ОБІЦЯНКА РАЮ, ЯК ARS MORIENDI. ПРОФІЛАКТИКА СКАЗУ
1. ВЕДЕННЯ ДУШІ В ПЕКЛО
Що в останнє століття свого існування Російська імперія була психічно хворою - азбучна істина. Історія цієї хвороби включає не тільки вбивство Павла I, повстання декабристів, висилки людей на каторгу, Кавказькі війни, поразки в Кримській та у війні з Японією, а, згодом першу світову війну, першу, другу та третю революції, громадянську війну, а ще - неусвідомлену потребу оволодіння Константинополем - не то "ради віри", не то заради виходу в Середземне море. Психічна неврівноваженність правлячої верхівки імперії передавалась на клас поміщиків, на армію, на різночину інтелігенцію, на дуже слабкий прошарок буржуазії наприкінці XX століття, морила гнів підневільних мас. В умовах слаборозвиненості імперії, симптоми психічної хвороби скупчувалися в столичному Петербурзі, а після договору про створення СРСР - у Москві, столиці нової Росії, а потім - новоутворенного СРСР. Що хвороба вела імперію (і царську і совєцку) до смертельного кінця, передбачувалося. Осередок психічної хвороби, і це відчували народи, знаходився в правлячій верхівці. У першому випадку імперія була обезголовлена, а у другому все закінчилося викриттям культу "вождя" і "отця народів", а згодом і розвалом "Союзу РСР", не в останню чергу через війну в Афганістані. Можна переконливо пояснювати причини того, "чому так сталося", користуючись відомою фразою Ульянова-Леніна про "верхи і низи", але в умовах психічної депресії народ не здатний вибирати оптимальні рішення, у нашому виадку - прагматичну владу і раду, незалежно від того, наскільки розвиненою і адекватною у сенсі відповідності реаліям розвитку світу, є політична структура того чи іншого суспільства. Так, в Німеччині, що знаходилася у дуже важкій депресії після першої світової війни і Версальського миру, на вершині влади опинився Гітлер. Що ж до СРСР, то тут психічний розлад, насамперед, пов'язаний з втратою імперії, призвів до влади Сталіна і його режим. Тому можна вважати, що не хворобливість Сталіна робила народ схильним до схвалення злочинів тоталітарного режиму, а тому, що народ психічно був готовий до злочинів. Ті ж з представників суспільства, хто не вітав злочини режиму, а робив перші спроби осудження репресивного режиму, були репресовані, розстріляні, запроторені в табори ГУЛагу, або ж, вислані за межі СРСР. Тут можливе відоме заперечення. Мовляв, за стислий період буття соціалізму в СРСР була преведена культурна революція і країна з відсталої аграрної перетворилась в індустріальну державу (однак, згодом спіткнувся з проблемою продовольства). Але, якщо не звертати уваги на жертви, то існує й інший приклад скачка вперед: Китай з явно відсталої аграрної країни перетворився на другу за економічним потенціалом потугу світу. "Якби то ми знали, яким стане СРСР, - писав генерал-головоріз Денікін, - то не воювали б з більшовиками". Не один Денікін вітав сталінський режим з-за лінії Керзона, а багато денікінців "колективізували села", або сиділи в "трестах" від Москви до самих до "окраїн". Тому навіть від тих, хто вижив в роки жахливого голодомору в Україні та на Кубані можна було почути слова сумніву: "Це не комуністи творили. Комуністи такого не змогли б ...". А хто ж тоді? Може монголо-татари, які вважали їхній спосіб життя найбільш придатним для всього людства планети - світлим иайбутнім? В сучасній Російській Федерації  кожен четвертий житель (25% населення) потребує психологічної допомоги. Чи не є цей показник свідченням психологічного, душевного розладу народу? Чи не є обіцянка раю всім росіянам наслідком хвороби? Не все так просто з цим діагнозом. Бо, хіба Міхо Саакашвілі не є Сталіним в мініатюрі?
Є в цивілізаційному розвитку вагомий аспект - Боже провідіння. Сумарно, щоб не роїлось у голові того чи іншого "вождя", наслідки їхньої "діяльності" завжди трансформуються у свій, визначений провідінням порядок. Маніакальність Гітлера призвела до краху Німеччини, а деспотизм Сталіна перетворився в хаос перебудови. Люди ж, пам'ятають тільки "СРСР", де було "лобре", але не пам'ятають, що  порівняно з минулим "добре" було півтора десятка років, коли партія оголосила про завершення побудови "матеріально-технічної бази". Всі з полегшенням зітхнули і підписали "Хельсинську угоду". Але стара хвороба "русского міра" знову дала про себе знати, на цей раз в Афганістані ... . 
2. ПРИКЛАД АВСТРІЇ
Для наглядності можна розглянути ситуацію в Австрійській республіці після розпаду Австо-Угорської імперії. Певний час австрійці жили в стані травмованності від подій 1848 року (т. з. "Весна народів"), 1866 року, від катастрофи під Кеніггретцем. Ознаки майбутнього розпаду багатонаціональної імперії множились. Але з проголошенням Австрійської республіки тема розпаду імперії перейшла в простір літератури, філософії, що значно сприяло вживанню суспільства в нову  реальність. Що ж до соціалістичних експериментів, то й вони мали місце в Австрії, наприклад, у столичному Відні, де для бажаючих жити в комунах, будувались цілі житлові мікрорайони. Але тодішні лідери австрійських соціал-демократів не додумались до використання репресивних заходів проти інакомислячих, хоч спроби демонструвати силу були у 1925 і 1932 роках, але, в основному, в роки радянської окупації 1945 року. За роки переходу від старої імперії до республіки австрійці не зіпсували свої відносини з жодним з народів, які входили в Дунайську імперію. Одна з причин того, чому в Австрії вдалося зберегти внутрішній соціальний спокій - вплив католицької церкви на робітничий клас. Не менш важливо, що рецедиви "психічної хвороби російського типу - сталінського режиму" були добре відомі соціал-демократам в Австрії і слугували для всіх "революціонерів" дієвим застереженням від свавілля. Де-хто з нащадків тих "соціалістів-революціонерів" й у наші роки влаштовує "танці" з "казакамі", але не від любові до них, а з меркантильною метою, адже на рахунках в банках "гроші не пахнуть", а працюють на економіку Австрії. 
Принц Євгеній Савойський, який служив монархії у роки турецької експансії на Дунай, виступаючи перед офіцерами напередодні вирішальних битв,  говорив так: "Панове, ви маєте тільки одне життєве право, коли у великій небезпеці вам приходиться діяти як взірець, а саме - вести себе легко, таким чином, щоб вам ніхто й не дорікав". Ось ця "легкість" в австрійстві, це прагнення не випучуватися, не притягувати до себе увагу, має своїм корінням аристократичне походження і стосувалася не тільки чинів в армії, але й кожного цивільного вихідця з цього соціального стану. У такій поведінці завжди проявляється благородство (Noblesse), добре виховання, природна стриманність, коли індивідуальність не спутаєш з свавіллям. Ось ця "легкість" у взірцевому та в усьому нормативному триває у часі, і нині залишається австрійським 'візаві' того "bonnete homme", яке ми називаємо "джентльменством", вона пройшла випробовування  у важких умовах пізньої монархії без сповзання у ностальгію чи сентиментальність. А сумлінне виконання представниками аристократії службових обов'язків у наступні роки було їхньою основною гідністю, хоча й знаходились такі, хто вбачав у такому вживанні в закони життя певну пересічність, посередність. Проте, люди світські бачили у такій поведінці обов'язковість (людей обов'язку), відкритість (щирість), як шарм природи, і вважали, що вони, ці люди, культивують поверховість (простоту) заради того, що тим самим хотіли приховати свою глибину. Це вкрай важливо для розуміння внутрішньої сутності австрійського аристократизму, отого самого "легко" від принца Євгенія Савойского. Остання метаморфоза австрійського аристократизму сягнула мас: працювати легко, нічого не утримувати силою - ні владу, ні молодь, ні щастя, а тим більш, не прагнути ні колись ортодоксального Константиноволя, ні католицької Іспанії. Таким чином, другим важливим фактором сталого розвитку Австрії була національна аристократія.
Ні першого фактору - релігії, ні другого фактору - національної аристократії, в СРСР не було, не приживалось Абсолютно не людська фраза на кшталт того, що "після ядерної війни ми зразу попадемо в рай, а всі інші здохнуть", розкриває сутність психічної хвороби. Це ж треба бути таким неофітом, щоб не знати, що і в раю, і в пеклі є свій прикордонний паспортний контроль і карантин, який триває від 9 до 40 днів. 
3. ПРОФІЛАКТИКА 
Одним з перших, хто шукав і знаходив ліки, для вигоювання душевно хворих, був Теофан Прокопович, професор філософії в Києво-Могилянській академії. У 1706 році він, філософ і богослов, писав у своєму зверненні до української молоді: "Висловити свою думку про це мене примусило хибне уявлення наших сучасників, які бачать призначення ораторського мистецтва і витрачають свої сили для оволодіння ним на те тільки, щоб вміти люб'язно вітати гостей, на бенкетах складати сердечні побажання другим чи володарям і в святкові дні протягом року сердечно їх вітати. Все згадане я не вилучаю з практики ораторського мистецтва, але заявляю, що це надто маловажні теми для виступу, і рівночасно кажу, що є набагато більше важливіших, які ми можемо розглянути. І хоч їх можа легко зрозуміти зі сказаного раніше, однак деякі з них нам хочеться розглянути окремо". І дальше Теофан Прокопович називає низку вимог до ораторського мистецтва. Зазначимо, що дане звернення Теофана Прокоповича було написано у 1706 році і стосується України і українців з огляду на політичні рішення і плани гетьмана України після подій навкруг "прихватизації" Азова (фортеці). Його "прихватизація" Петром порушувала і без того порушені "союзницькі" умови. Щоб якось згладити конфлікт, тоді ж, у 1708 році, в Києвську землю повертається Курщина.  Однак, після ліквідації Запорізької Січі у 1775 році, землі Курщини разом з історичними землями України знову, підпорядковуються Москві. До того ж, в  роки Катерини II в Україні були реквізовані не тільки архіви гетьманської канцелярії, але й церковні архіви і тому правдиві причини політики гетьмана України після 1706 року в українській історіографії не висвітлені. Отже, які профілактичні заходи і засоби акцентуються в зверненні Теофана Прокоповича до української молоді?  
1. Скільки є в нас визначних громадян і керівників, які, коли добре і розумно керують державою, коли хоробро ведуть справу на війні, дають нам матеріали для того, щоб виголошувати їм похвали, щоб їхня хоробрість не канула в забуття і щоб побуджувати інших до подібних вчинків.
2. Потім, оскільки наш вік зайнятий війнами більше, ніж якийсь інший, яке, на твою думку, матиме значення для військової справи те, що і вожді і числені воїни будуть озброєні зброєю красномовства і вмітимуть відповідноою промовою запалити інших до діяльного виконування завдання? 
3. Коли здається, що воїни, збуджені незаконністю або розбуджені неприборканим свавіллям, хочуть підняти бунт і повстання (що в нашому народові з його буйною вдачею часто трапляється), то чи не більше, скажи будь ласка, треба бажати того, щоб ця пожежа погасилася безкровною перемогою, ніж кровопролиттям. Тому, якщо зброєю не так легко запобігти їхньому бунтові, то якої ж тут потрібно сили, як не красномовства?
4. А чи вузеньке поле розкривається перед нами при написанні листів? Передусім, коли треба нам писати не про родинні, а про дуже важливі державні справи, то немає жодного виду промови, якого не довелося б застосувати в листах. Треба просити і давати поради: звільняти від заздрощів з приводу добра, від наклепу на невинних, звинувачувати нечесних і образливих, вітати з перемогою, повідомляти про державні справи союзників, просити допомоги в іноземних володарів та інші цього виду справи.
5. А оскільки в нашої держави такий великий авторитет і широка територія, що потрібно посилати посольства майже до всіх народів, то запитую, як ми змогли б захищати нашу гідність, коли б не було красномовних мужів, яким можна безпечно доручити думку володаря, які в союзників здобули б допомогу Батьківщині, а у ворогів - зберегли б авторитет держави і так повели доручені їм справи, щоб не залишили їх невиконаними або щоб інші не були змушені погоджувати за них ці справи силою.
6. І ще, невже не здається, що наша Батьківщина навіть мовчки благає допомоги красномовства, бо так багато її преславних подвигів поминається глибокою мовчанкою і тільки дещо, що дотепер вона зробила, передано пам'яті нащадків. Але все полишене на забуття є настільки значним, що здатне затьмарити найбільшу славу. Отже, не було письменства і не було таких, які б закріпили це в історичних пам'ятках. З яким великим болем оплакуємо те, що приклади наших предків не дійшли до нас, з такою ж самою наполегливістю нам треба тепер докладати зусиль, щоб і те, що діється і в наші часи, внаслідок бездіяльності і нашого незнання не стало затемненим і невідомим.
7. З другого боку, церква правомірно домагається допомоги красномовних мужів. І коли б люди навіть не допомагали їй жодними засобами - вона сильна сама собою і ціла не може захитатися, однак у своїх частинах часто зазнає втрат, і часто просить у людей допомоги, і, найбільше, щоб відбити зухвальство єретиків, церква потребує красномовної мудрості. 
8. Треба також проповідувати хвалу Богу Трисвятому і найбільшому, і хоч не може їй дорівняти жодна вимова, однак, якщо не доносити проповіддю цього частіше в притуплені і зіпсовані гріхом людські душі, вони (ці похвали) здаються малими або просто невідомими. Варто також показувати всьому народові чесноти святих людей і особливо Пресвятої Богоматері для наслідування або захоплення ними.
9. Не може бракувати тут місця і для писаного красномовства: потрібно описувати життя святих людей, а передусім тих, яких породила Русь (Україна), щоб нарешті знали навіть неписменні, а також ті, що захоплюються тільки своїми переказами, тобто, наші вороги, наскільки багата наша Батьківщина і наша релігія, і щоб нарешті відівчилися закидати нам, що ми позбавлені релігійних почуттів. Треба розголошувати й інші історичні церковні події: що наша церква зробила в попередні роки, а що за нашої пам'яті, або яких зазнала гонінь. Це треба передати нащадкам. 
10. Справді, це великий обов'язок, що накладається на єпископів та інших священників: добре навчати ввірений їм народ тайн віри, викривати злочинців і навертати їх до кращого - до доброчинності. Як же вони здолають таке велике завдання, якщо вони самі будуть без'язикі і позбавлені дару слова. Не можна сказати, на яку небезпеку наражають вони своє спасіння, яку втрату завдають іншим ті, що, нененавчені цьому мистецтву, домагаються священного сану, тобто, це становище вони вважають не чим іншим, як торгівлею, призначеною для тілесної наживи і найганебнішого прибутку. Що за сліпота, о Боже Безсмертний! Яка темрява затемнила душі цих людей!
11. Українські юнаки! Батьківщина, а водночас і церква, щоб не обманути вашого довір'я, сумлінності, зусиль і праці для осягнення цих та інших незчисленних благ, просить вас: переможіть огиду, здолайте труднощі, не жалійте якусь хвилинку часу посвятити цій дуже приємній праці, бо це мистецтво настільки почесне і корисне, що якби воно було заховане за океаном, на самому кінці світу, то однак його треба б шукати. Адже воно своєю цінністю перевищує всякі труднощі і працю. А тепер, коли воно добровільно само напрошується, то чому ж ми не прагнемо всім запалом, всім старанням набути його (Джерело: Феофан Прокопович. "Філософські твори" - в трьох томах. Том перший. сторінки 114 - 118) . 
Що тут необхідно зауважити? Звернення професора Києво-Могилянської Академії Теофана Прокоповича до української молоді було написане латинською мовою і в старих традиціях латиномовної літератури по відношенню до українців була вжита назва "роксолани", яка, в принципі, первісно стосувалася козацьких земель. Назва має за основу англійське слово "rock" - скеля, камінь. Тому й автор "Слова о полку Ігоревім" вжив вислів "Вступле Дівою в землю Трояню, вспле Скала, лебединими крилами на Синьому морі, біля моря плещучи, збудить Жирня времена!". До козаків Запорізьких Січей вживалися також назви: "уличі" (від литовської "ula" - камінь, скеля), "тавро-скіфи" (європейське "tavr" - скеля), "печеніги" (словенською "pecina" - скеля), "лапіфи" Овідія (латинь "lapis" - камінь, скеля), а земля саксів називалася в ряді текстів "Рокланд" (латинь "saxe" - камінь, скеля). Нічого дивного в такій традиції немає - пояснювати чужі назви на загальновживаній мові. Ті ж таки німці називаються "германцями", "алеманами", "тадешами", або ж, по-своєму "дойчами". Тут проблема в іншому - наскільки цей факт розуміють різні історики. Так, багатостраждальне "Слово о полку Ігоревім" нагадує, що землі від Дунаю до Фанагорії - це землі Русі-України (в словах "Дів кличе, велить послухати земні незнаємі: і в Лозі, і по Морію, і по Сулію, і Сурожю, і Корсуню, і тебе, Тьмутороканський болване!". Автор вже писав про те, що "Лог" - це "Задунайська Січ", а дальше названі землі по побережжю Чорного і Азовського морів до Тамані, включно з Кримом-Корсунем. Автор іронізує, називаючи ці Січові землі "незнаємими", бо ж Січі перейшли на Дунай ("копія" - полки, "дівиці" - богунці).  Назва "Русь" вжита церквою (греками) на основі латині "rus"  - поле, село, земля (у Таціта і Овідія слово "rus" вжито у значенні "країна") і первісно стосувалося метропольних "полян", хоча сама ця назва була утворена від грецького слова "πολιας" - головна частина країни, рідна земля (від "πολευω" - жити, проживати і ... орати). В традиції греків було називати землі і народи на основі грецької і латинської. Так само з ініціативи греків була названа Україна - "Скіфія" від латинського слова "scio" (scitus, scire, scite) - знати, бути мудрим, вирішувати. Сам Геродот, щоб пояснити значення назви "скіфи" вжив пояснення: "скіфи" - "мудрі". А окремо пояснив, що самі себе скіфи називають "сколотами" (від латинського "colo" - жити, проживати, а "сколоти" - ті ж таки "поляни" і "українці", бо  "жити у своїй країні" - "жити в Україні").  Все коротко і ясно, як на підвіконні. Однак, навіть патріотично налаштовані історики все ще користуються чужими штампами, повторюючи банальність, наприклад, що назва "Україна" пов'язана з "окраиною". Хоча, ті ж таки греки, як і іспанці, називають нашу країну "Ουκρανια", "Ucrania", в якій виразно звучить "крано", а грецьке "κραναος" - скеля, камінь. Але істинне значення назви "Україна" утворене від грецького слова "κραινω" (коротка форма дієслова: κρανω) - правити, головувати, урядувати, вершити, себто бути "Базилеєю" - Державою. Так, "Базилея", називав Україну Констянтин Порфирородний. На ознаменування цього образу у назві "Україна", біля витоків рік Південного Бугу (Бога), Західного Бугу (Бога), Збруча та Горині існує назва "Базилея" (Базалія). І тільки історики, "просякнуті наснагою" чужих дядьків, цього не можуть збагнути. Тут нічого вже не вдієш: люди так навчені, вважають себе непогрішними і, не дай Бог, сказати вченим, що їхні знання потрібно оновлювати. Наука ж, не догма. Як не можуть вважатися "каноном" й прописані чужими дядьками і завчені істориками канцелярські штампи про "окраїну". І тому, перш ніж виходити на аудиторію з словом, потрібно бути не тільки підготовленим ритором, але й знаючим предмет лектором. Наприклад, задуматися над незаперечним фактом існування назви "Базилея" біля витоку чотирьох сакральних рік України. Там же знаходиться місто "Теофіполь" - "Богородицьк", або як назвав це місце Геродот, - "Мати Гіпаніса". "Мати бога" - БОГОРОДИЦЯ, ДЕРЖАВНА БОГОМАТІР. ДЕРЖАВНА БОГОМАТІР - Свята Богородиця Пирогоща. Більша половина назв в Україні присвячена небесній Гестії. А хіба не так засвідчив батько історії Геродот? Він наголосив, що: "Найбільше скіфи шанують Гкстію". В перекладі ім'я Богині - основа "Gestion" - означає "ПРАВИТИ", "УРЯДУВАННЯ", "ладити", а отже, її слов'янське ім'я Богині - "ЛАДА" (УЛАДІВКА, УКРАЇНА). На відміну від російського слова "страна" (сторона), українське слово "країна" не пов'язане з "крінцем" чи "краєм", а несе у собі стародавню основу "κρανω" (κραινω) - правити, урядувати. Однак, дорога цієї істини до слухача не завжди легка.    
Так, якось давно довелось побачити сцену розмови і почути такі слова на російському телебаченні (на російській мові), звісно:
Російський пропагандист.: "В Україні забороняють російську мову. У Києві скоро не бути чути російської мови".
Штатний "хохол" на телебаченні.: "Та що ви кажете! Ніякої заборони російської мови в Україні немає, Кругом чути російську мову".
Якби штатний "хохол" володів справжнім мистецтвом дискусії, а вона мала би базуватися на знаннях ситуацій в Москві і в Києві, то він мав би заперечити ведучому програми таким чином: 
" А хто з усіх присутніх в телестудії чув коли-небудь в Москві, де проживають більше мільйона українців, українську мову? Хто з вас купляє і читає у Москві українську пресу, переглядає телевізійні програми? Думаю жоден з присутніх тут цього не скаже. В Києві російську мову чути, можна завжди купити пресу на російській мові, послухати рдіо- і телепередачі. Діти всіх бажаючих навчаються в російськомовних школах. А тому-то постановка вашого запитання, пане ведучий, безтактна, більш того, аморальна".
Недарма ж, Тарас Григорович Шевченко докоряв українцям за оте виправдовуння завжди і в усьому. Маючи славетну історію, - як про це пише Теофан Прокопович, - українські історики повинні були б розповісти про неї своєму народу. Послухавши, як один з вчених істориків, колись комсомольський лідер високого рангу, розповідав своїм слухачам, що історія України розпочинається в XVI сторіччі, майже з диких запорізьких степів, я встав тихо і вийшов з приміщення. Учитель історії озвучував, по суті, чужинецькі інсинуації про історичне минуле України. Говорилося це не де-небудь, а в Національному культурному центрі України в Москві.    
"МИСЛІЮ ПО ДРЕВУ, ДОСВІТНІМ ПОХОДОМ ПО ЗЕМЛІ, БУЙНИМ ОРЛОМ ПІД ХМАРИ" 
 4. ІНТЕРПРЕТАЦІЯ ОЧЕВИДНОГО
Виступаючи у 1961 році в комуні Альпбах з нагоди тижня вищої школи тогочасний міністр освіти Австрії доктор Дріммель (Drimmel) говорив, що "наше минуле ми не приносимо з собою у торбі, і якщо ми хочемо впливати на майбутнє, то повинні враховувати цей факт". Що саме було на думці міністра, сказати важко. Однак його слова заслуговують і сьогодні на нашу увагу, навіть, якщо наш висновок з цих слів не буде схожим з висновками доктора Дріммеля. Скажемо так: якщо ми думаємо про майбутнє нашої країни, то повинні думати не тільки набутим власним досвідом, але й досвідом і традиціями наших опонентів, або ж, наших противників. Слова поета "якщо хочеш пізнати себе, глянь, як це роблять інші" тут будуть доречні, бо, коли ви станете діяти тільки на власнийі розсуд, то можуть виникнути рокові наслідки. Хіба таких рокових наслідків не було на протязі всієї української історії? Пригадаймо плани гетьмана Вишневецького і невчасний виступ Богдана Хмельницького, гетьмана Скоропадського з його можливостями відкрити проти більшовиків східний фронт на чолі з адміралом Колчаком, і тих "соціалістів", які поспішили повалити уряд гетьмана Скоропадського. Не цілком об'єктивна оцінка свого політичного суперника, його мотивів та намірів мала не передбачувані наслідки, як у першому, так і у другому випадку. Брати до уваги позицію опонента чи не брати - залежить від співвідношення сил на політияній арені. Але знати думку опонента, противника необхідно. Це аксіома.     
Грецьке слово "αξιωμα" означає "положення, яке не потребує доказів". У своїх первісних значеннях це слово означало "шану", "повагу", "честь", "авторитет" та похідні значення від первісного - "воля", "бажання", "рішення". В науках існує чимало аксіом, які сприймаються без застережень і заперечень і використовуються в розрахунках, доказах, прогнозах. 
Проблема в іншому. Як донести свою думку до опонента чи противника, якщо він не хоче знати вашу думку, ба, більше. він чинить все, щоб ваша думка не стала відома серед його оточення. До того ж, противник несамовито поширює несусвітню брехню, зловживаючи не тільки свободою слова, але й міжнародним правом, не згадуючи про хистиянську мораль. Як діяти? Якщо правда надто слабка, щоб себе захистити, то правда повинна йти у наступ. Правда відстоює себе настільки, наскільки ми її відстоюєм. Перемогою розуму може бути тільки перемога розумних. Це теж аксіома. Повторимо, однак, "аксіома - положення яке не потребує доказів". А як бути з "авторитетами" в історичній науці, цитати з яких засіли в головах їхніх послідовників? Наприклад, лектор приводить пояснення назви "Україна" від російського слова "окраина" і посилається при цьому на видатного українського історика М. С. Грушевського.
Що Михайло Сергійович Грушевський, по-своєму, авторитетний історик незаперечно, але не все, що написав історик, істина в останній інстанції, у тому числі й наведена тут цитата про назву "Україна".  Те ж саме стосується інших "авторитетів" на ниві історичної науки, у тому числі, дослідників "Слова о полку Ігоревім" (Д. Ліхачов, Б. Рибаков).
Що "Слово о полку Ігоревім" значно старіше "Задонщини", факт незаперечний вже тому, що в "Задонщині", яка через сто років після т. з. Куликовської битви була скомпанована на основі запозичення тексту "Слова о полку Ігоревім", більш як 20 висловів древнього твору, вжиті невірно. Окрім того, грубе запозичення висловів більш древнього твору розкриває ганебний факт штучної вставки в древній текст "Слова о полку Ігоревім" згадки Всеволода з Москви, який в силу політичних причин - нападів його попердників на столичний Київ і грабунку київських святинь - в "Золотому слові" київського Великого князя Святослава не міг бути згаданий. Збережений в "Задонщині" вислів "веслами Дніпро перегородити, а Дон шоломами вилляти" стосується Переяславської землі, а в переписаному для Катерини Другої комісією Мусіна-Пушкіна тексті "Слова о полку Ігоревім", раптом, чомусь "веслами" розбризкується Волга. Вийшла нісенітниця, бо у 1380 році, у роки т. з. Куликовської битви, її герой Дмитрій Донськой ніяк не міг похвастатися своєю владою між Дніпром і Доном, як про це стверджується в "Задонщині", а у рік написання "Слова о полку Ігоревім" (1187), Всеволод не мав влади на землях між Доном і Волгою, щоб там "Дон вилляти" і "Волгу розкропити". Себто, існують "аксіоми" історичних реалій, які не дозволяють стверджувати нереальне. Виходить, компілятор "Задонщини" десь у XV сторіччі, через 100 років після т. з. "Куликовської битви", переписав цей вислів з тексту "Слова о полку Ігоревім", а коміссія Мусіна-Пушкіна, шукаючи куди саме і з якими заслугами втиснути згадку про Всеволода в давній текст "Слова о полку Ігоревім", втиснула її в звернення Великого Київського князя Святослава до Володимира Глібовича Переяславського, замінивши в словах "весли Дніпро загородити" на "веслами Волгу розкропити".  Недогледіла комісія, що в "Задонщину" це місце було переписане по факту - станом на 1187 рік.
Вислів автора "Мислію по древу, сірим влоком по землі, шизим орлом під хмари" не варто тлумачити на свій розсуд. В наступній строфі автор "Слова о полку Ігоревім" сам пояснив ці слова: "Мислію по древу" означають "Пом'янути старі діла-річі";  "пря" це "битва", "січа", а "усобиця" має своєю основою грецьке "σοβεω" - урочисто виступати в похід; вираз "Сірим влоком по землі" означають "за досвідку вирушати у похід", а образне "шизий орел"  має значення латинського слова "shiso" - буєсть. Зазначити варто, що картина збору козаків у похід зображена в повісті Миколи Гоголя "Страшна помста", коли  перед морем козаків - запорожців виступає старий гетьман і згадую "старі діла і січі" ("діло" у запорожців завжди мало значення "похід"). Всіх цих елементарних речей - "аксіом" - не знали академіки, яких записали в "знавців" старожитнього "Слова о полку Ігоревім". Вірне прочитання "Слова о полку Ігоревім" руйнує догми дослідників твору, а заодно й стереоипи минулого України. У 1187 році ліітописець записав слова про переяславського князя Володимира Глібовича, де засвідчив, що "за ним дужу Україна сумувала". Знову таки, лектор недільної школи, що існує при Національному культурному центрі в Москві, тлумачить назву "Україна" у тому значенні, що переяславська земля це - "окраина" тому, що Володимир Глібович сидів тут на правах "домена". Літописець засвідчив, що в Переяславі сидів не тільки Володимир -(Єпіфаній) Глібович, але й Володимир (Дмитро) Рюрикович, Володимир (Василь) Мономах, Вячеслав Володимирович ті інші князі. Ніякого особливого статусу переяславський князь не мав. До того ж, "окраиных" земель у Русі-України виствчало далеко за Переяславом - від Новгорода на Волхові та Вятичів з Кривичами на Поволжі до Тьмуторокані на Тамані. В іноземних писемних джерелах Переяслав згаданий як "Гелон" (від грецького "ελων", яке в транскрипції прочитується як "helon" і означає "скликати і посилати у похід"). Ріка Трубіж згадана у Йордана під назвою "Ерак" (від грецького "αιρω" /ero/ - збуджувати, піднімати, давати сигнал до збору, оголошувати ясу - збір). Звідси, від Переяслава, розпочинався т. з. "Ромоданівський шлях" - "шлях, який дає силу" (грецьке "ρωμη" - сила, мужність, військо). Щоб у нащадків не виникало сумнівів у значенні назв "Трубіж" і "Переяслав", недалеко від Переяслава збережена назва "Гайшин", в основі якої вжито німецьке дієслово "heischen" в урочистому значенні - "веліти". Ось вам ще один вислів автора "Слова о полку Ігоревім" - "Дів кличе вверху дерева, велить послухати землі незнаємі (тут - іронія): в Лозі і по Морію, і по Сулію, і Сурожі, і Корсуню, і тебе, Тьмутороканський болване!"). Автор нагадує тим, хто забув, що все то землі "знаємі", тут таборились Січі - Задунайська, Запорізька, Таманська. Вживання по відношенню до України назви "Русь" походить з Візантії, від  церкви. Відомо, що при хещенні людині дається християнське ім'я  і тому поряд з існуючим іменем князя в дужках записано його ім'я по хрещенню: Володимир (Василій), Володимир (Єпіфаній) і т. і. Вірний запис назви нашої країни - Україна (Русь).
Так чому ж деякі "вчені" так наполегливо дотримуються певних книжних догм? Скоріше за все тому, що ці вчені, тим самим, намагаються зберегти своє реноме, за яким у них цілком куций багаж знань. Вони відстоюють себе в науці, зазубрене у собі, але не науку, як двгий шлях пізнання світу. Паралельно виникає ще одна проблема. Ображений вчений займає настільки "тверду" позицію, що перебіжить до ворога, де його не критикуватимуть, тільки б не визнати, що він неправий.
Оксентій ОНОПЕНКО, Відень