"НІ ХИТРОМУ. НІ СКОРОМУ, НІ ПТИЦІ СПОРОМУ , СУДУ БОЖОГО НЕ МИНУТИ!"
1 ДУХОВНІСТЬ, ЯК ПРОТИДІЯ ВОРОЖІЙ ПРОПАГАНДІ
Людина, якій "все рівно", для якої немає "разніци" - духовно мертва. Байдужість по відношенню до добра і зла - результат так званої закам'янілої цивілізації. Саме така байдужість стає далеко більш потужним аргументом проти вродженного сумління, аніж груба штовханина дикунів. Людина завжди прагне визнання, однак, байдужість оточення вбиває прагнення на пню. Легко приховати гнів, тяжче любов, але найважче приховати байдужість. Байдужість означає передчасну духовну смерть людини. 
Інше з толерантністю, тактом. Культура толерантності розпочинається з прийняття того факту, що інше є іншим. Культура толерантності немає нічого спільного з ігноруванням, себто, толерантність пов'язана ще й з небайдужістю до іншого. У  сенсі толерантності українцям завжди притаманна воля до злагоди. Політичне різноголосся, що нині панує в Україні, це насамперед всенародний пошук злагоди між вільними людьми на основі права і справедливості. Це саме стосується й інших країн, відносини з якими повинні будуватися на принципах міжнародного права. ІНШУ КРАЇНУ ТОЛЕРУЙ, А СВОЮ УКРАЇНУ ЛЮБИ 
 Толерантність, як правило, означає здатність людини пробачити помилки інших людей, а такт у свою чергу - це вміння їх (помилок) навіть не помічати. Однак, в реальному житті той чи інший варіант поведінки залежить від ситуації, у якій знаходяться носії толерантності чи такту - на дипломатичному прийомі чи на військовому полігоні. В спілкуванні інколи люди використовують натяки, чимало людей по природі своїй пристосуванці. Все залежить від рівня культури. А загалом, діє негласне правило: що закон не забороняє, забороняють такт і пристойність. Хто ж шукає середину, повинен знати, що всяка середина має два кінці.
Агресія РФ проти України принесла українському народу немало бід і страждань - десятки тисяч захисників Вітчизни загинули в боях, померли від важких ран, були покалічені, стали інвалідами. Це правда. Як правдою залишаться безмежний героїзм захисників рідної землі і їхня самопожертва в ім'я України і українського народу. Пам'ять про героїв буде увічнена в музеях, в пам'ятниках, книгах, піснях. А що залишиться в пам'яті агресора? Може, назви, якими пропагандисти агресора обзивали захисників  України - "київська хунта", "карателі", "нацисти", "бандерівці"? Чи може на зміну одній брехні прийде інша брехня - телевізійні серіали, у яких будуть вихвалятися "винахідливість і героїзм" окупантів, солдат і офіцерів російських інтервентів, у війні на українській землі? Рани, нанесені агресією, будуть довго боліти, пекти, ятрити. Для злочинця, однак, завжди наступає Божа кара. 
Саме над аналогічними питаннями міркує Микола Васильович Гоголь в повісті "Страшна помста" (Божа кара завжди справедлива), головний персонаж якої Данило Бурульбаш - художній портрет Богдана Хмельницького. Прізвище "Бурульбаш" означає "буйна голова", а саме так називав гетьмана Богдана Хмельницького граф Микола Потоцький. Вітчизняні літературознавці ще не збагнули всієї епічності і пророчості цього твору Миколи Гоголя, написаного у 1833 році, за двадцять років до Кримської війни, за 70 років до японської та 80 років до першої світової війни і 85 років до Жовтневої революції 1917 року та загибелі імперії Романових. Розпад СРСР - це теж суд Божий а не "найбільша катастрофа". 
Не помітили всі наші літературознавці і того факту, що таємнича повість "Страшна помста" ідейно і сюжетно переплетена з геніальним твором старожитньої української літератури  "Словом о полку Ігоревім", де мовиться: "Ні хитрому, ні скорому, ні птиці спорому Суду Божого не минути!". Зразу зауважимо, що в повісті "Страшна помста" Микола Гоголь, як український письменник, використовує образи та вислови геніального твору старожитньої української літератури, але в своїй творчій спадщині він ні разу не згадав про своє знання стародавнього твору. При тому, що 33-річний Микола Гоголь цілком вірно вживає художні образи з далекого XII сторіччя, вживає так, ніби ці образи були взяті з недавньої історії.
Ось приклади. В дев'ятій главі повісті "Страшна помста" Микола Гоголь так зображає збір козацьких полків: "Ох, споминаю, споминаю я роки; їм, мабуть, вже не вернутися! Він був ще живий, честь і слава нашого війська, старий Конашевич! Так, ніби перед очими моїми проходять зараз козацькі полки! То були золоті часи, Катерино! Старий гетьман сидів на воронім коні, Зблискувала в руці булава; довкола сердюки; по боках ворушилось червоне море запорожців. Став промовляти гетьман - і все стало як вкопане. Заплакав старий, та як зачав споминати нам колишні діла і січі".
Перед тим як тут процитувати відповідний текст автора "Слова о полку Ігоревім", важливо звернути увагу читача на вжите у Гоголя дієслово "зачати" ("зачав споминати"). Річ у тому, що козацька Січ-Мати називалася "Зачаттєвською". Мати Січ своїм мечем розсікала морок ночі і зачинала день. Відповідний топонім збережений на запорізьких землях (Таврія). Так само на східних рубежах України збережено чимало назв, які нагадують про Зачаттєвську козацьку богиню: "Козацька Лопань" (пруське "Lope" - горіння, палання, морок лопається); "Світловщина"; "Юзівка" (санскрит "uz" - "us" - палання Ранкової заграви при сході сонця, а капіталіст Х'юз має до цієї назви тільки опосередкований стосунок - чого не скажеш, щоб царські посіпаки відчепилися); "Луганськ" (фризьке "lug", "loug" - горіння, палання), назва міста "Таганрог" (латинь "tago rogus" - горіння, яке дає видимість - день). Звернімо увагу на той факт, що "Таганрог" названо на честь Січі-Матері, яка зачинає рік у свій місяць "Січень" і щоденно зачинає день. Назв, присвячених козацькій Січі і пташці ранку Горлиці (Голубці), на східних землях України чимало: Дівиця, Потудань, Голубівка, Убля. Бог "Народжуючий день" мав назву "Урим", а населення Сходу України в "Слові о полку Ігоревім" називається "уримами" ("Се урими кричать під шаблями, а Володимир - під ранами"). Ріка Сіверський Донець присвячена Богу Ранку ("siva" - схід). Написання "с(є)верський цілком не вірне. До чого тут "сєвєр"? - це вже питання до науки і картографії України. Ще більш прикрий факт - сучасне знаходження міста "Таганрог" в Російській Федерації. Січовий ранковий "Таганрог" не може бути на західній межі території РФ. Це знущання над промислом Божим! Але про вчиненне зло сучасні антихристи у владі і в  РПЦ не мислять. Але хто там знає і хоче знати, що в христянському храмі східна сторона церковної квадри присвячена євангелісту Матвію з його атрибутом голубом, західна - євангелісту Марку з його атрибутом левом, з північної сторони віруючих стереже євнгеліст Лука з його атрибутом биком, а з південної сторони - євангеліст Іоанн з його атрибутом соколом? Відповідні назви збережені з чотирьох сторін Українського Храму від Сяну до Дону.  
Отже, процитуємо аналогічний текст Ольстина Олексича, автора "Слова о полку Ігоревім", де мовиться про передпохідний збір козацьких полків: "(Боян-гетьман) Спом'яне, бо тії річі (діла), буремних ("првих" - від "пря" - січ) літ походи-січі, потому десять соколів пускав на стади лебедів". Отже, після своєї промови боян-гетьман посилав полкових ватагів до своїх полків, щоб визначити, який полк очолить похідну колонну. Звернімо також нашу увагу на хибну русифікацію заспіву" начати старими словами", бо писати потрібно "зачати старими словами труд наших повістій" (а не "трудних" чи "печальних", адже в староукраїнській мові прикметник "не-трудний" мав значення "невтомний").
Ще один приклад перегуку в текстах "Слова о полку Ігоревім" і "Страшної помсти" Гоголя - вислів "Вилетіла козацька душа з дворянського тіла", який має своїм аналогом прадавній образ з XII сторіччя: "один же зронив жемчужну душу з хороброго тіла" (предки вважали, що душа покидає тіло через золоте намисто). Головне ж, що обидва твори - дума "Сдово о полку Ігоревім" і повість "Страшна помста"- присвячені землям козацьких вольностей, які згадані у творах - Січові паланки і "тьми Торокані" (грецьке "temno", "temenos" - земля. яка присвячена богині - Січі).
Можна, звісно, продовжити наводити  паралелі патріотичних мотивів в текстах"Слова о полку Ігоревім" і повісті "Страшна помста", але було би значно більш корисно, якби таку роботу виконали самі політики і журналісти. Тоді їхне слово буде вагомим і не байдужим. 
2. ЯКЩО ГОВОРИТИ БЕЗ ОДРІЗКІВ
Індустріальне, а за ним і сучасне постіндустріальне суспільство, відрізняється від минулих суспільств передусім тим, що вони стали масовим суспільством, в якому люди поступають хоч і за масовими інстинктами, будучи політично вразливими, але сама маса складається з самосвідомих індивідуумів з певними матеріальними запитами і загальною освітою, без якої не уявляється індустріальне і постіндустріальне суспільство з його розподілом праці і виробництва.
Розподілені таким чином людські маси неминуче схильні до створення великих об'єднань економічного, соціального та політичного характеру, в яких виникає необхідність в апараті підготовлених спеціалістів і функціонерів. А якщо свідомого центру управління не існує, то виникає загроза використання таких об'єднань в несвідомих акціях. В середовищах такого об'єднаного плюралізму постндустріального масового суспільства персональні контакти обмежуються мінімумом, а анонімні спілкування поступово посилюються, особливо нині при наявності інтернету і мобільного зв'язку. Таким чином, об'єднаним масам можуть бути нав'язані масові виступи (акції) з неусвідомленними цілями. 
До цього варто додати, що сучасна постіндустріальна економіка стає дійсно інтенсивною, її матеріальна складова нечувано зростає, при тому, що економіка на основі розподілу праці (і виробництва) вимагає величезних інвестицій, бо працює  на великий анонімний ринок. Таким чином, вже з технічних і економічних причин, виникає клімат, у якому зростають колективістські тенденції сучасності, які не сприяють свободі, людській гідності і людським правам. Якщо політики (лідери партій) прагнуть захищати ці цінності, то, з одного боку їм необхідна наукова експертна робота, конкретні пропозиції і плани, а з іншого боку також чуття, розуміння і довіра широких мас, які не належать до табору певної політичної партії. 
Вуличні протести, які недавно сколихнули США і більшість розвинених країн світу, можна пояснити саме такими глибинними тенденціями в постіндустріальних суспільствах. Окрім того, для прикладу, в США досягнуто певне перенасищення ринку праці робочою силою з інших країн і США перестали бути "країною безмежних можливостей" для всіх мігрантів. Одна річ, коли йдеться про висококваліфіковані і працелюбні кадри, інша річ коли сюди  прибувають т. з. шукачі щастя та соціальні утриманці. Цей контингент іммігрантів разом з тими, кому не вдалося реалізувати свої надії в країні, й стали учасниками протестів, посил яким змогло дати, наприклад, вбивство поліцейським зухвалого правопорушника. Проте, розвинені демократичні суспільства завжди і неодмінно знаходять вирішення конфліктної ситуації і масові протести не призводять до переростання протестів в якусь соціальну, або ж, в пролетарську революцію, як це сталося сто років тому в колишній Російській імперії, де революційні настрої зростали на протязі тривалого часу, бо були наслідком соціального і національного гніту, загострившись внаслідок першої світової війни.
Що стосується протестів в Беларусі, то вони цілком на совісті закостенілої влади в країні та порушень нею процесу демократичного волевиявлення народу. Це факт. Але залишається очевидним і той факт, що закостеніла влада до останнього дня не бачила небезпеки свого становища - свого відриву від широких мас, які здатні до анонімної самоорганізації. Грубі порушення виборчого процесу і підрахунку голосів викликали протести мас, організацію виступів яких взяв на себе анонімний центр. Саме цей анонімний центр зміг передбачити ситуацію і скористатись нею. Протести розпочалися після оголошення перших результатів виборів, які, по суті, викривали факт безоглядної фальсифікації результатів. Такий зачин явно свідчив про існування заінтересованого анонімного центру, який заганяв нинішнього президента в глухий кут. Так анонімно організовані маси перетворюються в "безбарвних чоловічків" закордонного центру.   
Зовсім інший і показовий приклад - події в далекосхідному Хабаровську, де люди вийшли на вулиці не так з протестами через арешт тамтешнього губернатора, як через соціально-економічну безнадію населення краю. По перше, економіку РФ нині творять в основному сировинні галузі, в яких потреби в робочій силі досить обмежені. А це тим більш відчутно, що лісова галузь Далекого Сходу перехоплена китайцями. По друге, промисловість краю не розвинена, економічна активність населення там обмежена фінансово й законодавчо. Врешті, авторитарна вертикаль влади, кадровий застій в ній, позбавили молоде покоління можливостей отримати роботу в бюджетних структурах. Не потрібно забувати й про такий чинник, як національне питання в краї. Представники корінних народів, не належних до "руского міра", не надто бажані в структурах влади. В столичній Москві протестну активість молоді вдалося вирішити шляхом підвищення зарплат, однак в провінційних містах та в областях РФ таких фінансових можливостей, як у Москві, немає.   
3. НА РІВНІ ОЧЕЙ
Українське громадянське суспільства, як це було вже не раз в історії, виступило в авангарді еволюційного розвитку. Комусь це твердження може здаватися надмірним, але при цьому не потрібно забувати, що в Україні, як ніде у світі, державу творить самоврядуючий народ. Український народ з правіку боровся за свободу, гідність і права людини, не визнаючи над собою ні влади царів і поміщиків, ні гніту різних капіталістів. А тому критично погляньмо й на сучасні події (соціально-економічні процеси) в Україні. Говорімо без обрізків, прямо.      
Де кому здається, що Україну і суспільство лихоманить, що учасники кривого правосуддя стямитися вже не в змозі, а тому балаган триває, завдаючи шкоди іміджу країни і народу. Не таємниця, що сучасне кривосуддя інспіроване, проплачене; багато людей знають ким саме і чому саме розв'язані переслідування людей з активною державницькою позицією. Політичне преслідування лідера опозиції - це не тільки порушення демократичних норм, це - злочин. Всі ці злочини привнесені в Україну в основному з-зовні. 
Поряд з розумінням злочинів, не варто допускати підміну понять. Адже, в Україні ведеться також боротьба за реальну власність, за основний капітал країни.  Аналогічні події в історії України були вже не один раз - в роки Гетьманщини і в роки т. з. імперії. Згадаймо, з яким озвірінням чужинці знищували національну еліту, як вороги лукаво вводили народні маси в оману, спекулюючи то вірою, то зрадою. У свій час, не підтримавши гетьмана козацтво отримало різанину в Батурині і пожежі в Глухові; не утримуючи Запорізьке Січове військо, народ отримав кріпацьке право,а  повіривши у світле майбутнє дітей, отримав голодомор-геноцид цілого покоління народу. 
Більшість людей бачить тільки на рівні своїх очей, в поле їхнього зору зовсім не попадають невидимі об'єкти і явища. А тому про  які об'єктивні суперечності можна говорити, якщо все суспільство лихоманить від закулісного інтриганства лукавих. Більш того, лукаві борці за власність зловживають вірою людей у християнські заповіді, зокрема заповідю про Суд Божий, згідно з якою "Млин божий обертається повільно, але завжди впопад". Одні таким чином віддають справу покарання Богу, а інші зловживають вірою людей у справедливий суд і, поки млин обертається, намагаються вкрасти побільше, скільки вдасться. Оговтається народ, мабуть, тільки тоді, коли прихватизованими стануть святі храми. Все це спричинене також недосконалістю законодавства та інституцій влади в країні.  
А отже, суспільство повинне орієнтуватися  в своїх же інтересах і через вибори обирати у владу таких політиків, яким можна довірити реалізацію не тільки всім видимої частини  національних інтересів - розподілу податків, але й в сфері невидимого для загалу обороту капіталу - у виробництві, в торгівлі, в банках (фінансового капіталу). Тут необхідні знання, а не обіцянки-цяцянки. Протистояти лукавому злу можуть люди, у яких існує економічна чи фінансова база. Тобто, це мають бути люди економічно і фінансово незалежні. Нині часто можна  зістріти судження політиків і вчених відносно причин поразки УНР на початку 30-х років минулого сторіччя. Однак, цим судженням бракує визнання того факту, що головною причиною поразки була відсутність організованного національного капіталу. Пролетаріат і трудове селянство не можуть гарантувати всьому народу того, чого у них немає по праву. "Герой на велосипеді" теж не гарант реалізації коріних інтересів народу - права на капітал (на власність), як природного права. Тут нічого дивитися виторопнем на телеекранні ігри лукавих і вірити їхнім переважно брехливим обіцянкам. Справедливість досягається не на велосипеді з автоматом, ні на коні з шаблею. Справедливість гарантується свободою слова і гарантією демократичних прав громадян. А без політичної організованності мас тут ніяк. Єднатися ж потрібно навколо національно-свідмого капіталу.    
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень