PRAEMONITUS PRAEMUNITUS.  ПЕРЕСТОРОГИ, АБО ДУМКИ НА ВИПЕРЕДЖЕННЯ
Минулоріч у Москві вийшла друком у світ колективна книга "История Украины", авторами якої названі чотири автори: Ігор Данилевський, Тетяна Таїрова-Яковлєва, Олександр Шубін та Віктор Мироненко. З концепцією книги можна познайомитися на "Youtubi" з Інтерв'ю пана Данилевського, з якого видно, що чогось вартісного в рекламованій книзі немає і не могло бути. Хтось скаже про вихід названої книги в сучасній Москві, що "на безриб'ї і рак - риба". У даному випадку згадуються слова академіка Орлова в його монографії про "Слово о полку Ігоревім", виданій у 1946 році: "Перш, аніж писати про твір, розберіться з текстом". Справедливі слова академіка Орлова! Так, до кінця свого життя ані академік Д. Ліхачов, ані академік Б. Рибаков, ані академік А. Залізняк (не стану згадувати менш знатних вчених та аматорів) не виправили жодного з півсотні цілком невірних прочитань геніального "Слова о полку Ігоревім". Навпроти, кожен з них вніс у свої "переспіви" (?!) геніального твору нові хибні "тлумачення". 
Сумніви - спонука науки. На "науковість" книга не претендує. На репліку одного з слухачів про невірність вступних пояснень Ігоря Данилевського до розділу "Предыстории Украины" у названій книзі "История Украины" один з співавторів з докором вигукнув: "Та ви що? Це ж - Данилевський!", себто, для нього пан Данилевській, - "світило історичної науки".
Однак, його вступні тези до розділу "Предыстории Украины" зовсім не свідчать про його винятковість в науці. Данилевський іде протореним шляхом: "без бумажки ти букашка, а з бумажкою - чоловік". Один з його аргументів - при підготовці книги автори проглянули ще не задіяні в науці архіви. Приказка про "букашку без бумажки" тут дуже доречна. Могло бути, що вона виникла в роки, коли за повелінням царського двору в усій Україні палили і грабували архіви, спалювали бібліотеки, вважаючи що це допоможе остаточно доконати пам'ять українців про історію україниської державності. Мабуть, у роки реквізицій архівів в Україні було знайдене страждене "Слово о полку Ігоревім", бо ж досі ніхто не знає, звідки і як попав геніальний твір старожитньої української літератури в руки О. Мусіна-Пушкіна. Він нікому не сказав правду про знахідку, лише відмовчувався. В Білозерському монастирі, як місці його збереження, теж не знайшли слідів про згадку старожитнього твору. А тому, про які "архіви" мовиться? Що ж до тез пана Данилевського, то вони у нього антиісторичні. Він пише, що Русь (Київська Русь) не належить жодному з існуючих нині народів, що жоден з існуючих нині народів не може виводити родовід від населення Русі, та, що "русскій мір" охоплює всі народи і землі, які при богослужінні користувалися церковно-слов'янською мовою, з чим не можна погодитися. Річ у тому, що починаючи з визнання християнства як офіційної релігії, держава визнавалась державою тільки при умові прийняття христинства, як офіційної релігії. Офіційне, відповідне вимогам церкви, хрещення країни (у нашому випадку - хрещення Русі України у 988 році) засвідчило визнання Русі, як христинської держави. І саме тому Московія намагалась привласнити собі атрибути хрещеної від Константинополя Русі України - метрополичої кафедри, патріархії - що Україна ввійшла в сім'ю християнських народів. Тому то історики на кшталт Ігоря Данилевського пишуть свої "тези", метою яких є намагання відтягнути історію українського народу в XVI - XVII сторіччя. Звісно ж, на догоду сучасній Москві, якої в роки Хрещення Русі-України зовсім не існувало. З таким же успіхом через двісті років онуки пана Ігоря Данилевського могли б написати, що у 2014 році на Україну напали монголи під проводом Шойгу-хана. Якби не інтернет то архівів при потребі не забракувало би. На жаль, заглядаючи у вибірково збережені архіви, автори книги знехтували свідченнями автора "Слова о полку Ігоревім", текстом "Повісті временних літ", свідченнями з інших історичних джерел, не в останню чергу з грецьких, римських, готських хронік.
В Москві в Оружейній палаті Кремля зберігається срібна заздравна чара черніговського князя Володимира Давидовича, яка попала на Волгу, мабуть (!), після грабунку татарами Чернігова. Вона була знайдена на Царевому городищі у 1843 році. Академік Б. А. Рибаков датує чару 1139 роком, коли Володимир Давидович став великим князем чернігівським. На чарі існує надпис: "А се чара князя Володимира Давидовича, хто із неї пьє тому на здоровьє і хвала бога і свого господаря великого князя". Як цінна пам'ятна річ, 100 років чара зберігалася в Чернігові, а потім ще 150 років - в Золотій Орді, поки Новий Сарай не був зруйнований Тимуром. Так написано в невеликій книзі Марії Полубояринової "Русские люди в Золотой Орде", виданій видавництвом "Наука" у 1978 році. До речі, більшість з тих матеріалів, які зібрав археолог А. В. Терещенко в ході розкопок у 1843 - 1851 роки втрачені і тільки частина з них нині зберігається в архіві Санкт-Петербурзького відділення Інституту археології. Впадає в очі, що в Золотій Орді пам'ятна чара зберігалась 150 років (себто, до 1390 року), знайдена чаша була у 1843 році, але свідчення археолога про її знахідку були втрачені. Скоріше всього, та чара весь час знаходилася десь у Московії.  
Звернімо нашу увагу на лексику і фонетику надпису на чарі. Це цілком сучасна українська мова і так вона звучала у 1139 році в Чернігові. Через 39 років після виконання надпису на чарі великого чернігівського князя буде написане "Слово о полку Ігоревім", текст якого в значній мірі зберігає українську лексику, образи і метафори, вживані народом України.  А ось як звучить оригінальний вислів автора "Слова о полку Ігоревім", який був написаний у 1187 році: "Вступле Дівою на землю Трояню, вспле Скала, лебединими крилами на Синім морі біля Дону плещучи!". Чи не виникає у вас бажання, шановний читачу, повернути чару князя Володимира Давидовича з сучсної Москви у Чернігів? Хоч би для того, шоб "історик Данилевський" знав, як у 1139-1187 роках розмовляли у Чернігові, Києві, в переяславській, в галицькій і волинській Україні.
1. РОДЕНСЬКА ЗЕМЛЯ УКРАЇНИ. "ЕКСАМПАЇС" - МЕТРОПОЛІС УКРАЇНИ
Прокопій Кесарійський нічого нового не придумував, написавши, що "анти і склавіни рініше називалися спорами", себто, "родичами" (роденцями). Вжита істориком назва "спори" несе у собі поетине значення грецького слова "σπορα" - "рід" (народження), "покоління" (потомство), діти, онуки. Ця назва могла виникнути у істориків (географів) від назви міста "Родень". Таку назву мало місто біля гирла ріки Рось (первісна назва - Рода), або від назви "Київ" (грецьке "κυεω" несе значення "нести зачаття", зародок", або "плід" - РОДИТИ - бути в пологах, бути в положенні). Образне значення "Родова країна" в грецькій мові передається словом "πολιας" - "Родова земля" (Поляни, або ж, - Метрополія, "Головна частина країни"). Геродот пояснив назву "Поляни" (від "πολιας") іншим грецьким словосполученням - "Ексампаїс" (Провідна країна, Метрополія - від словосполучення "εξαμ" - вести, керувати, бути егідою: інфінітив αγω" - аорист "εξαμ"). Цей образ має також назва "Україна" - "Ουκρανια". "Ουκραινα" (Держава). Найкраще цей образ зберігають назви "Житомир" (1240 рік), "Вітичів" (латинь "vita" - життя, жито, як у назві "Житомир"). Ці дві назви потрібно сприймати у значенні "Ойкумена" і "Метрополія" (старослов'янське "жита" має також значення "влада"). Тому вірно було би вірно називати метропольну Київську землю "Роденська Земля". Назва "Київська Русь" в літописах не вживалася, вживалася назва "Русь" (латинське "rus" - земля, країна, поле, село). Натомість у літописі  вжито поземельні назви "Галицька Україна", "Волинська Україна", "Тульська Україна". Потрібно також пам'ятати, що в грецькій, угорській, іспанській мовах назва "Україна" пишеться  "Ucrania" - "Укранія". Грецька і іспанська форма запису назви засвідчує факт утворення від грецького слова "κρανω" - "κρїινω" (правити, вершити, керувати, царити, головувати), себто,  у відповідності з назвою "Ексампаїс" у Геродота. Населення Роденської землі у Геродота названо "паралати" (латинь "pario", хеттськt "parai" - родити; "latus" - "простір", "мир") - "роденці" (родимичі). Таким чином, питома назва "Київської землі" - "Роденська земля" України-Скіфії, яка у Геродота названа "Ексампаїс" - Метрополія (Рідна земля), або "Полянська земля" (грецькою "πολιας" - "Рідна земля", "Головна частина країни"). Можемо сміливо говорити, що вже у добу Геродота Придніпров'я було метрополією всієї Скіфії-України. Цей же факт підтверджує назва ріки "Синюха", питоме значення якої зберігають назви приток і топонімів в басейні ріки (див: статті автора на сайті).
2. ГЕРБ І ПРАПОР - ОБЕРЕГИ УКРАЇНИ
"Могучий", "мужній", "невтомний" - характеристики Посейдона (в дорійському наріччі грецької мови - Потейдон, бог Місяця - владика вітрів, морів, мислич). В українській мові - Стрибог, Вітрило. Образу мужнього бога присвячені імена Андрій (ανδρεїος), Бартоломій (Варфоломій), прізвище "Могила" (від грецького "μογος"); географічні назви - "Губен" (у шведській мові "gubbe" - страрик, муж), "Мужилів", "Могилів", "Могильов", "Оржів", "Решуцьк" біля міста Рівне та інші. Владика океану і морів Посейдон - Земледержець і володар Тризуба, головного символу герба України. Посейдон характеризується також "Гнівним". "Хвилебійним", "Землегойдаючим". Всі ці характеристики присутні в басейні ріки Дністра. Крім того, древні давно помітили зв'язок з місячними циклами в природі, зокрема, з покликом в живій природі до розмноження.
Геродот зазначив, що Посейдона шанували тільки "царські скіфи" - українці. В молитві Ярославни, дружина сіверського князя Ігоря Святославича, найперше звертається до Бога вітрів: "О, Вітре, Вітрило, чому, Господине, насильно вієш? Чому мечеш хиновські стрілки своїм невтомним крилом на мого ладо воїв?". Щоб читачі прониклись довірою до образу Стрибога, який "мече стрілки" на воїнів князя Ігоря, варто нагадати, що біля витоків ріки Дністер, ріки Стрибога-Потейдона, знаходиться давній топонім "Стрілки". Образно такі  ж самі "стрілки" символізує герб України - Тризуб (Тристріл). На південь від селища Стрілки знаходиться село Головецько (Тризуб - Триглав), а на північ - село Тершів, в основу назви якого взято латинь "ter-" - "по-трійний" ("Tribus vicibus"). Назва "Тершів" - синонім назви "Трикрати", села в Миколаївській області (праворуч від ріки Мертвовод). Назви "Тершів" і "Трикрати" можна замінити на назви "Троян" і "Трояни". Богиня Місяця (Луни) Діана має назву "Тривія", а церкви богині споруджувалися біля трьох доріг, як нагадування про образ небесного Місяця, володаря Тризуба. Грецькі назви Тризуба - τριαινα (Трисвят, Трислав), τρι-βολος (Три-остріє). Інша назва острова Сицілії - "Тринакрія" (Тринаконечна). Назва Афіни "Тритогена" (Тритогенея) - "Тричі-родова" (або - Покрова трьох родів: землеробів, жреців, воїнів). На образ місячного бога вітрів вказує назва ріки "Збруч", біля витоків якої знаходиться топонім "Авратин" (від латинського слова "aura" - "avra" - вітер) та топонім "Іванне-Пусте" (від старонвмецьких слів "evan" - "вічне" та "Puste" - дихання). Загалом, старовинне "збруч" - вітер, який здіймає перші морські хвилі (збриж).
Важливо додати, що в християнському вченні образу місячного Стрибога відповідає образ Іоанна Хрестителя: "З (усіх) народжених жонами не поставав більший Іоанна Хрестителя, але менший в Царстві Небесному більший його (тому, що "менший" перебуває в новому домоправлінні, тоді як Іоанн пов'язаний з законами і пророками старого домоправління" (місячної династії богів - авт.). Ось чому справа від ріки Збруч знаходиться топонім "Іванне-Пусте" - "Вічне дихання", адже ж християнин народжується від води (Іван Купала) і Духа. Тільки після такого подвійного хрещення людина може осягнути (або ввійти) в Царство Боже. Як вода, так і дух є першоелементами природи.
Прокопій Кесарійський сповіщає, що скіфи (українці), шанують ріки. Назви всіх рік в Україні присвячені богам: Дніпро - ріка Даждь Бога; Дністро - ріка Стрибога; Прип'ять - ріка Богині Місяця Артеміди; Десна - ріка Святої Богородиці Пірогощої; Південний Буг (Бог) - ріка сина Богородиці; Сіверський Донець (від англійського "dawn" /don/) - ріка воєводної Січі; Міус - ріка Гетьмана;  Особливу увагу древні звертали на ріки, які разом з притоками творять образ Тризуба: Дніпро (з Десною і Прип'ятю), Синюха (з Кунилею і Вись), Мертвовід і його дві притоки до містечка Братське, Міус (з Кринкою і Нагольною) та інші.  У таких випадках назва західної притоки завжди присвячена богині Молитви Оранті, або Літі, Лато  (Літанії, Святій Премудрості Софії), а східна - правлячій Державній Богині - Святій Богородиці Пирогощій. Барва Богині молитви - золотисто-жовта, а барва Державної богині - синя увічнені в державному прапорі України - золото-блакитному. "Тризуб", як оберіг, символізує життя (розмноження, зростання). В основі Тризуба знаходиться "Зачаття" - "Земля Рода", яка народжує все. Довкола Києва знаходяться топоніми, присвячені образу Землі - Житомир (Ойкумена), Корнин (від німецького "Korn" - зерно), "Жулин" (від "jul" - родити), "Погреби" (від німецького слова "Grebe" - зародок). Материнська Земля-Рода, столичний Київ-Родень, древнє місто Родень  біля ріки Рось (первісно: Рода) оберігаються небесними Покровами:  Богинею Молитви і Державною Богоматір'ю. В житті оберегами землі (латинь "rus" - земля, поле) і народу виступають Церква і Держава. 
У відповідності з давньою українською обрядовістю, останній сніп зернових культур було принято хоронити, бо вважалося, що у ньому знаходився "дух хлібів" (душа, дихання). На полі залишали незжатим крутінь (кущ) колосків, який присвячували богу (в'язали бороду). Останній сніп колосків слугував предметом релігійного вшанування (дідух) і приносився в жеертву богам. Варто навести назву "хліба в полі" і "хліба в зерні" в різних мовах: хеттське "halki" - хліб на корню, хетське"harsi" - хліб в зерні; древньоіндійське "dhana" - хліб в полі; індоєвропейське "arenko" - хліб в полі; древньоанглійське "bled" - хліб в полі; литовське "duona" - хліб; латинське "granum" - зерно; грецьке "αρτον" - хліб; готське "hlaibs" - хліб; В українській топоніміці вжиті давньоіндійське "dhana" (у назві "Дніпро"), давньоанглійське "bled" (в імені брата Аттіли - "Бледа"), хеттське "halki" вжито в "Ілліаді" Гомера, як синонім до імені "Пірогоща" - "Халкіда". При тому, в тюркських мовах слово "halk" означає "народ", "люди", "творіння", "члени родини". Значення "хліб" (на корню) могло співвідноситися зі значенням "центр", "середина". Символ зачаття в Тризубі символізує центральний вузол в його основі - ядро. Можна також звернути увагу на елементи герба СРСР, обрамленого з двох сторін колосками пшениці (англійське "crop"вжито  у назвах Кропоткінської набережної та вулиці), а в середині герба зображена Земля. "Серп" символізує серпастий Місяць (Луну), а "молот" нагадує про "небесний молот" - грім, хоча в партійній пропаганді "серп і молот" символізують єдність робітничого класу і селянства.   
Образ Тризуба і його символіку було відтворено в Москві навколо старовинного села Києвець (між сучасними вулицею Пречистенка і Пречистенською набережною Москви ріки та від храму Спасителя до Зубівської площі і Зубівської вулиці на Садовому колі). В XIV сторіччі (в період з 1325 по 1340 рік) на запрошення Івана Калити в Москву з Києва прибув боярин Родіон Нестерович з невеликою військовою дружиною і, мабуть, з тих років район Києвця заселявся заможними людьми. Центральну вісь Тризуба творить вулиця Остоженка від колишньої церкви Зачаття (нині тут Храм Спасителя) до Садового кільця, а бокові вістря символізують вулиця Пречистенська (від  площі Кропоткінської до Зубовської площі)і Пречистенська набережна (від храму Спасителя до Кримського моста на Садовому кільці). В ядрі Тризуба знаходилась Церква Зачаття, а далі в Києвці - Зачаттєвський монастир. В роки радянської влади нинішня Пречистенська вулиця мала назву "Кропоткінська" (від англійського "crop" - зерно в полі, урожай). Богинею урожаю в українському релігійному світогляді є Свята Богородиця Пірогоща. Таким чином, Києвець (названий від грецького слова "κυεω" - нести зачаття, нести плід) мав своїми оберегами Богиню Молитви - Святу Премудрість Софію і Державну Богоматір, небесну Богиородицю Пірогощу. Ообраз назви "Кропоткінська" зберігає також назва вулиці "Пироговка"  (грецьке "πυρος") - від Зубовської площі до Ново-Дівочого монастиря. 
У всій своїй повноті образ і символіка Тризуба збережені в древній Київській землі на Правобережжі і Лівобережжі Дніпра. Тут образи Місяця (Луни) і Сонця виступають як неподільна єдність. В сиву давнину при гаданні за польотом птахів оракули ставали обличччям до витоків рік, а тому Правобережжям Дніпра вважається східна сторона, а Лівобережжям - західна сторона. На прикладах назв видно, що Подесення творить "праву" - "одесну" сторону, а поліська земля біля Прип'яті творить "ліву сторону" ("прип'яту руку"). Рука людини розглядалася як свого роду джерело передбачення майбутнього (при гаданнях на руці). Вісником майбутнього вважали птахів і тому тут, на Правобережжі, топоніміка присвячена птаху супію (озеро, ріка, місцевість) біля міста Яготина, як і назви міст "Чернігів" (від латині "cerno" - віщати, радити, раяти) та "Гадяч" (гадати). У той же час, лівобережне Полісся зберігає символіку "очищення" (вогнем і водою), "таїни", "молитви" (просити, воліти, хотіти, словити), нагляду і докорів. Тут же, біля Янова знаходяться "Жертвені врата" Храму України (Див. статтю "Храм України" на сайті "Чтиво").
Як бачимо, Державний герб України відтворює уяву предків про космогонію всієї природи на Землі. В центрі галактики стале місце займає Провідна зоря, яка обертає небесні сузір'я, а поряд з Землею знаходиться Місяць-Мислич (Луна), який викликає морські приливи та відливи, рух вітрів і розмежовує час (щотижня і помісячно). У східних народів на мечетях височить образ небесного Місяця, у європейських народів на вершині храмів знаходиться хрест - символ стійкості і вічності. Цей образ передає архітектура церкви: високий шпиль церкви з хрестом оточують церковні "бані".
Другий важливий висновок - Державний герб України, його символіка єднають Україну не тільки в географічному значенні (від Сяну до Дону), але й часовому вимірі: від доби Геродота до сучасності. Недарма Геродот наголошував, що "Посейдона шанують тільки царські скіфи" - державні, себто, українці. Давні народні традиції, обрядовість українців зберігаються на протязі тисячоліть.  Дуже жаль, що неймовірно багата історія України, записана у назвах від Сяну до Дону, майже не використовується в українській просвіті. 
3. ЗЛАГОДИ СВЯТИЙ РУШНИК
Коли після грози на небі зачинала світитися барвиста райдуга, стихали небесні громи і блискавки, наставав  спокій - мир. Древні вважали, що Свята Богородиця, вистелювала свій опоясок-рушник і закликала богів до примирення. В Україні існував звичай стелити вишитий  рушник між ворогуючими і, тим самим, припиняти сварку чи бійку. Особливо буйних навіть пов'язували рушником.
Надзвичайно давня українська традиція проявилася у спорудженні "Арки дружби" у Києві. Вірогідно, що автор ідеї тоді менш всього думав про скороминущу потребу тогочасних партії та уряду. Те ж саме стосується величного пам'ятника Вітчизні-Матері на схилах Дніпра. "Арка дружби" символізує "небесний пояс" Богородиці (Рушник), а велична "Вітчизна-Мати" має своїм прообразом "Січ-Матір" (Святу Богородицю), яка своїм мечем розтинає морок зими і ночі. Тому обличчям скульптура Богині обернену до Сходу. На східних теренах України збережена назва ріки - "Короча", - присвячена важливому дню "Корочуну", який відзначався 25 грудня. Прикметно, що притока ріки Оскол названа іменем жіночого роду, так само, як і "Січ-Мати".
Прикметно, що на ранкових теренах України, між ріками Сіверський Донець (Східний Бог) і Дон (названий від англійського слова "dawn" /do:n/ - світанок, перший проблиск світання (світати, розвиднятися, прояснятися) багато рік названі на честь Птахи Ранку - Горлиці: Дівиця (дівиця-горлиця), Потудань ("даюча силу"), Тиха Сосна, Чорна Калитва та інші. Ці назви - найкраще свідчення належності цих земель до України. Таке ж саме значення має назва "Фанагорія" (від грецького "φανη" - "φανος") - смолоскип, факел, або, як вони названі в "Слові о полку Ігоревім", - "дієски" (від латині "dies" - день). Тут можна висловити докір всім нашим академікам та численим дослідникам геніального твору старожитньої української літератури, але яка нині користь від "докорів", якщо в минулому українські історики не були "уповноважені" на дослідження скарбу України. Більш того, деякі з них вели і ведуть себе так, як поводяться пси, яким кинули кістку, за що вдячні пси завжди готові погавкати.  Ось вся цитата: "Вже дієски без кнеса в моєму теремі золотоверхому", яка прочитується так: "Вже світильники без туку (жир) в моєму теремі золотоверхому".  Старогрецьке назва "туку" для пожертв - "κνιση" - "κνїσα". До того ж, назва "Тамань" - це погречена назва "Січі" (грецьке "ταμїας" - "ταμ", "τεμνω" не що інше, як "розсікати" - ту ж таки "темінь ночі", "втинати довгі зимові ночі").
Історія народів світу часто записана в міфах, легендах, піснях. Не виняток також українська  історія. Події української історії залишені нашими пращурами не тільки в усних переказах і легендах, піснях, але й в гідронімії і топонімії по всій Україні. Так, чимало висловів автора "Слова о полку Ігоревім" про похід сіверського князя Ігоря Святославовича до Дону не раз перегукуються з місцевою топонімікою. Це тим більш важливо тому, що в роки нашестя Золотої Орди, а потім Петра Першого, тут безжально винищувалось не тільки населення, але й матеріальна культура всієї Переяславської землі. Для наглядності наведемо окремі красномовні приклади. Описуючи початок походу, автор вживає вислів "Дів кличе вверху дерева, велить послухати землі незнаємі - в Лозі і по Морію, і по Сулію, і Сурожі, і Корсуню, і тебе, Тьмутороканський болване!".  У наведеному реченні мовиться про давню традицію збору козаків у похід. Перед походом оголошувалась яса (трубіж), яка в старогрецькій мові передається словом "ελων" (helon) у назві міста "Гелон" (Геродот), а в українській мові словом "трубіж" у назві ріки "Трубіж" і назві міста "Переяслав". Після урочистого збору козацькі полки виходили на "Ромоданівський шлях" (у назві вжите грецьке слово "ρωμη" - сила, мужність), який вів на Січ.  Значення "веління" має топонім "Гайшин" (в німецькій мові дієслово "heischen" має значення "веліти". Образ "Дів" вказує на птаху-тотем, яка називається "Супій" - птаха сімейства яструбів (назва озера побіля Яготина).
Переяславська земля тривало зберігала традиційний полковий устрій.  У Геродота давній козацький край названий "Геррос"на основі старонімецького терміну "herr" - полк, воїнь. Образ "воїнської звитяги" (духу) можна передати санскритом "si" у назві "Січ", "su" у назві "Сула",  старонімецьким "ila" (ile, ilo) у назві "Ілая" (Іліон), латиню "cerci" у назві "Черкаси". При тому, у Геродота зазначено, що земля між ріками Гіппакіріс (Міус) і Дніпром займали "кочові скіфи", себто, "похідні козаки", які, як знаємо, виходили на Січ з першим весняним громом. Такою була традиція, збережена українськими козаками у віках до XVIII сторіччя. Таким чином, назва "Лог" відповідає "Задунайській Січі" (відома як "Трофеум Трояні"); що назва "Поморіє" стосується Чорноморського побережжя від Дунаю до Березані; назва "Посуліє" відповідає прадавній Січовій "Ілаї"; "Сурож" (санскрит "sura" - богиня, а козацька назва богині "Домаха" - "Володарка" від латині "domina" - владичиця, володарка); назва "Корсунь" - Кримський півострів; звернення "і тебе, Тьмутороканський болване" передає значення "і тебе, Бич Божий" (наказний гетьман, гетьман похідних Січей).
Важливе значення в історії Запорізького козацтва має ріка Нагольна, яка названа "Каяла" ("князь Ігор потопив жир на дні Каяли"). В старожитній лексиці "жир" - прибуток у вигляді митного збору. Місця митного збору називалися "Попас". В старогрецькій мові козацький "попас" мав має назву "τροφη" (корм, вигода, прибуток) вжиту у назві "Трофеум Трояні". Цей же образ має назва "Карпове-Кріпенське" біля ріки Нагольна (Каяла). Але у цій назві вжито композит грецького слова "καρπος"  - прибуток, дохід (жир) та німецького "Krippe" - ясла (для корму). Таким чином, саме про митний збір біля ріки Нагольної мовиться у творі 1187 року про похід сіверського князя Ігоря Святославовича на половців. Про значення назви ріки "Нагольна" автор писав раніше. Назва утворена від грецького слова "ναγιος" (αγιος) - святість, непорочність, чистота (як табу). Ріка "Нагольна" - ріка покаяння, спокути, або ріка очищення від заподіяних гріхів (у морських походах). Повертаючись з морських походів на Січові землі, козаки палили ладан на острові Тузла, проходили Озівське море і піднімалися рікою Міус (у Геродота - 'Гіппакіріс'), щоб принести свої пожертви богині ріки Каяли (нині Нагольна). 
4. POST SCRIPTUM
Історія знає чимало випадків, коли один "авторитетний вчений" виступає фальсифікатором історії, а інший вчений його цитує як незаперечну істину. Так цитують академіків Ліхачова, Рибакова, Залізняка  студенти і аспіранти історичних факультетів, вчителі історії, школярі. І нікому в голову не приходило, що "стади лебедів" то - "полки лебединців Лівобережної України" доби Ярослава Мудрого і Ольговичів, а "галиці стади" то - "полки Правобережної України доби Осмомисла Галицького Ярослава (залізні полки, які запирали ворота Дунаю). Докоряючи сіверському князю Ігорю за самовільне рішення йти на половців, автор "Слова о полку Ігоревім" нагадує, як військові дружини князів збиралися у походи раніше - разом і дотримуючись певних традицій збору в похід: полки прибували в Переяслав, перед ними з промовою, згадуючи старі походи, виступав наказий гетьман (цей звичай описав Микола Гоголь в повісті, "Страшна помста"), після чого полковники бігли кожен до свого полку і той полк очолював похід, котрий з них добігав до свого полку першим. Визначивши полк, який мав йти в голові похідної колони, воїнство урочисто, з піснею, розпочинало марш по Ромоданівському шляху на Січ.
Друга заувага стосується "історії", як її подає пан Данилевський, як обгрунтування агресії. Малюючи Запоріжжя, як "дике поле", історики нічого не знають про "Козацькі Пустині", як вони згадані в "Слові о полку Ігоревім" і у листі запорізьких козаків до Олексія Романова, нагадуючи йому, що "Пустині - одвічно козацькі землі". "Козацькі Пустині" - Січові землі, на які козаки виходили навесні і перебували там до осені.
Третя заувага стосується "архівів" і писаної історії. Сучасна омонімія України і нині зберігає свідчення про історію і географію України, розпочинаючи від доби Геродота. Тому "теза" пана історика Данилевського про виникнення української нації від "мішанини" народів аж у XVI сторіччі не вірна. Особливість Українського народу і Української історії у плодючості її чорноземів, які завжди могли прогодувати її населення. Таку землю зайдам не віддають. І це теж важливий фактор історичного буття українського народу на своїй землі. В грецькій історіографії існує погляд, що "Скіфія" це - Україна.
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень