ПИТОМА ВАГА АРГУМЕНТІВ
Ще зовсім недавно людство Землі відсвяткувало початок третього тисячоліття від Різдва Христового. Здавалось, ця подія зродила надії, що третє тисячоліття нової ери буде осяяне світлом людського розуму, що людство, нарешті, вступить в епоху цивілізацій інтелекту з високою матеріалістичною культурою, коли знайдуть свою досконалість економічний і соціальний лад у світі, з міцним добробутом і свободою. Але насправді, все відбувається як і раніше, а вже перші десятиліття третього тисячоліття нової ери розпочалися заледве чи не з хаосу і відчаю. На поверховий погляд, наші надії виявляються всього тільки Vanitas vanitatum! Суєта суєт!  
Ні, це не так. Сучасні люди, не зважаючи на всі буденні перипетії та вируючі пристрасті, знають, що XXI сторіччя - це не хаос, не занепад і не кінець. Ні, адже нині відбуваються зміни і прорив у щось нове. Відмирає старе, зацвіліле; застарілі форми, як шкаралупи  стиглих плодів, лущаться від минулого, а потужні ідеї залишаються і продовжують жити і творити. Божий перст у цей час проводить своїм грифелем всесвітньоісторичну межу між вчорашнім днем і днем завтрашнім і у великій книзі людської культури пишеться нова глава. Ця книга розкриває нові форми і нові ідеї, які приносить людству новий День в ім'я Отця і Сина, і Святого Духу. 
Така нині є Україна - на етапі кризи одужання. Тому не варто скаржитися, адже при нужді і труднощах нашого часу, люди свідомі змін і знаючі їх сутність переживають талан жити у такий час. Ціна здається високою, але вона допомагає нам оволодіти глибшими знаннями. Тому, що поколінням, які живуть у пору змін, доля дає можливість по-новому поглянути і оцінити минуле, яке вони добре пам'ятають, і водночас через свої думки, аналіз і почуття охопити прийдешнє. А якому поколінню ще випадає на долю бачити настання нового без руйнування старого світобачення. Подібне стає можливим у час переплетіння уяви і буття, що трапляється лише в критичних ситуаціях життя, коли проявляються істинний характер людини. У такий час людина відчуває справжню свободу, забуває про свавілля диктатури і її чиновників, коли гідність і самоповага людини були в неволі їхньої магічної сили, коли й адвокат невинного ставав на бік обвинувачання. Та сила раз від разу намагається зберегти свою зажерливість, але це їй не вдається бо історія не стоїть на місці, історія розвивається.
Однак, на сучасному етапі трансформації економіки і суспільства в Україні, дають про себе знати не тільки і не стільки внутрішні проблеми розвитку (з внутрішніми проблемами наш народ впорається і завжди знайде раду), як недоліки інформаційного забезпечення змін, які відбуваються. До того ж, всі внутрішні проблеми, які неминуче притаманні соціально-економічним змінам, ускладнені віроломною зовнішньою агресію проти народу України і України, як держави. Для ведення війни проти України характерне жорстоке використання в боях місцевого українського населення окупованих територій, як це було в історії вже не один раз: "Гідних для війни мужів і місцевих поселян вони, озброївши, посилають проти волі у бій поперед себе ...., якщо навіть  вони б'ються добре і перемагають, подяка за це не велика; якщо гинуть в бою, про них немає жодного клопоту, але якщо в бою відступають, то їх без жалю вбивають" (з листа ченця-францисканця до єпископа Перуджі в перші роки нападу Золотої Орди). Війна проти України ведется під супровід безсоромної пропаганди, основаній на щоденній брехні. А тому в інформаційному забезпеченні опору агресору та при прийняті політичних рішень в інтересах захисту України від агресора, вкрай важливе значення має вагомість аргументів, ясна і виразна аргументація економічних, соціальних та політичних рішень які приймаються в Українській державі. 
Для ясності наведемо приклади невизначенності і невиразності в інформаційній політиці. В базовій, фундаментальній основі, йдеться насамперед про природне право власності на землю, на засоби і знаряддя виробництва. Чи забезпечує сучасна інформаційна політика в Україні усвідомлення і сприйняття суспільством факту виникнення великих економічних і технічних організацій (компаній, фірм), які, на перший погляд, усамітнюються (знаходяться у приватній власності). Йдеться про те, щоб яскраво показати новий органічний розподіл капіталу і праці в постійному контакті з практичним життям в країні (приклади зростання ефективності  економіки); з іншого боку - демонстрації прикладів, що свобода людини становить стрижневу цінність, що Україна бачиться і сприймається, як країна усміхнених людей (самопочуття громадян в своїй країні). 
Україна, як держава, - самодостатня: історично, економічно, етнічно і демографічно і, що не менш важливо,- науково-технічно і технологічно, культурно і освітньо. Проте, в Україні все ще живучі ідеологічні міфи і штампи периферійності в свідомості частини населення і, що особливо шкідливо, в головах частини політикуму. Тут явно відчувається недосконалий рівень історичної освіти в країні в минулі десятиріччя, коли історія України обріхувалася.
Мабуть, не всі знають, що в Середньовічній Європі Київська княгиня Ольга величалася як "Regina Rugorum", а великий Київській князь Ярослав величався як "Rex Rugoruni". Титули зобов'язують. В європейській традиції чоловічий титул "rex" і жіночий титул "regina" мають значення "король", "королева". Поряд з титулом дається пряма вказівка характеру влади - дунайська латинь "ruga" має значення "молитва" (люди молитви - християни). Такий титул правителя в грецькій термінології має назву "базилевс" (Basileus), а люди, які проживають в країні, називалися "анти" (Antai). Якщо звернутися до свідчень іноземних істориків того часу, то ареал розселення антів цілком співпадає з територією України - від Сяну до Дону, при тому, що значення назви "анти" збережене у назвах "волиняни", "лемки", "галичани", адже значення "молитва" (litania, lato, lita, maltai, ara, ora і т. і.), як "воля людини" у назві "Волинь", можна пояснити словами "ante" (молитва), "gali" (Галич), "lema" в збережених й нині старовинних назвах міст, а від них, відповідно, - земель і населення. Так, грецьке lema вжито у назві "Лемберг" і, відповідно, у назві "лемки". Всі ці назви цілком синонімічні.    
Прикметно, що й сам титул "rex"  в своїй першооснові (ірландське "ri" - "rix") має значення "відділяти" (бачити різницю розумом). В грецькій мові значення "відділяти" має дієслово "krino", в латинській - "cerno", "crivi". Магічний характер цього дійства очевидний: річ йде про відділення зовнішнього від внутрішнього, святого від профаного світу (язичницького), своєї землі від чужої. В народній традиції Великий князь Ярослав називався "Мудрий", а в світській літературі титул князя відомий як "Осмомисл" (Богослов, Богомислений). Маємо розуміти, що такий титул правителя України був відомий з історичних праць Йордана, який писав свої праці в середині шостого сторіччя. Недарма й грецький письменник Євсевій вже на початку четвертого століття вірно називає землі України "Хриса", той же Йордан вжив назву "Ойум" (грецьке "oyo" - вірити, credo), Прокопій Кесарійський вжив назву "Евлісія" (грецьке "Lissomai" - "Lita" -  молитва), в "Слові о полку Ігоревім" Україна названа "Земля Трояня" (Земля віри). Історичні свідчення заперечують будь-яку "периферійність" України. Назва "Україна" в українському значенні означає "Внутрішня країна", а в грецькій лексиці - "Держава", як Україну називав Геродот у V сторіччі до нової доби - "Ексампаїс" (Провідна країна, або Метрополія). Значення "Республіка" передає назва України в санскритській термінології - "Yuk-rayina" ("Спільне благо" - Res Publica). То ж чи не варто було задовго до розв'язання агресії проти України, коли інформаційний простір країни-агресора був ще доступний, наполегливо доносити своєму народу і сусідам справжню, а не периферійну історію України?
Друге зауваження. Вислів "Україна від Сяну до Дону" цілком і повністю відповідає опису Скіфії, як поясненню греками назви "Україна". Історики - Геродот, Пліній Старший, Йордан, Прокопій Кесарійський, укладач списку "Баварського географа",  Візантійський імператор Константин Порфирогенет, автор "Слова о полку Ігоревім" та ін. - засвідчили споконвічний образ України у межах від Сяну до Дону. В їхніх описах, крім землі метрополії ("Ексампаїс")   і козацької Гетьманщини ("Геррос"),  до скіфських (гуннських), а отже, українських земель, відносяться приазовські, причорноморські, наддунайські землі - від Добруджі в Румунії до Азова-Тьмуторокані та Тузли-Фанагорії. Себто, всілякі сучасні видумки агресора про якусь "периферійність" України в минулі століття, не мають жодних підстав.
Немає підстав для іншої інформаційної брехні агресора - потреби захищати" рускомовне" населення України. Немає підстав тому, що, по-перше, в Україні немає жодних проявів т. з "утисків" російськомовного населення. А, по-друге, така інформаційна брехня ставить на порядок денний питання гарантій і дотримання прав українців, які здавна освоювали землі сучасної Російської Федерації від Стародубщини до Карелії, і Воркути та від Східної Пруссії до Далекого Сходу, де права українців на рідну мову, освіту і культуру здавна ігноруються. Як відомо, в Російській імперії і в Радянському Союзі ставити питання паритетності прав та обов'язків складових імперії та союзних республік було заборонено. Так, в СРСР ленінські принципи побудови Союзу були знехтуванні, а відновлення ленінських принципів союзної держави М. С. Хрущовим викликало лють у затурканих "великодержавієм" шовіністів. Ось і виникає просте запитання: Невже фауну і флору можна заносити в Червону книгу, а "хомо сапієнс " - не можна?. Невже всі "хомо сапієнс" повинні жити у величезній спільній оборі, не знаючи ні роду, ні племені свого?! Все це питання цивілізаційні, а не прерогатива ЧК, ЦК, Раднаркому чи то балбесів типу "прілєпіних", "гіркіних", "безлерів" та "моторол".
Що таке війна на Сході України сьогодні? З погляду цивілізаційного - це війна варварства з християнством. Нехай би ідеологи та ініціатори цієї загарбницької війни назвали ті цінності цивілізацій минулого, сучасності і майбутнього, які вони хочуть утвердити на колишньому пострадянському просторі. Що це? - кріпацьке право, панщина, диктатура пролетаріату чи, може, поголовна колективізація селянства, репресії і депортації та концентраційні табори для незгодних? А, може, - розум, честь і сумління однієї вертикально підпорядкованної та горизонтально зцементованої партії чиновників, прокурорів, судів з силовими структурами і армією, підпорядкованних одному центру, на чолі якого - божевільний імператор? Це не марнотні апитання, а що не є, злободенні. Бо, економіки, культури, навіть фінанси, можуть інтегруватися, але "інтеграція" влади, спецслужб і силових структур завжди призводить до корупції, хабарництва, доносительства і кляуз, обмеження свободи слова, національного і соціального гноблення ... в ім'я центру -  вождя (царя), ідеї, союзу, або титульної нації, яка й сама стає не тільки суб'єктом, але й об'єктом гноблення. 
Пригляньмося до протестів в Беларусі і загнанного там в глухий кут президента цієї країни, до змісту переговорів двох останніх диктаторів Європи та до  т. з. опозиційної платформи "за життя" в Україні, яка прокламує промосковський курс, і ви неодмінно побачите спектр примусу до підпорядкування "одному союзному центру" з "главою унітарної держави" на чолі та весь перелік язв минулого - від не прикритої брехні, доносів і телефонного права до вироків незаконно репресованим, або розстріляним, як "ворогам ума, честі і совісті тих  хто десь там наверху". Самі по собі мирні протести в Беларусі - не мета, а тільки аргумент для досягнення мети. На жаль, - чужої. Тільки розширення і активізація протестів змогли б протистояти чужим задумам.
ЧУТТЯ ЄДИНОЇ РОДИНИ
Прокопію Кесарійському (народився біля 500 року) належить важливе свідчення про Україну і українців: "Та й ім'я у антів і склавинів у давнину було одне, Бо одних і других здавна називали спорами" ("Історія війн", IV, 29). Грецька назва "спори" (spora) означає "народження", "рід", "покоління", "діти", "онуки". Очевидно, що назва "родимичі" була пов'язана з містом "Родень" біля Дніпра і ріки Рода (нині - ріка Рось) і грецькою назвою  хліборобів як "текони" від "tikto", "tekon" - "народжувати, родити - родичі". При цьому важливо зазначити, що на Певтінгеровій мапі Дніпро названий "Нусак" від слова німецької мови "Nusse" - "горіх", як дерево Юпітера-Зевса, як символ "народження" і "родючрсті". В давньому Римі на весіллі молодих осипали горіхами, щоб родили дітей. Та й сучасна назва Києва вжита на основі грецького і перського слова "kyi", "kyiv" має те ж саме  значення - "нести зачаття", "нести плід", "родити". Назва "кияни" це і є "родимичі", "Київська земля" - "Роденська", отже, здавна була Метрополією антів і склавинів. Назва "поляни" утворена від грецького "polias" - Рідна земля, Головна частина країни. Така правда. А тому, коли мова йде про єдність народу і держави, то народна єдність  документується не тільки і не стільки в Конституції, де вона закріплює соціальну єдність, як у "чуті єдиної родини", яка корениться в світі почуттів, а відтак у спільних традиціях, святах, в спільній долі.    
Країна, як державна територія, державна ідея і як форма правління, це не застигла і не вічно непорушна величина; країна як і людська суспільність є живим організмом, а у своїй ідеологічній структурі вона є частиною загальної європейської культури і, тим самим, існує в полі напруги сил і сприймає звідусіль політичні течії і структурні зміни всієї європейської культури. Політичний ландшафт змінюється, цінності вицвітають і оновлюються, а за ними змінюється уява про те, що гідно людини, що політично має зберегтися, а що має бути змінено. Політика це не лише вперте щоденне сперечання політиків про зарплати, ціни і прожиткові стандарти, не тільки віртуальна орієнтація в нереальний рай чи владні амбіції окремих політиків. Політика - насамперед практична історична філософія. смислове визначення взаємовідносин людей, як індивідуумів, так і спільнот, включно з державами.
Політик має бачити і розуміти всю палітру щоденної політичної вистави - "держава-народ-уряд". Він наділений правом ставити на обговорення і знаходити відповіді для прийняття рішень. Водночас, політик зобов'язаний розуміти причини і бачити наслідки тих ініціатив та ідей, які він приносить в парламент для дискусій (як законопроектів) і оцінювати їх не з "бухти-барахти" чи з намовлянь кураторів, а розглядати з належної історичної відстані. Про які би Ідеї політиків і партій не йшлося, вони завжди повинні бути рецензовані історією виникнення питання, яке виноситься для дискусі і прийняття у якості закону чи змін до вже існуючого закону. Бо ж, як можна оцінити, для прикладу, пропозицію "змін до мовного закону" від політика, який зовсім не володіє історією нищення української мови в Україні на протязі майже трьох століть "дружби", який нічого не чув про сотні і тисячі розстріляних вчених, письменників, вчителів за українську мову і літературу, за "чуття української родини". Дивує груба профанність неофітів-політиків і служб парламенту, які були зобов'язані пояснити неофітам-політикам їхню  некомпетентність і неетичність, якщо не аморальність. Сумна правда й у тому, що не всі з них знають, що таке етика і мораль. Отже, коли мова йде про спільну долю народу і держави, маємо говорити про духовний образ України.
***    
В світі є незрівняне диво - "Сікстинська Мадона" Рафаеля: Діва-Мати з немовлям на руках, сприймаючи всі застереження - Святої Варвари, Паппи Сікста, двох ангелів - пригортаючи до грудей Сина, босими ногами ступає на край хмари, щоб зійти з Сином на Землю, на якій Його очікує неймовірно важка земна доля і смерть. Сказати, що образ Матері, яка жертвує єдиним Сином в ім'я земних людей, став вершиною генія Рафаеля Санті, означало би сперечатися з вічністю, адже ж, хист і розум митця у цій картині наблизились до того краю, коли й сама мати-природа німіє перед страхом бути збагненною і переможенною. Як писав Й. В. Гете, "Істине творіння мистецтва, як явище природи, завжди безмежне для нашої свідомості. Ми розглядаємо його, воно діє на нас, але в суті своїй воно не може бути збагненим, ще менш можна висловити словами його сутність, його достоїнство". 
Образ "Матері з Дитям" став канонічним в християнстві, він освячений Святим Духом, але святість образу не обмежується тільки писаною історією християнства, адже в давній дохристиянській міфології людство знало про прихід на Землю сина Божого і здійснення ним подвигів на Землі. Здається, страх Природи бути збагненною людиною є одночасно страхом християн поглянути за межі знання-вчення, як описано в романі Степана Тудора "День отця Сойки". Саме такий страх-здогад виникає перед картиною Рафаеля: Яка святість канонізуються? - Образ Матері і Сина, одухотворений Новим Заповітом, чи творець, геній митця Рафаеля освячує в картині образ Матері з Дитям відомий з дохристиянської міфології? У відповідь можемо запитати самі себе: "А хіба світ до Різдва Христового не був світом Божим?". На аналогічне запитанням Ілон Маск, якось відповів, що єгипетські піраміди мають не земне, а небесне походження.  
Одесит Матримоненко, згодом знаний як режисер Алєксандров, скористався образом "Мадони з Дитям" в своїй кінострічці "Цирк", зобразивши Любов Орлову з хлопчиком африканцем за походженням, яка теж ступає з химерної сцени сходами вниз, але... до персональної слави акторки. Це, звісно, фарс  Ба, більше, це порушення табу. Тому, що в завершальному кадрі трагікомедії смертні демонстранти несуть образ "отця народів" Сталіна,як новоявленного Бога. А таке використання образу стає не просто фарсом, а елементарним порушення табу на святість, коли Матір Вітчизну пропонується"любити як наречену" (співається у пісенному супроводі кінокадрів возвеличення 'вождя народів'). Артистка Орлова - щаслива, Сталін роздає нагороди, а Природа-Мати ридає від жаху!
А як нам бути з незбагненим фактом, що образ Матері з Дитям увіковічнений нашими пращурами на географічній мапі України більш як тисячу років до Різдва Христового? До речі, українське означення первісної Святості  - Різдво - знаменує собою "зачаття" (грецькою "risa" -зачаття,  корінь, основа; ось вам і "спори-родимичі"), бо у Матері теж було народження - "Різдво Богородиці" (9 січня). Християнин знає, що й тут так само постає табу на ведення археологічних розкопок образу Святості. Бо, вірую! Так є! 
Те ж саме можна сказати про образ Матері і Сина на карті України. Батько історії Геродот записав розповідь скіфів як документальний факт: "Озеро, з якого витікає Гіпаніс (ріка Бог) називається "Мати Гіпаніса" ("Історія", книга IV "Мельпомена", § 52). Буквальне значення образу "Мати Гіпаніса" збережене й нині - "Тео-фі-поліс", або - "Богородицьк". Більш того, щоб пояснити нащадкам, що Богородиця - Державна Богоматір, географи називають інше місто поруч грецьким словом Базалія" (первісно - Базилея) - Держава*). Додати потрібно, що в минулі тисячоліття син небесної Гери (Гестії, Табіті, Володарки небесної) на іи'я Геркулес називався "Бог" (Син Божий), а в літературі його називали "Scithus", "Sclavens", "Claviger". В Україні небесну Володарку назвали "Лада" і їй присвячена назва "Вінниця" (старонімецьке "wini" - дружина, лада), її сину присвячена назва "Ладижин", а його ім'я "Микула Селянинович" згадане значно пізніше у назві міста біля ріки "Бог" - "Миколаїв". 
Відомо, що в середині VI сторіччя готський історик Йордан, пишучи для правителів Візантії і Риму, для церковного кліру та для різноплемінної братії,  назвав народ  України "анти", вживши при цьому грецьке слово "anty" (ante) - "молитва". В дунайській латині значення слова "молитва" має слово "ruga". Отже, назви "анти", "руги", як і "авхати" Геродота, та "черіяни" "Баварського географа" це "люди молитви", "молибожичі" або "християни". Грецький письменник початку IV сторіччя називає землі України "Хриса", той же Прокопій Кесарійський вживає назву "Евлісія" (Свята), історик Йордан пояснив назву словом "Ойум" (грецьке "oyo" - віра, credo). Добре відомий українським історикам автор "Слова о полку Ігоревім" посол Ольстин Олексич, онука Прохора Лобедника, ігумена Києво-Печерського монастиря, називає Україну "Земля Трояня"  - "Земля Віри" (слово "Treue" - віра, вірність, стійкість, сталість). Невже ці свідчення про Україну втрачають своє значення тільки тому, що  записані на іншомовній основі? "Хліб" і в Африці "хліб" тільки називається тамтешнім словами. Так само як Йорданова назва, "анти" на Певтінгеровій мапі названі "венеди" від санскриту "ven", "vene" - просити, молити, хотіти, бажати. Це ж значення має назва "гунни" на основі старонімецького "gunnen" та грецького "gounos" - уклінно просити (молитися).
Назви України "Хриса", "Евлісія", "Ойум" присвячені Богині Молитви небесній Артеміді, як Діві небесній. Залишившись Дівою, не маючи дітей, Артеміда наглядала за дотриманням людьми моралі в суспільстві і у відношенні до фауни і флори. У греків існує легенда про те як Артеміда врятувала доньку Агамемнона Іфігенію (у Гомера - Іфіанасу) від принесення її у жертву.  Однак, Артеміда в останню мить вихопила дівчинку з під леза меча і, закутавши її у хмару, віднесла у свій храм на Скелястрий острів (Таврида - "Скеляста"). Згадана Іфігенія і в "історії" Геродота у зв'язку з тим, що давні скіфи приносили їй свої пожертви. Так завжди чинили запорізькі козаки: на острові Тузла у Кіммерійській протоці козаки палили ладан, а назва "Тузла" означає "Ладанка". Тому то на  мапі України існує також образ Непорочного Зачаття,  який, як відомо, належить птахам. Обриси України (якщо повернути відрізані від України землі Ростовської області і Азов) символізують Велику Птаху, а обриси Кримського півострова творять Малу Птаху, отже, - Артеміду і Іфігенію. 
Нічого дивного у тому немає, що здавна на землях України чимало географічними назв від Сяну до Дону утворені на основі слів інших християнських народів, в основному грецьких і латинських. Так було потрібно з причин табу на лексику, імена і терміни дохристиянського періоду народів: церква тривало боролась з двоєвір'ям. Ця вимога спонукалась також фонетикою і морфологією, бо записувати деякі звуки в одних мовах літерами інших азбук проблемно, а для варвара така практика була ще й своєрідним табу проти руйнування і знищення святинь, адже, варвар діє інстинктивно і вважає все "своїм". Чимало українських назв на Слобідській Україні, що нині в РФ (в Орловській, Брянській, Курській, Білгородській, Вороніжській, Ростовській областях та на Кубані), були перейменовані, але не зрозумілі варвару назви "Дівиця" (Горлиця), "Потудань" (теж Горлиця, як птаха що "дає Силу"), "Козача Лопань" (пруське, литовське"Lope" - горіння вогню, отже, "Козацька Огневиця" - Богиня блискавки), "Чорна Калитва" (про "найтемніший час перед світанком"), "Суджа" ("Міркуюча")залишилися, бо ці назви були йому не зрозумілі. Зате, українські козаки знали, що "Горлиця" - "Птаха ранку", а, отже, "Слобідська земля" - ранкові землі України, бо Горлиця (Streptopelia tur-tur) у вечірній час , на західному кордоні землі, не співає. Так тисячу років тому українські козаки оформили свою "заявку" в ЮНЕСКО на збереження української культурної спадщини... .   
 Другий приклад вшанування образу України, як Святої землі, збереження в топоніміці         (в географічних назвах від Сяну до Дону) символів Християнського Храму України. Опис цього Храму оприлюднений на сторінках зазети "Слово Просвіти" та на авторській сторінці сайту "Чтиво" тому автор відсилає читачів до цих публікацій.
* Латинь "scitum"  - ухвалене рішення; грецьке "kraino" - ухвалювати рішення, правити, урядувати, головувати.
Латинь "scitum" (в перекладі - "ухвалене рішення") в грецькій мові можна передати дієсловом "kraino", "krano", "oukrana" і саме це грецьке дієслово використано у назві "Україна" (грецьке написання - "Ουκρανια" /Укранія/ - "Ухвалююча рішення", а грецьке написання назви "Україна" - "Oukrania". 
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень, Австрія