Що за висловами автора «Слова о полку Ігоревім»?
Правильне прочитання тексту, вірне розуміння висловів, образів і метафор автора геніального твору старожитньої української літератури «Слова о полку Ігоревім», відкриває важливі сторінки української історії. Сьогодні не так важливо, де було знайдено безцінний скарб, в Спасо-Преображенському чи в Кирило-Білозерському монастирі. Якщо вже згадувати про «знахідку», то більш суттєво знати, як твір давньої української літератури був вивезений з Києва і опинився на далекій півночі. Коли це сталося? Сталося це в час розграбування і плюндрування Києва Ордою у 1240 році, чи в наступні сторіччя. Так, срібні речі чернігівських князів знаходяться в Зброярній палаті в Москві. На чарі з Чернігова є напис, який датується 1139 роком: «А се чара князя Володимира Давидовича. Хто з неї п’є, тому на здоров’я і хвала бога і свого господаря, Великого князя» (див.: Мария Полубояринова «Русские люди в Золотой Орде», сторінка 55. Вид-во «Наука», М. 1978). Напис зроблено сучасною українською мовою. Правда, фонетика апострофа записана через «ь» (роздільний м’який знак). Звідси виникає запитання: Якщо мова князів була такою, то як сприймати всілякі «-ахуть», «-бяше» на тлі цілком шляхетних слів «хто з неї п’є, тому на здоров’я і хвала бога»? «Слово о полку Ігоревім» написано представником світської верстви (воєвода і посол Ольстин Олексич), а не церкви, яка користувалась церковно-слов’янським стилем мови. Звідси й потреба - очистити «Слово о полку Ігоревім» від привнесених «коректур».
Кожен правильно прочитаний вислів автора «Слова о полку Ігоревім» має вкрай важливе значення. На культурній ниві не може бути людей, яким байдуже, як прочитується видатний твір старожитньої української літератури. Однак, спроби публікації грузнуть в драговині притумленого роками розуму. Мав цілковиту рацію Шевельов, коли прийшов до висновку: «Або країна стане інтелектуальною, або піде у повії». Сучасним «літератам» і історикам бракує потенціалу розуміння значення національного скарбу, а політикам бракує історичного світогляду, щоб поступати згідно з викликами часу.           
Одним з висловів автора «Слова о полку Ігоревім», який понад 200 років прочитують все ще невірно, звучить так: «Ти бо можеш посуху живими шерешири стріляти удатними синами Глібовими». Про що тут мовиться? Мовиться тут про військовий маневр, знаний як «кліщі». Слово німецької мови “Posse” (possenhaft) означає «жарт», «витівка», навіть, «гра», «каверза». Лексема «шерешири» утворена від “Schere” – ножниці, клешня (in die Schere nehmen” – брати в лещата, лабети; ”jemanden in der Schere haben” – «взяти в оборот», в лабети), а слово “schirren” – запрягати, впрягати. Цей маневр виконували «ковуї», які інтригою «заводили» атакуючих під флангові удари і виводили противника на засадний полк. Сама назва «ковуї» утворена на основі слов’янського слова “ковъ” – інтрига, каверза, навмисна дія. «Живими» такі «кліщі» названі тому, що творились полком (в тексті згадано цей маневр «тут ся копієм приламати» - утворити «кліщі»). Слова про «живі шерешири» стосуються військової дружини переяславського князя Володимира Глібовича. Для виконання цього маневру князь Ігор взяв Ольстина Олексича з полком ковуїв «в підмогу».
Ось наступний вислів геніального творця «Слова о полку Ігоревім»: «Ігор їде по Боричеву до Святої Богородиці Пірогощої України заради». Невже «менеджери» культури, літератури, просвіти не здатні втямити цей важливий образ і його значення для Землі Трояні - України? Дивно, невже дипломовані «менеджери» не відають, що Свята Богородиця Пірогоща в дохристиянську добу - творець небесного вогню (блискавки) - Державна Богоматір? Князь Ігор їде до Державної Богоматері «заради України», як держави, а не просто «страны ради». 
Гляньмо на попередній образ автора «Слова о полку Ігоревім»: «Тяжко тій голові крім плеча, зле тому тілу крім голови». У назві «Україна» вжито грецьке дієслово “kraino” (krano) – ГОЛОВУВАТИ, вершити, правити, володарювати, царити. Це дієслово утворено від лексеми “kara” – голова (глава). Головною на небесах була і є Провідна зоря. Укладачі «Лексикону латинського» Єпіфаній Славинецький і Арсеній Корецький-Сатановський пояснюють, що слово «країна» має значення «Regio», «Plaga caeli», «Latus Mundi» - «держава», а сучасні «менеджери» не знають. І тому не здатні збагнути слів автора: «Тяжко Україні без Січі, зле Січі без України». Автору «Слова» було за що картати «того старого Володимира», який ходив на «уличів» у 993 році. «Уличі» – роксолани, таври, сакси. Це різні назви одного й того ж козацького населення України. Так, литовське “ula”, англійське “rock”, індоєвропейське “tavr” у назві «таври», латинське “saxe” у назві «сакси» - скеля, камінь (образ Січі в словах автора: «Вспле Скала?», а не «вспле-скала») – «Засяє Січ». 
Чому в «Слові о полку Ігоревім» Україна названа «Земля Трояні»? Тому, що «Троя» - головна небесна зоря і богиня. Провідна зоря вершить зоряне небо, займає стійке місце, главенствує. Зоря – Провідна, Constanta. Провідна зоря - Хрестинівка України-Держави. Тому й вживається образ «Земля Трояні». А відбулося Хрещення України майже за 1000 років до життя Геродота, коли на «скіфську» землю впало золоте знаряддя – плуг, меч, ярмо, чаша – атрибути небесної богині (символи сузір’я). Себто, легенда відносить подію до доби Троянської війни, за 1220 – 1240 років до Р. Х.                       

Слово о полку Ігоревім
Не ліпше би нам було, браття,
Словами старими зачати
Труд наших повістій о полку Ігоревім,
Ігоря Святославича.
Зачатись же цій пісні
За викликами цього часу,
А не за задумом Бояна.
Боян, бо, Віщий*
Якщо кому хотів творити пісню,
То линув думкою по древу,
Досвітнім походом по землі,
Буйним орлом під хмари.
Пом’яне ті, бувало, річі,
Буремних літ походи-січі,
По тому 10 соколів
Пускав на стаду лебедів.
Котрий своєї добігає,
Та на чолі і марш співає:
Старому Ярослову,
Хороброму Мстиславу, 
Який Редедю одолів
Перед полками косогів,
Красному Роману Святославичу.
•	Боян Віщий – наказний (віщий) гетьман. Автор нагадує, як у минулому відбувався збір у похід: перед військовими стадами (полками) виступав наказний гетьман, а на завершення визначався полк, який розпочинав похід з піснею-маршем. Не про птахів, про людей мова. 
Боян же, браття,
Не 10 соколів на стаду лебедів пускає,
А своїми віщими перстами
Живих струн торкає.
Вони самі князям славу рокочуть. 
***
Зачнем же, братіє, повість сію
Від старого Володимира
До нинішнього Ігоря,
Який, звіривши задум на кріпость свою,
І, погостривши серця свого мужністю,
Сповнившись ратного духу,
Надихнув свої хоробрі полки
На землю половецьку,
За землю Руську. 
Тоді Ігор глянув на ясне сонце
І бачить від нього всі свої вої прикриті.
І рече Ігор дружині своїй:
«Браття і дружино!
Ліпше би потятому бути,
Аніж полоненим стати.
А всядемось, браття, на свої борзі коні,
Та й поглянем Синього Дону!».
Приспало князю бажання розум
І жага знамення йому заступила – 
Звідати Дону Великого. 
«Хочу, бо, - рече, - списа приломити
Кінець поля половецького
З вами, русичі!
Хочу голову свою прихилити долу
Та добре напитися шоломом Дону».
О, Бояне, соловію старої пори!
Аби ти полки сії та й укорив!
Скачучи славою по мисленім древі,
Літаючи розумом під хмарами в небі,
Єднаючи славів обопіль сеї пори,
Рищучи в стезю Трояню,
Через поля на гори. 
Співати б марш Ігорю,
Того Олега онуку:
«Не буря соколи занесе через поля широкі,
Галиці стади* біжать до Дону Великого!».
Чи то заспівать було, Віщий Бояне,
Козацький онуко: («Велесів онуко» - тут латинь “veles” – козак, воїн)
«Комоні іржуть за Сулою,
Лунає слава у Києві!
Сурми сурмлять в Новограді,
Стоять загони в Путивлі,
Ігор жде свого брата Всеволода».
І рече йому Буй-тур Всеволод:
«Один, брат, один світе ясний, ти Ігоре,
Обидва ми – Святославичі!
Сідлай, брате, своїх борзих коней,
•	«Стади» - полки. Хорів – Стадник (шведське “stadd” – похід, полк).
А мої вже готові,
Осідлані в Курську на вигоні.
А мої то, куряни, відомі коміти:
Під сурмами повиті,
Під шоломами леліяні,
Кінцем списа окормлені.
Шляхи їм відомі, яруги знаємі,
Луки у них напружені, тули розтулені,
Шаблі загострені.
Самі скачуть, як сірі вовки в полі,
Шукаючи собі шани,
А князю – слави».
Тоді вступив Ігор-князь в золоте стремено
І поїхав по чистому полю.
Сонце йому тьмою шлях заступає,
Ніч, грозою стогнучи, йому птахів будить.
Стогін звірини збентежений.
Дів кличе вверху дерева,
Велить послухати землі незнаємі:
В Лозі і Поморії,
І по Сулію, і по Сурожжю, і Корсуню,
І тебе, Тьмутороканський болване!
А половці неготовими дорогами
Побігли до Дону Великого.
Кричать стрільці опівночі,
До ріки лебединці розпущені –
Ігор до Дону військо веде.
Вже біди його чатують птахи,
Подібно й вовки грозі насторожі,
У яругах орли клекотом
На кості звірину кличуть.
Лисиці брешуть на черлені щити.
О, Руська земле, вже за Кремінною єси.
Довго.
Ніч меркне. Зоря світлом запалала.
Імла поля покрила,
Щекіт славок стих,
Говір галок вщух.
Русичі великі поля 
Черленими щитами перегородили,
Прагнучи собі шани,
А князю – слави. 

Зарання у п’ятницю
Потоптали поганські полки половецькі.
І, розвіявшись по полю,
Погнали красних дівок половецьких,
А з ними злато і паволоки, і дорогі оксамити.
Тичками і опанчами, і кожухами
Стали мости мостити на болотних і грузьких місцях.
І всяким узороччям половецьким.
Черлений стяг, біла хоругва,
Черлена китиця, сріблене ратище –
Хороброму Святославичу. 
Дрімле в полі хоробре Ольгове гніздо.
Далеко залетіло.
Не було воно ні обіді народжено,
Ні соколу, ні кречету,
Ні тобі, чорний вороне, поганий половчине!
Гзак біжить сірим вовком,
Кончак йому слід править до Дону Великого.
Другого дня вельми рано
Криваві зорі день віщають.
Чорні хмари від моря йдуть,
Хочуть прикрити чотири сонця.
А в них тріпочуть сині блискавиці.
Бити грому великому,
Йти дощу стрілами з Дону Великого.
Тут би полком приламати,
Тут би шаблями потручати
О шоломи половецькії
На ріці на Каялі біля Дону Великого.
О, Руська земле!
Вже не Кремінною єси.
Се вітри, Стрибожі онуки, віють з моря стрілами
На хоробрі полки Ігореві.
Земля гуде, ріки течуть каламутно,
Порох поля прикриває.
Загони гомонять.
Половці йдуть від Дону,
І від моря, і з усіх сторін.
Руські полки відступили,
Діти бісові кликом поля перегородили,
А хоробрі русичі перегородили черленими щитами.
Яр-тур Всеволоде!
Стоїш на бороні,
Прищеш на воїнів стрілами,
Гримлеш о шоломи мечами остросічними.
Куди, туре, поскочиш, 
Своїм золотим шоломом зблискуючи,
Там лежать погані голови половецькі,
Пощерблені шаблями гартованими шоломи оварські,
Тобою, Яр-тур Всеволоде!
Каючи рани, дорога братіє,
Забувши чтити життя своє,
І града Чернігова отчого золотого стола,
І своєї милої побажання щирі,
Глібовної звичаїв і обичаїв.
Були віча Трояні,
Минула Літа Ярослава,
Були полки Ольгові, 
Олега Святославича. 
Той, бо, Олег мечем крамолу здіймав 
І стріли по землі сіяв.
Ступав в золоте стремено 
В граді Тьмуторокані,
Той же дзвін чув давній Великий Ярослав,
Син Всеволож.
А Володимир по всяк ранок
Вуха затуляв у Чернігові.
Бориса ж Вячеславича слава на суд привела
І на рогозяну зелену ковдру поклала.
(За обіду Олегову)
Хороброго, молодого князя. 
З тієї ж Каяли Святополк закутав отця свого
Між верхових коней
До Святої Софії в Києві.
Тоді при Олегові Гориславичі
Сіялось і ростилось усобицями,
Гинуло життя Даждь Божих онуків.
В княжих крамолах вік людський коротився.
Тоді по Руській землі рідко ратаї раяли
Та часто ворони граяли,
Трупи собі ділячи.
А галиці свою раду баяли,
Осібно служити гадали. 
То було у ті січі і у ті полки,
А це ж і раті не чутно.
З зарання до вечора,
З вечора до світанку
Летять стріли гартовані,
Дзвенять шаблі о шоломи,
Тріщать списи загострені
В полі незнаємім серед землі половецької.
Чорна земля під копитами
Кістками була засіяна,
А кровицею полита,
Журбою зійшла по Руській землі.
«Що мені шумить, 
Що мені дзвенить
Щойно вранці перед зорями?» - 
Ігор полки завертає.
Жаль, бо, йому брата милого Всеволода.
Бився день, бився другий,
Третього дня до полудня здали загони Ігоря.
Тут брати розлучилися
На березі стрімкої Каяли.
Тут кривавого вина не досита.
Тут учту хоробрі русичі скінчили.
Сватів попоїли, а самі полягли
За землю Руськую.
Никне трава жалощами,
А дерево журливо додолу схилилося.
Вже, бо, браття, невесела година настала,
Вже Пустині силу прикрила.
Постала обіда в силах Даждь Божого онуки.
Вступле Дівою в Землю Трояні,
Вспле Скала, лебединими крилами
На Синім морі біля Дону плещучи,
Пробудить Жирня времена?
Зібратися б князям на поганих погибель!
Рече ж, брат брату: «Се моє і то моє же!»
І стали князі про мале «Се велике» казати
Та самі на себе крамоли здіймати.
А погані з усіх сторін
Стали на землю Руську нападати. 
О, далеко зайде сокіл,
Птиць до моря б’ючи,
А Ігоря хороброго полку
Вже не повернути.
За ним кликну Карна і Жля,
Поскочити по Руській землі,
Смагу мичючи в полум’янім розі.
Жінки руські заплакали, докоряючи:
«Вже нам своїх милих лад
Ні гадкою згадати,
Ні думою надумати,
Ні очима поглянути,
А злата та срібла того не поторкати».
Ой, застогне ж, браття, Київ тугою,
А Чернігів – напастями;
Сум розвіявся по Руській землі,
Журба жирна тече землею Руською.
Бо князі самі на себе крамолу кували,
А погані безкарно в Руській землі рискали,
Маючи данину по дівчині з оселі. 
Ті, бо, два хоробрих Святославича,
Ігор і Всеволод, 
Вже лжу розбудили,
Котру то було приспав отець їхній,
Святослав грізний Великий Київський,
Грозою будучи притріпав.
Своїми сильними полками
І харалужними мечами,
Наступом на землю половецьку.
Притоптав горби і яруги,
Збурив ріки і озера,
Висушив струмки і болота.
А поганого Коб’яка з затону моря,
Від залізних великих полків половецьких,
Як вихор витурлив. 
І впав Коб’як в граді Києві,
В гридниці Святославовій.
Тут німці і венедиці,
Тут греки і морава
Співають хвалу Святославу,
Кають князя Ігоря, 
Що втопив жир на дні Каяли ріки половецької,
Руського злата насипавши.
Тут Ігор князь пересів з сідла золотого
Та у сідло Кощеєве.
Опущено в градах забрали
І веселощі вщухли.
А Святослав мутен сон бачив.
«В Києві на горах сю ніч з вечора накрили мене, - рече, -
Чорним рядном на лаві тисовій.
Черпали мені синє вино з тертю змішане.
Сипали протертими торбами поганих толковин
Великі перли на лоно, бавлячи мене.  
А вже світильники без туку
В моєму палаці золотоверхому.
Всю ніч звечора пусті ворони граяли.
Під Плісенськом на вигоні ніби то Байрак Сороків
І не переслатися з Синім морем. 
І прорекли бояри князю:
«Вже, княже, нудьга розум полонила.
Се, бо, два соколи злетіли з отчого стола золотого,
Пошукати града Тьмутороканя
Та добре напитися шоломом Дону.
Вже соколам крильця притяли поганих шаблями,
А самих опустили за грати залізні».
Темно було на третій день –
Два сонця померкли, обидва багряні стовпи згасли,
А з ними - молоді місяці,
Олег і Святослав затьмарились.
На ріці, на Каялі, тьма світ покрила:
По Руській землі простерлися половці,
Як пардужий виводок.
І в море погрузилися,
І велике буйство придали хинові.
Вже понеслась гана на хвалу,
Вже тріснула нужда на волю,
Вже проникли й чужинці на землю.
Се, бо, готські лихі вої зійшли на березі Синього моря,
Бринять руським златом,
Принесли лиху годину, леліють воєнну розплату.
А наша дружина жадна веселія. 
Тоді Великий Святослав 
Зронив золоте слово з сльозами змішане.
І рече:
«О, синове мої, Ігор в Всеволоде!
Рано ви розпочали
Половецьку землю мечами сікти,
А собі славу шукати.
Та не чесно ворогуючи,
Нечесно й кров погану проллєте. 
Ваші хоробрі серця в жорсткій сталі сковані
І в буєсті загартовані.
Се ви творите моїй посрібленій сивині?
Та й не видно вже влади сильного і багатого 
І многовойного брата мого Ярослава 
З чернігівськими билями: 
З Могутами і з Татранами,
І з Шельбірами, і з Топчаками,
І з Ревугами, і з Ольберами.
Тії без щитів з клинками
Кликом полки долали,
Гримлячи в прадідню славу. 
А йому кажуть:
Мужі єсми самі,
Майбутню славу самі вхопимо,
А минулу самі поділимо. 
А чи не дивно б, братїє, стару помолодити? 
Коли сокіл в миттях буває,
Високо птиць збиває.
Не дасть гнізда свого в обіду».
«На се зло, княже, ми не способимось.
На ніщо ця година обернулася:
Се урими кричать під шаблями половецькими,
А Володимир – під ранами.
Туга і журба сину Глібову».
Княже Володимире!
Не мислю тебе прилетіти «здалека»,
Отчого золотого стола доглянути.
Ти ж, бо, можеш Дніпро веслами загородити,
А Дон шоломами вичерпати!
Якби ти був, то була би Чага по Ногаті,
А Кощей – по Резані.
Ти ж, бо, можеш граючи
Живими кліщами стріляти
Удатними синами Глібовими!
А ти, буй Рюриче і Давиде!
Не ваші то позолочені шоломи в крові плавають,
Не ваші, бо, хоробрі дружини ревуть, як тури,
Зранені шаблями гартованими на полі незнаємім.
Вступіть, господарі, в золоті стремена
За землю Руську*, 
За обіду сього времені,
За рани Ігореві,
Ігоря Святославича!  
Галицький Осмомисле Ярославе!
Високо сидиш на своєму злотокованному столі.
Підпер гори Угорські своїми залізними полками,
Заступив королеві шлях,
Зачинив в Дунаї ворота.
Меча времени через хмари,
Суди рядиш до Дунаю.
Грози твої по землях линуть,
Відкриваєш Києву ворота.
Стріляєш з отчого золотого стола салтани за землями.
Стріляй, володарю, Кончака поганого Кощея
За віру християнську*,
За землю Руську,
За рани Ігоря,
Буєго Святославича!
А ти, буй Романе і Мстиславе!
Хоробра думка носить ваш розум на діло.
Високо плаваєте на діло в буєсті,
Як соколи на вітрах ширяєте,
Прагнучи птаху в буйстві здолати.
Є у вас залізні папорзі під шоломами латинськими.
Від вас тріщала земля і багато країн:
Ганза, Литва, Ятвяги, Лівонія,
І половці сулиці свої повергли,
І голови свої схилили під тими мечами харалужними».
Та вже князю Ігорю закрито сонця світ,
А дерево не від грози листя зронило.
Над Россю і Сулою міста поділили
А Ігоря хороброму полку не пособили.
Дон тебе, княже, кличе 
І зве князів до січі.
Ольговичі, хоробрі князі, зібрались на січу.
Інгвар і Всеволод, і всі три Мстиславичі –
Не худого гнізда шестокрильці. 
Не ратним жеребом собі владу взяли?
Навіщо вам золоті шоломи і сулиці дзвінкі та щити?
Загородіть полю ворота своїми гострими стрілами
За землю Руську,
За рани Ігореві, буєго Святославича! 
Вже ж, бо, Сула не тече срібними хвилями
До міста Переяслава
І Двіна болотом тече отим грізним полочанам
Під кликом поганих. 
Один тільки Ізяслав, син Васильків,
Подзвонив своїми гострими мечами о шоломи литовські.
Притріпав славу діду своєму Всеславу,
А сам під черленими щитами
На кривавій траві притріпаний литовськими мечами.
І захотів на ряднину і казав:
«Дружину твою, княже, птахів крила прикрили,
А звірі кров полизали.
Не було тут брата Брячислава,
Ні другого Всеволода.
Один же й зронив шляхетну душу
З хороброго тіла через золоте намисто.
Понурились голоси, затихла радість.
Сурми сурмлять Городенські. 
Ярославе і всі онуки Всеславлі!
Вже опустіть стяги свої,
Вткніть свої мечі вережені!
Може б, вискочили з дідової слави.
Ви своїми крамолами 
Стали наводити поганих на землю Руську,
На життя всеславлє.
Хіба б ото було насилля від землі половецької?
На поміснім вічі
Трояній верже Всеслав жереб
О Дівицю собі любу.
Та й лукавством підперся о кони*
І скочив до града Києва,
І діткнувся стружієм золотого стола Київського.
Скочив звідти лютим звіром опівночі з Білгорода,
Щезнув в синій імлі.
Вранці ж возніс Трикус і отворив ворота Новуграду,
Розбивши славу Ярославу.
Скочив вовком до Немиги з Дудуток, -
На Немизі снопи стелють головами,
Молотять цепами сталевими.
На тоці життя кладуть, віють душу від тіла.
Немизі криваві береги не грозою були засіяні,
Засіяні кістками руських синів.
Всеслав князь людям судячи,
Князям гради рядячи,
А сам вночі вовком рискав.
З Києва домчав до паланок Тмуторокані,
Великому Хорсу вовком шлях перетнувши.
Тому в Полоцьку подзвонили Вранішню рано,
У Святої Софії у дзвони,
А він у Києві дзвін чує.
Хоч і віща душа в дужім тілі,
Та часто біди терпіла.
Тому Віщий Боян колись примовку доречну казав:
«Ні хитрому, ні скорому,
Ні птаху спорому суду Божого не минути».
О, стогнати Руській землі,
Згадуючи стару пору і старих князів.
Того старого Володимира
Треба було пристромити до гір Київських.
Його нині стали загони Рюрикові,
А інші – Давидові.
Та плату числячи, їм хуторські орють,
А полки діють на Дунаї. 
Ярославни голос чути.
Зегзицею-незнаєм рано киче:
«Полечу, - рече, - зегзицею по дунаю,
Омочу бобровий рукав в Каялі ріці,
Витру князю криваві його рани
На жорсткому його тілі».
Ярославна рано плаче в Путивлі на заграді, аркучи: 
«О, Вітре-Вітрило!
Чому, господине, натужно вієш?
Чому мичеш хиновські стрілки 
На своєму невтомному крилі 
На мого Лади воїв?
Чи мало тобі було вгорі
Під хмарами віяти,
Леліючи кораблі на Синьому морі?
Чому, господине, мою радість 
По тирсі розвіяв?»
Ярославна рано плаче
В Путивлі-граді на заграді, аркучи:
«О, Дніпре-Словутичу!
Ти пробив єси кам’яні гори
Скрізь землю половецьку.
Ти леліяв єси на собі носади Святослава
До полку Коб’яка.
Злелій, господине, мого ладу до мене,
Аби не слала до нього сліз на море рано».
Ярославна рано плаче в Путивлі на заграді, аркучи:
«Ясне й триясне Сонце!
Всім тепле і красне єси.
Чому, господине, простер гарячий пломінь свій
На Лади воїв?
В полі безводнім спрагою їм луки спряже,
Тугою їм тули затче».
При сну море опівночі,
Йдуть тумани імлами.
Ігореві князю Бог шлях каже
Від землі половецької на землю Руську,
До отчого золотого стола.
Погасла Вечірня заграва.
Ігор спить, Ігор снить,
Ігор подумки поля міряє
Від Великого Дону до Малого Дінця.
Комонь опівночі,
Овлур свиснув за рікою:
Велить князю розуміти.
Князя Ігоря як не було:
Гупнуло, стукнуло на землі, зашелестіла трава.
Вежі половецькі завовтузилися.
А князь Ігор скочив горностаєм в рогозу
І білим гоголем на воду.
Викинувся на борзого коня
І стрибнув з нього сірим вовком,
І полинув до лугу Донця,
І полетів соколом під імлами,
Збиваючи гуси і лебеді
Вранці, в полудень і ввечері.
Коли Ігор соколом злине,
Тоді овлур вовком плине,
Струшуючи собою студену росу,
Щадив, бо, свого борзого коня. 
Донець рече:
«Княже Ігорю!
Не мало тобі величі, а Руській землі радості?»
Ігор рече:
«О, Донче, не мало тобі величі –
Колихати князя на хвилях,
Стелити йому зелену траву на своїх срібних берегах,
Кутати його в теплій імлі під шатами зеленого дерева,
Стерегти його гоголем на воді,
Чайками на бистрині,
Чернядями на вітрах.
Не так чула, - рече, - ріка Стугна,
Худу течію маючи,
Пожерла чужі струмки
І струги розтерла на березі.
Юному князю Ростиславу
Закрив Дніпро святі береги.
Плаче мати Ростислава за юним
Князем Ростиславом.
Зів’яли квітки в жалобі
І дерево у смутку додолу схилилося».
То не сороки затріскотіли.
По сліду Ігоря їде Гзак з Кончаком.
Тоді ворони не граяли, галки змовкли,
Сороки не тріскочуть, по гілках повзають тільки.
Дятли перестуком шлях до ріки вказують,
Солов’ї веселим співом ранок зустрічають.
Мовить Гзак Кончакові:
«Якщо сокіл до гнізда летить,
Соколича стрільнемо своїми золоченими стрілами».
Рече Кончак до Гзака:
«Якщо сокіл до гнізда летить,
А вже ж соколика опутаємо красною дівицею».
І рече Гзак Кончакові:
«Якщо його опутаємо красною дівицею,
То у нас не буде соколика,
Ні красної дівиці,
А почнуть нас бити птиці в полі половецькому». 
Рек боян і ходина Святослава,
Ходотворець старого часу Ярослава
Олега Коганя думки:
«Тяжко тій голові без рамен,
Зле тому тілу без голови,
Руській землі без Ігоря».
Сонце сяє на небесах, 
Князь Ігор в Руській землі.
Богунці діють на Дунаї,
В’ються* голоси їх через море до Києва.
Ігор їде по Боричеву
До Святої Богородиці Пірогощої України ради.
Міста веселі. Співають пісню старим князям,
А по тому – молодим.
Співано славу Ігорю Святославичу,
Буй тур Всеволоду,
Володимиру Ігоревичу.
Здравимо князів і дружину,
Які стали на прю за християн проти поганих полків!
Князям – Слава! Дружині – Амінь!
•	Ремейк «Задонщина» наводить на думку, що в оригіналі звучав також заклик Святослава «За віру християнську». Про це свідчить і завершальний вислів - «поборолись за християн проти поганих».
•	«Підперся о кони» - підперся на уставні положення про конклав (про вибори на престол),
•	«Копія» - полки. «Поют» - грецьке “poi” – діяти, вершити щось,
•	«В’ються» – доходять окружними шляхами. 
•	«Кресити», «крісити». Латинь “cresco” – пособити, грецьке “kriso” – осуджувати. 
•	«України заради» - образ України в «Слові» - «Земля Трояні», землі Святої Богородиці
•	І. т. і. 
Повний огляд і пояснення т. з. «темних місць» можна проглянути в інтернеті: «Слово о полку Ігоревім. Образи і метафори. Додаток «Слово о полку Ігоревім». Образи і метафори.
Автор