, а також -  святим материнських вселенських церков (Візантійської і Римської). Характерною особливістю України є той факт, що всі ріки України названі на честь богів покровителів природи, землі і народу, про що засвідчив батько історії Геродот в середині V сторіччя до нової доби. Про цей факт потрібно завжди пам'ятати і його не можна ігнорувати. Пам'ятаймо про Вічність Бога і Творінь Божих. Бо ж, дивно, коли історики і отці церкви не відають, що писемна (не автохтонна, а тільки писемна) назва народу України "анти" означає "християни", адже  грецькі слова "ante"(молитва), як і грецьке слово "chryso" (просити, молити) у назви "християни", мають одинакове значення: "люди віри".
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень