"QUINTESSENZ" (Quinta essentia) - "П'ЯТА СУТНІСТЬ"
"Das Leben ist eine Quarantäne für das Paradies" - "Життя - карантин перед раєм". Одного разу Святий Петро не зміг самостійно прийняти рішення, кого впустити до раю на одну вакансію - священника чи пілота.Тому Святий Петро попрохав поради Всевишнього.   Бог порадив взяти пілота, а на здивованний погляд Петра зауважив: "Знаю, що до його церкви ходили багато людей, але у пілота молились більше". Так і людям, успішним в мистецтві і науках, але відсталим морально, важливо усвідомлювати, що таким чином вони рухаються переважно назад, а не вперед. 
Однак, в оцінках результатів існує істотна проблема. Роботу митців, здобутки і досягнення вчених можна оцінити попитом на їхній продукт - грошима, а якими показниками можна б оцінити мораль? Міфологія предків вчила, що за мораллю в суспільстві, в ставленні людей до природи наглядала Богиня Місяця (Луни) Артеміда, саме ім'я якої охзначає "αρτεμης" - "невинність і цілісний характер". Артеміді-Діані (Διανοια - Мудра) присвячена назва ріки "Прип'ять" ("п'ятити" - настирно дивитися) та приток - Солокія, Вижва, Стир, Смотрич, села Рача ("рачити" - дивитися), міста Лунінець. Старіша назва Прип'яті - "Судь" (Суджа) про що нагадує топонім "Посудово". Переселенці з-над Прип'яті назвали своє нове поселення, що на Курщині, - "Суджа" ("судження", як "міркування" і як "оцінка"). Місячна Луна світить на нічному небі, тому на честь богині названа ріка "Свіча", древня Фанагорія ("φανη" - свіча)і Керч ("Kerz" - свіча) Як Богині Молитви, їй присв'ячена назва рік "Латориця" (від грецького "Λατω" - богиня молитви), "Іква" (грецьке "ικω" - "ικανω" - уклінно просити), місто "Літин" (латинь Lita - богиня молитви) та чимало інших. Брату Артеміди, богу вітрів, морів, океану Посейдону-Стрибогу присвячена назва ріки "Стрий" (дядько по матері), селище "Авратин" (латинь "avra" - вітер), Дністер, Збруч, Збриж, Сатанів (вітер - сатана, розбишака, головоріз, або "Головосік"). День Іоанна Предтечі (Головосік) відзначається 28 серпня (11 вересня). В ФРН, дещо нижче по течії Ельби небесному Місяцю присв'ячена назва міста "Майсен" (від грецького "μεις" - місяць, таджицьке "moch" - Луна у назві "Mochau" - Лунінець), а на його роль вказує сусідня назва "Coswig", вжита на шведській основі "vig" - кмітливий, гострий на слово. Присв'ята назви "Майсен" Місяцю пояснюється тим, що місто Meissen розкинулось на берегах ріки Ельби (на латині - "Alba" - Ясна, Ясунь, "Біла" - у назві "Біла Церква"), назва якої присвячена мудрій богині Луни (Місяць; der Mond) замість попередньої назви "Юр'їв" (у французів "jurer" - божитися журити - отже, місто Щека, бо "щекати" - лаяти, докоряти, цвікати, у значенні "молитися, аркучи"). Україна -"Земля віри" (Християнська) і головним свідченням цього факту слугує назва наших предків - "анти" (грецьке "αντη" - молитва), а також назви України та її земель у іноземних авторів - Енінгія, Хриса, Ойум, Евлісія, Гуннія, Королівство черіян (людей молитви; дунайська латинь "cere" - докоряти, корити - "Галич", бо це місто назване від санскриту "gali" - докоряти). Аналоги (синоніми) цих назв - назви "лемки", "галичани", "волиняни", головна вулиця столичного Києва "Хрещати", а ще крім названих, топоніми "Троєщина", "Хрестинопіль", "Христинівка", "Христофорівка" та Храм Святої Софії-Оранти у центрі престольного міста Києва. Барва Богині Молитви увічнена на державному прапорі України - золотисто-жовта. 
Таким чином, в уяві наших предків оцінка моральності людини у її ставленні до природи і до інших людей відбувається під доглядом небесної богині Луни (ім'я богині у Геродота - Аргімпаса, або Суджа - "Суворо наглядаюча"). Моральність людини слугує критерієм для визначення - де продовжить душа людини своє вічне життя - в Раю чи у Пеклі.   
1. CUM GRANO SALIS 
"Щоб написати історію своєї країни, потрібно бути в закордонні" - цей іронічний вислів (спостереження Вольтера) особливо вірний по відношенню до України. Майже всі архіви, писемні книги на протязі віків з України вивозилися, або знищувалися. Так було в період ординської навали, так було в роки руїни і ліквідації Гетьманщини, так було й у наступні лихоліття. Натомість, в писемних джерелах західних країн завжди можна знайти важливі факти і свідчення про Україну - у першому Римі, у другому Римі - Константинополі та й у третьому Римі Карла Великого - в Аахені на Рейні, або в Аугсбурзі, що біля Мюнхена, де зберігається чимало архівів. На жаль, й вітчизняні історичні скарби залишаються все ще не прочитаними. Дивно, коли вітчизняні історики, філологи такі байдужі по відношенню до тексту "Слова о полку Ігоревім", геніального твору старожитньох української літератури. А цей твір пророчий, у ньому як в дзеркалі відзеркалюються нинішні події на Сході України. Так, ріка Нагольна - це ріка Каяла, за якою відбулася битва полку сіверського князя Ігоря з половцями. Грецьке "nagios" (αγιος) у назві "Нагольна" нагадує про "покаяння" (спокуту) через очищення. У давні роки після повернення з своїх морських походів через Керченську протоку (шлях, який Евріпід і запорізькі козаки називали "Зворотниим шляхом") запорізькі козаки проходили на чайках до гирла Міусу-Гіппакіріса і тут, біля гирла Нагольної-Каяли, вони каялися за вчинені гріхи і приносили свої пожертви богині яка оберігала їх на морях.
Однак, розглядаючи середньовічні географічні мапи дослідник повинен брати до уваги той факт, що вже у ті роки в європейських країнах виникли "топографічні контори", які робили "гешефт" на виготовленні географічних карт на замовлення "королів" і "царів". Фальшиві географічні карти, або листи іноді можна знайти в архівах. Існувало неписане правило: хто з правителів перший представить карти "нових земель", той претендував на володіння. В радянські роки прикладом такої фальсифікація з метою зазіхань на землі України можна вважати лист Артема (Сергеєва) до Сталіна щодо східного Донбасу. Автор "Слова о полку Ігоревім" нагадує, що землі "в Лозі (Добруджа) і Поморіію (побережжя між ріками Дунаєм і Дніпром), Посулію (Таврія) і Посурожю (Приазовське лукоморіє), по Корсуню-Криму, як і Азов - "Тьмуторокань", належать Русі-Україні. "Незнаємими" вони названі іронічно, з "cum grano salis", бо у роки написання твору "копія-полки" і "дівиці-богунці" знаходилися і діяли за Дунаєм ("Лог" - землі Задунайської Січі, знаної як "Трофеум Трояні", або "Немогард", як у Констянтина Порфирородного. Тому то, основна ідея твору - відновлення Січей на півдні і південному Сході України.    
Не завжди вислови в історичних працях, як і в літературних творах, потрібно сприймати як щось незаперечне. Вони часто писалися з cum grano salis - з крупинками солі, критично.  Є такі вислови і в "Слові о полку Ігоревім". Так, коли Галицький Осмомисл Ярослав "мече времени через хмари", то читач має розуміти, що Осмомисл Ярослав, як небесний Місяць, наглядає за дотриманням релігійного календаря серед пастви. Якщо він "стріляє салтани за землями", то цей вислів свідчить, що він з отчого золотого стола розсилає т. з. "соляні оферти" (пропозиції), бо у XII сторіччі Галич широко торгував сіллю. "Салтанами", або ж, "соляними законами" (латинь "sal" - сіль) називалися важливі постанови. Так, в юридичній практиці Риму закони тривалої дії називалися "соляними". Сіль не тільки консервант, але й res lustralis в житті людей. Сіль не можна розсипати, а найкращі люди здавна називаються "сіль землі".
 В козацькій традиції землі розташування Січей мали назву "Пустинь" . До речі, коли мова стосується нинішніх сусідів угорців, то не без користі було би знати, що в українській назві "Угорщина" вжито польське слово "ugor", яке має значення "пустинь". Але ж, наскільки важливо також знати, що Надтисся названо "пустинею" у Плінія Старшого, який народився у 23 (24?) році нового літочислення і загинув у 79 році під час виверження Везувію. Пліній Секунд у той час писав так: "Noricis iunguntur lacus Peiso, deserta Boiorum" - "З нориками межує озеро Пейсо ("Балатон" - автор) і пустинні землі боїв" ("boi" - так німці називали нагірних австрійців). Як бачимо, українська топоніміка пам'ятає перші сторіччя після Р. Х. Разом з тим, ніхто з істориків і літературознавців не задумався над місцем розташування "залізних полків" Осмомисла Галицького а Ярослава. Це - Мороморошська котловина, де нині знаходиться містечко Тячів. Його назва утворена від дієслова української мови "тяти" - сікти, рубати. В Подніпров'ї аналогічно названі дві "Рубанки" і "Шайтанка" (від німецького дієслова "scheiten" - рубати, сікти, тяти). Українці мають пишатися своєю мовою, історією, а головне - зберігати і виховувати історичну пам'ять! Чого, на жаль, бракує. Прочитаймо ще раз важливі свідчення автора "Слова о полку Ігоревім": 
"Галицький Осмомисле Ярославе! Високо сидиш на своїм золотокованім столі, підпер гори Угорськії своїми залізними полками (sic!), заступив королеві шлях, затворив Дунаю ворота, меча времени через хмари, суди рядячи до Дунаю; грози твої по землях текуть; отворяєш Києву врата, стріляєш з отчого золотого стола салтани за землями. Стріляй, же Господине, Кончака, поганого кощея, за землю Руськую (за Україну), за рани Ігореві, буєго Святославича!".
Якщо Ви, читачу, любите неньку Україну в її володіннях від ранкового Дону (у назві вжито англійська лексична основа "dawn" /don/ - світати, розвиднятися, прояснятися; світанок, перший проблиск) до вечірнього Сяну (у назві вжита латинська лексична основа "sannio", "sano", sanus" - докоряти, щекати, виздоровлятися), то Ви не можете не знати, що землі України становлять не просто матеріальну єдність, але й духовну. Простори України "від Дону до Сяну" являють нам космогонію Божого Дня. За досвідку в Анастасієвському храмі (грецьке "αναστασις" має значення "воздвиження", а у Новому Заповіті - "пробудження від сну", "воскресіння") відбувалася Вранішня молитва (нині Святогірський монастир). Тут біля Глухова, вздовж східних земель України, топонімія і гідронімія присвячені Сходу Сонця, Світанку (Світловщина), розпочинаючи від назви "сіверяни" (писати "Сєвєрський Донець" - не цілком вірно, бо санскрит "siva" /сіва/ має значення "схід" - дивись у Лексисі Лаврентія Зизанія на сторінці 191 у лівій колонці, друге слово) до Білгорода, Луганська, Таганрога та до Азова, Тамані і острова Тузли в Керченській протоці. Через Кімерійську протоку здавна проходив козацький "Шлях повернення" з морських походів. Цей шлях і його назва згадані Евріпідом.  Цей факт також повинен би згадуватися в українських підручниках історії. 
Отже, на Сході України її землями опікується Східний Бог (Сіверський Донець названий від санскриту "Siva" (Схід) та англійського "dawn" /don/ - світанок, перше світанкове світло), на Півдні землями України опікується Південний Бог (Буг), а на Заході - Західний Буг (Бог). Вся топоніміка на західному пограниччі України присвячена Богу Місяця (Мисличу, Числобогу і Стрибогу - Посейдону) і Богині Луни і Молитви Артеміді. Погляньмо, Східний Бог тримає у своїх руках Меч - Оскол, яким він розтинає морок ночі і зими: Південний Бог тримає плуг (соху) у назвах "Саксагань" ("розсоха") і "Кривий Ріг" (соха); а Західний Бог тримає в руках чашу, як релігійний символ і символ відродження (топонім "Чашин"  знаходиться побіля витоків ріки Сян (San, а біля кордону з Україною знаходиться топонім "Каньчуга", значення якого зберігає німецьке слово "Kanne" - чара, жбан). Бог вітрів тримає в руках "вітрило" (у назвах ріки "Збруч" і містечка "Авратин" біля витоків (латинь і грецьке "aura", "avra" має значення "вітер"). Запорожці називали "парус" по-своєму: "ярмо". Всі ці "золоті знаряддя" (меч, плуг, ярмо і чаша) були подаровані "скіфам-українцям" небесними богами (легенда була записана Геродотом від скіфів у V сторіччі до нової доби). Чи не повинні ми шанувати також збережену назву ріки "Латориця" в Закарпатті, назва якої присвячена Богині моралі і молитви (латинь і грецьке "Λατω" - Богиня молитви). Образ назви свідчить про тисячоліття історії України, як і селище "Анталовці" у назві якого грецькі слова "αντη" і "λω" означають "Молитва надії". Там же є назва "Жденієво" та назва "Пацканьово" (іспанські слова "Paz" - мир, спокій та "can`o" - гра сурми), які свідчить про звуки Вечірньоїї Трембіти з заходом Сонця і надію на Схід Сонця в прийдешній Новий День і Новий Рік.
Історичні свідчення про минуле України можуть і повинні використовуватися в сучасному житті, хоч би для того, щоб про них знали політики-неофіти та не виростав національний бур'ян - "захарченки", "пасічники", "медведчуки" і "пушиліни". Але основним регулятором міжнародного співіснування і регулятором вирішення проблем сучасностіі має виступати міжнародне право, міжнародні акти та угоди. У цьому відношенні адміністрація п'ятого президента України Петра Олексійовича Порошенка діяла і продовжує діяти в іншій ролі бездогано.    
2. МУДРІ ПО ШКОДІ. ДЕФІНІЦІЇ "П'ЯТОЇ ІПОСТАСІ" НОВОЇ ВЛАДИ
"... вони плями розпусти, рід норовистий і розбещений, а не Його діти" (Второзаконня. П'ята книга Мойсея; 32,5)
Слава Богу, вже відбулися перші (але не останні) довгоочікувані визволення в'язнів Кремля і в'язнів бандитів і їхнє повернення до рідних! Однак, в темницях РФ й на окупованих нею теритріях на своє визволення чекають більше ста невільників. У цій ситуації не зайве буде  поглянути за ріг фасаду проведених в аеропортах урочистостей, туди, де від цього фасаду тягнуться довгі тіні недосказаного. 
Відбувся обмін людьми, полоненних і ув'язнених недавніми комсомольцями і піонерами радянської дійсності і він, цей обмін, був тільки черговим фрагментом сучасних російсько-українських відносин. Наголосимо, що обмін людьми відбувається у перші роки третього тисячоліття від Різдва Христового, на 1035 році від Хрещення Русі-України, на 75-му році після закінчення другої світової війни, а головне, після 100-річчя від року заснування Союзу братерських народів - "прапороносця миру і дружби між всіма народами". Як Ви, дорогий читачу, бачиться виховання і його результат нині? Що там за "катастрофою розпаду СРСР" було і залишилося - "дружба" чи "братовбивство"?
Що стосується здійснення 'обміну', його передумов і очікувань сторін за фактом обміну, то репортажів і коментарів з цього приводу  в ЗМІ не бракує, зокрема, цілком фаховий аналіз "події року" на полях російсько-українських "відносин" зробили депутат Верховної Ради України Ірина Геращенко, яка раніше працювала на цьому напрямку, фаховий аналітик  Віталій Портников та інші українські політики, експерти, журналісти. З їхніми висновками можна познайомитися в інтернеті і в пресі
При оцінках події не потрібно забувати, що звільнення українських військовополонених (моряків) було детерміновано рішеннями Гамбурзького трибуналу: термін їх повернення, згідно з рішеннями цього трибуналу, давно минув. Так само, інші політичні бранці Кремля повинні були бути звільненими у відповідь на повернення делегації РФ в ПАРЄ. Прийняття рішень Гамбурзького трибуналу і умов Парламентської Ассамблеї Ради Європи - цілковита заслуга попередньої влади в Україні і особисто Петра Олексійовича Порошенка. Про цей факт потрібно пам'ятати, оскільки всі ті, хто бачить факт звільнення заручників наслідком зміни влади, а відтак, приписує факт обміну новій владі, робить цій новій владі "ведмежу послугу". Цей факт повинен бути виведеним на світ. Як і той факт повинен бути виведений на Світ Божий, що РПЦ з її генсеком анічогісінько не зробила, щоб припинити варварство своїх "віруючих", якщо вони там є. Бо ж, якщо прихожани не вірять в Божу кару, не мають у собі страху перед Богом і не люблять ближнього свого, то які вони "віруючі"? Чого варті усі служителі культу в РПЦ? 
Друга (на жаль, не остання) проблема занадто поверхового бачення "заслуг нової влади" у вирішенні питань російсько-українських відносин полягає у тому, що на всіх етапах історії минулого, - а так це чиниться і нині - згода кремлівських завсідників на зрушення в тих чи в інших питаннях, завжди зводилася до вимоги політичного знищення, а по змозі й руйнації економічного потенціалу тих людей. які творять опору української державності. А такий шлях- виконання забаганок ворога - є небезпечним і для нової влади, оскільки ці апетити не обмежуються "обміном невільників". Окрім всього іншого, йдучи на поводку агресора, Україна втратить довіру своїх надійних союзників в Європейському Союзі і у світі. Що та за інсинуації щораз продукуються за стінами офісу шостого президента, коли в Україні існує чимало нагальних економічних, соціальних, зовнішньополітичних проблем, які чекають на увагу і негайне вирішення? 
Не менш небезпечною бачиться завзята "політика" нової влади з розподілу державних, ще цілком не надійних надходжень в доходних статтях бюджету. Бажання продемонстувати "турботу про народ" може обернутися значними втратами для економіки, а відтак, звести нанівець всі успіхи попередньої влади. Економіка завжди чутлива до негативних рішень, які нова влада поки що може прикриивати прафанаційними обіцянками - не більше. Всякі інвестиції мають свій вегетаційний період і банальності нової влади - порожні обіцянки - тут зовсім ні при чому. Справжні, продуктивні інвестиції тоді стануть приходити в Україну, коли в Україні запанує економічно стабільна влада, а не корислива влада прислужників на  "велосипедах", які нишпорять, де б вкрасти. 
В міжнародній політиці, як і в міжнародній економіці важливе значення мають усталенні відносини між політиками, бізнесменами - знайомства, довіра, досвід спільної роботи. А тому ломка вже налагоджених відносин (кадрових змін, у тому числі на муніципальниому рівні - в областях, містах) не завжди оправдана. "Свої люди" зручні, але надійні і ефективні керівники - краще. При масовій зміні керівних кадрів на всіх рівнях управління, як це нині відбувається, до влади прийдуть чимало "Голохвостових", "Голоп'ятових", "Голопупенків", але постраждає економіка, соціальна сфера і соціально-політичний клімат загалом. Тому то опора на досвічені кадри повина зберігатися. Це стосується і напрямку "мінських угод", де банальна заміна стійких кадрів на більш поступливих означатиме тільки втрату позицій, як у свій час були втрачені землі Курщини, Таганрог, Кубань, Берестейщина, Лемківщина, Придністров'я. Та й то: що можна сказати про політиків і державу, які ще жодного разу не поставили на міжнародному рівні факт "відрізання" цих українських земель від України? Ні, не для введення туди "сіро-буро-малинових чоловічків", а для співпоставлення вимог РФ про "особливий статус ордло". Давайте разом підрахуємо, скільки етнічних українців залишилося на тих українських землях, які нині в складі РФ, і куди вони зникли?  
3. НЕ ЛЮДСЬКЕ ПОВТОРЮЄТЬСЯ, А ЛЮДСЬКЕ ВІДРОДЖУЄТЬСЯ.
Прості, ясні і такі сутнісні слова про "повторюваність нелюдського" в історії і "відродження людського", винесені в заголовок, належать вченому верховному рабину Лео Беку. Вони стають і нам пересторогою і нагадуванням про те, щоб ми не витісняли з нашої свідомості жахіття голодоморів і репресій проти українського народу. Жахіття інородного насилля та спричинені насиллям катастрофи в історії українського і єврейського народів співмірні. Як євреї через дві тисячі років прийшли до усвідомлення необхідності власної держави, так і  українці, врешті, відродили свою державу. Тому, що все людське прагне відродитися. 
Нелюдське повторюється тому, що люди (нові покоління) забувають про досвід предків, а досвід це - пам'ять. Відроджуючи людське, мусимо пам'ятати, що що йдеться про духовні, а не тільки матеріальні речі. Якщо суспільство забуває про той факт, що в поточному році виповнилося 250 років з дня народження автора "Енеїди" Івана Котляревського, 200 років з дня народження національного мислителя Пантелеймона Куліша чи 400-ліття виходу у світ пам'ятки української мови XVII сторіччя Граматики Милетія Смотрицького, то говорити про відродження духовного змісту ще дуже передчасно. 
Відбувати храм замало. Важливо відроджувати духовне життя храму, насамперед, в житті територіальної і церковної громад, в свідомості людей, в душах віруючих. В Україні існує чимало інституцій, товариств, спілок, фондів, а злагодженої спільної роботи бракує. Той же Інститут національної пам'яті спрямував свої зусилля на декомунізацію і злочини на Заході українських земель, але майже не придавав своєї уваги злочинам проти українців на Сході України та на етнічних землях українців на Стародубщині, Слободі та на Кубані. Зробивши добру справу з декомунізацією, Інститут національної пам'яті упустив нагальну потребу не менш важливого напрямку - повернення народу історичної пам'яті - відновити прадавній  історико-географічний контекст в топонімії України від Сяну до Дону - повернути до життя історичні назви земель від Срібного Закарпаття і Буковини, Галичини, Волині до Сіверщини і Люботина, Світловщини (Луганська і Юзівки) та Азова, А ще варто - оновити національний історичний календар свідченнями іноземних хронік про землі Україну. Адже ж, час рікою пливе ...   
Погляньмо на історію євреїв, яка охоплює більш аніж сто поколінь. Євреї старші чималого числа більших народів, по сусідству чи серед яких вони проживали, або нині проживають. Вони бачили високу культуру Єгипту і великих імперій Ближнього Сходу, елінізм і Римську імперію, вони пережили буремні переселення народів та іслам, у якому зникло чимало народів, вони беруть активну участь у творенні сучасної історії. Основою існування євреїв завжди було відношення до Бога, а історію євреїв становить існування єврейських громад: чи зберегла релігійна громада своє існування, чи розширилася, чи, може, зникла. Історія розглядається євреями як  персональний контракт з Богом, який щораз поновлюється. В основі таких відносин з Богом знаходиться особистість, її природні права і свободи, у тому числі, стосовно контракту - дотримуватись його і надалі чи припинити його дію. Людина у таких відносинах з Богом - вище Його творіння, а не якийсь предмет підлеглий законам природи. У цьому проявляється природа прав людини і її свободи.
Звичайно що, захоплюючись історією євреїв, ми розуміємо, що в ній були і Авелі, і Каїни, про що яскраво розповідається в Біблії. Але всі ми також розуміємо повчальний характер біблейської історії. Річ йде про те, щоб зробити повторення нелюдського неможливим і убезбечити майбутнє відродженному людському.       
Всі, більш менш досвідчені політики, розуміють, що нинішня тимчасова влада в Україні це не найкращий результат виборів Президента і Верховної Ради України. Метою цієї влади є не що інше, як рейдерський переросподіл власності на заводи і фабрики, на надра і землю України, впритул до приватизації церковного майна. І у цьому повторюється нелюдське, а відродження людського відбувається в муках.    
Український народ з тривалого життєвого досвіду не надто вже вірить пропагандистським гаслам та обіцянкам політиків. Народу більш до душі діловитість і ясність думок та повага людської гідності, у тому, насамперед, що стосується їхніх прав. При цьому, не потрібно кивати на результат останіх виборів президента України за результатами яких майже 73% виборців віддали свої голоси, повіривши в лукаві шоу по телевізору. А розчаровуватися у людях не годиться тому, що більш як 50% виборців взагалі не прийшли на виборчі дільниці і не взяли участі у виборах, не сприймаючи маніпуляцій з опитуваннями та присутності на політичному полі віртуальної "партії слуг народу". Саме ці 51% виборців, які ухилилися від виконання свого громадянського обов'язку, нині становлять для країни головну проблему. Суть проблеми - в усвідомленні необхідності національної солідарності. Тут питання має ставиться так: яким чином стимулювати солідарну відповідальність українців при виборах президента України, органів представницької влади і виконавчох влади. Досягнення такої солідарності можливе через економічні інтереси людей.
А відтак настає час, коли виклики повсякдення, якими вони не здавалися б злободенними, мають відійти на задній план, як питання другорядного значення. Всі другорядні питання матимуть види на своє успішне вирішення лиш тоді, коли вони ввійдуть у якості складових у значно більшу державно-політичну концепцію - концепцію національної солідарності.
Первісне значення слова "солідарність" - не "згода", а "оплата", "винагорода" ("Sold" - це плата за виконані послуги). Керуючись принципом економічного інтересу людей, потрібно впроваджувати відчутні економічні реформи, та так, щоб навіть при труднощах виборець бачив перспективу: економіка розвиватиметься для всього суспільства солідарно, а не для купки людей, які вивозитимуть прибутки за межі України.  
Попередні п'ять років засвідчили високий потенціал народної солідарності, цей потенціал потрібно було перетворити в реальну державно-політичну програму на всіх рівнях - від місцевих громад до всеукраїнських партій. Політика, як ніколи, не повина залишатися в Україні чи то груповою, клановою, чи то бляхерівською, аваковською чи коломойською. Політика і політики повинні відчувати пульс  часу - європейського. Лише тоді політика буде будуватися на міцному фундаменті, коли вона стане практичною філософією часу. А тому потрібно позбуватися дрібних егоїстів та вузьколобих вчених, які не здатні відірватися від наїздженої колії своїх уявлень і які тільки гальмують розвиток, як налиплі мушлі гальмують повний хід корабля вперед. Настала пора відмовитися від виникнення скороспілих партій, блоків, рухів, позбутися олігархічних впливів на політичні процеси в Україні. На політичній сцені України мають діяти справжні політичні партії структуровані відповідно з інтересами людей і як представництво інтересів людей на всіх рівнях представницької, а відтак усіх гілок влади.
А це означає, що політичні партії, які хочуть дивитися у майбутнє, повинні залучати в свої ряди людей вільного національного духу, людей вільних думкою і судженнями. У першу чергу це стосується представників бізнесу, інтелігенції науково-технічноїго гуманітарного, економічного, юридичного профілей. Активні члени громад, партійні активісти повинні бачити перспективи своєї участі в житті свох областей, в політичному житті своєї держави. Для цього люди повинні мати можливість брати участь у дискусіях та бути бажаними в усіх засобах масової інформації, не з вулиці, а через свої реально існуючі партії.
"Пора об'єднуватися" - ці прості, сутнісні і цілком зрозумілі всім слова п'ятого Президента України Петра Олексійовича Порошенка повинні почути українські політики, всі люди, які не хочуть повторення нелюдського і які розуміють, що шлях до відродження людського - солідарність.  
Оксентій ОНОПЕНКО    
Відень. Австрія