МЕТРИКА УКРАЇНИ
«А Кий був перевізником». Це літописне свідчення, нехай і заперечене, означає, що як Трос (в перекладі з німецького „Troß“  – «Обозний», а “Tross” - «Перевізник») був засновником Трої (Іліона), так і «Кий» мав небесний титул «Перевізника» (титул Возний означає «Вісник» - «Віщий») і був засновником Києва, столиці «Землі Трояні» («Слово о полку Ігоревім»). Ми не знаємо, яким був первісний текст Геродота. Але знаємо, що на письмі вживалися тільки три мови: грецька, гебрейська і латинь. З прийняттям християнства як офіційної релігії, всі чи майже всі історичні тексти переписувалися і правилися згідно з церковними догматами. Історичні факти потрібно враховувати при прочитанні давніх текстів. Так, Геродот називає першого з скіфів «Таргітай», себто, «Обозний» (Перевізник) - «Возатай» (Возний), названий на честь «Небесного знамення» (сузір’я). Згідно з міфологією, Возний – син Провідної Зорі, Богородиці. Троянців Гомера називали «тевкри» («τευκροι» – the ukros), а тому то й не дивуймося, що вождь хаттів (хеттів) мав ім’я «Укромир» (Oukromir - Ουκρομιροσ). Це ім’я засвідчив Страбон. Не дивуймося назві ріки Укер і назві землі «Укермарк» (Украненланд) в сучасній Німеччині.
Сучасна Україна цілком зберігає географію і географічні назви, засвідчені Геродотом в V сторіччі до нової доби (до Різдва Христового). Всі назви, записані в Четвертій книзі «батька Історії», записані згідно з тогочасними догмами, а тому важливо і необхідно пояснити їхні образи, тому що їхні назви – джерело історії. Так, якщо Геродот називає головну богиню скіфів «Гестія», пояснивши, що «скіфською» богиня називається «Табіті», то розуміймо, що давньоанглійське слово “tabet” і назва «Говерла» передають один образ – Правителька (староанглійською“go waerlan”, або сучасною “govern” означає «правити», «спонукати»). Табіті-Говерла - небесна правителька, або Гоща. Цей образ зберігає більшість назв в Україні, як ось назва «Десна» (Гестія – від основи “ghes” – права рука, десниця, правиця – одесна ); “dhesno” – правити і швидка, борз(н)а. Так само німецьке “die Gestion” (правління, уряд) в імені «Гестія» означає Правляча, як і Десна (desno). Небесна богиня – Володарка, Домаха, Вінниця, Гоща, Горинь, Громослава, Балаклава, Балаклія, Бичиха, Бахмач, Кролевець, Конотоп, Степанівка, Михайлівка та багато інших – різні іпостасі однієї Богині, яка «верже» небесні блискавки, «коротить» ніч і зиму, розпочинає кожен день і рік, а з весною посилає на Землю грози і дощі, яріє зеленю і буяє квітами (Флора). Небесна Богиня – Берегиня домашнього вогнища – Висока Піч (топонім побіля Житомира, як і ріка Горинь) оберігає оселі всієї України. Геродот справедливо зауважив: «Найбільше скіфи шанують Гестію» (Геру) - Володарку небесну. Омонімія України - тому доказ.
Важливими образами, збереженими на мапі України, є образ Артеміди і Іфігенії (Іфіанаси – Домахи), образ Церкви з усіма символами Храму (присвята євангелістам): образ Пирогощої (Січ), яка запалює світло ранку і дня; образ Дочки Бористена (Рось-Рода), на берегах якої назви міст дані на честь її синів (Ліпоксай - Щек, Арпоксай - Хорів, Колаксай - Кий): образ Державної Богоматері (Базилеї-України) і її сина (Корсунь-Крим і ріка Південний Буг - Бог) та інших історичних образів земель України, збережених у назвах рік, міст, селищ всієї України від Сяну до Дону. Дві ікони, як це нагадано в давнім «Слові о полку Ігоревім» і в «Страшній помсті» Миколи Гоголя оберігають країну і українське суспільство, два обереги – духовний (богиня Молитви Оранта – Свята Премудрість Софія) і державно-мирський (Свята Богородиця Пірогоща - Державна Богоматір - Україна).         
МЕТРИКА УКРАЇНИ
Конспект Словника «Образи української міфології в історії і географії».
Підготовлено на основі свідчень іноземних хронік: Геродота, Клавдія Птолемея, Плінія Старшого, Пріска Панійського, Йордана, Прокопія Кесарійського, «Баварського географа», «Повісті временних літ», «Слова о полку Ігоревім», «Києво-Печерського Патерика». 
Любити свою Батьківщину означає знати і шанувати історію своєї країни, національну культуру, мову. Всі розмови про вселюдські цінності і любов до ближнього нічого не варті, якщо людина не вихована у любові до рідного. Й. Гете писав: «Хто не знає своєї Батьківщини, той не має масштабу для чужих країн». Доля рідної країни з усіма стражданнями і, навіть, з соромом і ганьбою, як і славою, і щастям - це й доля людини. Це - аксіома. Людину, яка багато прочитала, можна назвати освіченою, але тільки людину, яка збагачена особистим досвідом, можна назвати мудрою. Так з любов’ю до рідної землі, до своєї Вітчизни, народу, мови: любов повинна бути свідомою. На жаль, на протязі тривалого часу українська історія злочинно знищувалася і фальсифікувалась. Не раз депортувався і нищився народ, пустошились, відгризались етнічні землі, все творилось щоб змінити демографічну структуру країни, ліквідувати пам’ять про державність. Всі ці злодіяння творилися під маскою «добра». Коли б не ця маска «добра», зло не могло б діяти у таких масштабах. Відродження національної історії, історії держави - природна потреба. А в допомозі на цім шляху стануть образи української міфології в історії і географії - обереги предків, залишені нам у спадок. Це тривала і сумлінна праця.       
Пошана народу до рідної землі і небесних покровителів землі і роду відома з давніх давен. На честь земних і небесних оберегів люди називали гори, ріки, озера, а також гаї, поселення, землі. Терени України (Верховина-Буковина, Галичина, Волинь, Поділля, Полісся, Сіверщина, Переяславщина, Таврія і Січ, Таврида), всі великі ріки в Україні донині зберігають такі присвяти. Недарма ж, укладач Влесової книги залишив запис: «тільки ріки про них берегинять». Такого досконалого і повного збереження пантеону богів, як в Україні, в інших країнах не знайти. Не зайвим буде зауважити, що іншомовні основи в омонімії України необхідно сприймати як нормальне явище. Так чинили люди і релігійні громади в усіх релігіях: щоб уберегти імена богів від ворожого впливу (т. з. табу на вживання імен богів). Того ж вимагала церква в її боротьбі з дохристиянськими віруваннями і культура омонімії.  
СКІФІЯ – УКРАЇНА
Назва «Скіфія» - назва України в іноземних писемних джерелах. В історії минулого випадки вживання різних назв по відношенню до однієї і тієї ж країни не поодинокі. Наприклад, назва «Германія» має інші назви: слов’янські «Німеччина», французьке «Алеманія», італійці називають німців «тадеші», а самі себе німці називають «дойче». До того ж, відповідно до догм минулого, на письмі повинні були вживатися тільки допущені в письмо мови: грецька, латинь, гебрейська. З прийняттям християнства, як державної релігії, історичні письмові свідчення підлягали «корекції» (або знищенню), з огляду на вимоги релігійних догм, що теж мало свої наслідки. Ото ж, назва «Скіфія» має своєю основою латинь “scio” (skitus, scire, scitum) – знати, розуміти, мудрість, узаконене рішення, тощо. Латинське дієслово передає значення індоєвропейської лексеми “uc” (знання, здобуте тривалим досвідом), а слов’янська лексема «ук» має значення «наука» («знання»), «укий» - мудрий, «учити» - повчати. Звідси й імена «скіфських» вождів «Скіл», «Скілак», писемні назви «скіфи», «скіри», «авари» (англійське “aware” – знати), тощо. Латинська назва «Скіфія» передає назву «Україна». Назви – цілком тотожні. Україна – Держава. Історик Йордан (на основі свідчень Косіодора) пояснив «скіфську» назву України, як «Ойум», вживши грецьке дієслово «οїω» (οιμαι) – ухвалювати, думати, вірити – «Україна» («земля Трояні», де німецьке “Treue” та шведське “tro” передають образ «віри», «стійкості», «переконання» - як образу «Держава»). Власне, образ України як «Держава» засвідчений Геродотом в його «Історії», в книзі про Скіфію (книга IV, «Мельпомена») - «Ексампаїс». Ця писемна назва утворена як композит грецького аориста «εξαμ» (від «αγω» - „Ägide“) – вести, правити, керувати і “pais” – країна. Отже, - Україна.    
УКЕРМАРК. РІКА УКЕР І ГЕРБ УКРАЇНИ
Ріка Укер в сучасній Німеччині витікає з озер – Нижнього і Верхнього Укерзее і тече землею Укермарк до Штеттінської затоки. Топоніміка довкола русла ріки Укер засвідчує старовинний герб України, на якому зображені атрибути богині Молитви і Храму (топонім Темплін) і атрибути Покрови Держави, небесної Провідної зорі. В «Слові о полку Ігоревім» образ Церкви – Свята Премудрість Софія, образ Державної Богоматері – Свята Богородиця Пірогоща. Від заходу ріки Укер топоніми нагадують про символи богині Місяця (Луни) – Діани, Артеміди, атрибутом якої є Лев (топоніми Леопольдсхаген, Льовен, Льовенберг). Топоніми на сході від ріки Укер присвячені атрибутам Державної Богині і образу воїна-козака, стрільця, основним з яких вважається птаха-тотем «Супій» (Greif), якому присвячено топонім «Грайфенберг» (гора грифа). Про атрибути Державної Богоматері біля ріки Укер нагадує також топонім „Viereck” біля міста Пазевалк (Pasewalk) - знак Провідної зорі – перехрестя, пересічень (Колодій), як символ обертання небесних сузір’їв; назва «Торгелов» – присвята Одигітрії - Провідній зорі. Топоніміка східного побережжя ріки Укер зберігає також козацьку символіку ранку. В Україні назві “Viereck” відповідає назва «Четирбоки». Назва міста «Брюсс» присвячена Стрибогу. Ще один факт пам’яті. Зворушливу сцену з життя людей Укермарку описав Теодор Фонтане в романі «Irrungen Wirrungen» (Theodor Fontane. Irrungen Wirrungen, Neunzehntes Kapitel). В завершення свого життя фрау Німпч (Nimptsch) просить: «Ich will einen gelben Sarg haben un blauen Beschlag. Aber nich zu viel“ (Я прошу, щоб мене поховали в жовтій домовині з голубою обшивкою. Але не надмірно»). В іншій главі (21) письменник засвідчує сердечну рису всієї місцевої знаті (den hübschen und herzerquickenden Zug aller märkischen Edelleute“) – «охоче спілкуватися з людьми з народу». Так само характери простих людей (серед них – Магдалена, дочка фрау Німпч, фрау Дьорн, візниця, власник пансіонату на березі Шпреє), написані з великою повагою. В козацькій Україні люди не сприймали станових відмінностей (повісті Миколи Гоголя), в суспільстві не існувало станових упереджень. Земля Укермарк в ФРН на протязі віків і нині зберігає символіку України. Назва «Укермарк» має за основу лексему «ук» - знання. 
НЕБЕСНІ І ЗЕМНІ ПОКРОВИТЕЛІ УКРАЇНИ
Громадянин України, якщо він шанує себе, свою гідність, повинен знати зміст Четвертої книги «Історії» Геродота. Книга має назву «Мельпомена» і являє собою Метрику України – писемне Свідоцтво про факт державності. В цій книзі наведені історичні і географічні дані про Україну, названої «Скіфія» на основі латинської мови, правила, якого дотримувалися правителі існуючих на ту добу країн. Назва, як правило, свідчила про світоглядні основи населення країни. Світоглядна основа України визначалася латинським слово “scio” – “scitum” - знання, мудрість, ухвалене рішення (думка, рада). У назві йдеться не про волю однієї людини, нехай і правителя, а про згоду-ухвалу Ради, органу, який схвалює (дає згоду), або не схвалює (не дає згоди) на пропозицію виконавчої влади (князя, правителя країни). Уже той факт, що Геродот включив детальний опис Скіфії в свою «Історію» має важливе значення: Скіфія розглядається ним, як держава, як суб’єкт міжнародного життя. Скіфія – Україна. В назві «Україна» старогрецьке «κραινω» (κρανω) має значення синонімічне латинському “scio” (scitum) – головувати, правити, схвалювати рішення. Історик Йордан пояснив назву «Скіфія» грецьким дієсловом «οїω» у назві «Ойум» («Земля Трояні»).
§ 59 «З богів вони моляться лише таким: найбільше Гестії, далі Зевсу й Геї, - кажуть, що Гея – дружина Зевса, потім – Аполлону, небесній Афродіті, Гераклу і Аресу. В тих богів вірять усі скіфи; царські скіфи приносять жертви ще й Посейдону. Скіфською Гестія називається Табіті, Зевса, на мою думку, дуже влучно називають Паппай, Землю (Гею) – Апі, Аполлона – Гойтосір, небесну Афродіту – Аргімпаса, а Посейдона – Фагімасад. Їм не мають звичаю ставити зображень, жертовників чи святилищ, крім Ареса, йому ставлять». Всі названі тут імена богів Геродот пояснив дуже вірно.  
Гестія – Україна. Ім’я богині «Гестія» пояснює слово “die Gestion”, яке означає «правління», «уряд». В назві «Україна» аналогічне значення: «Ουκραινα», «Ουκρανια» означає «Держава» - Правляча. Грецька основа назви «Україна» - «κραινω», «κρανω» - правити, вершити, урядувати, царити (в німецькій мові йому синонімічне дієслово “kreieren” – творити, «гошити» в імені «Піро-гоща», в топонімах «Гоща»,  «Мирогоща», «Дорогощ»). Гестія – богиня небесної блискавки і домашнього вогню (Небесній Берегині домашнього вогнища присвячена назва ріки Горинь і її правої притоки ріки Случ, топонім «Висока Піч»). Її імена широко вжиті на мапі України (Січ, Зачаттєвська, Гремислава, Осьмачка, Десна, Домаха, Базалія, Теофіполь, Миропіль, Скала та інші). Щодо імені «скіфської» богині «Табіті». В основі назви – староанглійське “tabet” – спонукати до руху, бути провідною (Провідна зоря, «Одигітрія», «Рутенія», «Говерла», «Путила», «Десна»). 
Паппай – Даждь Бог. Геродот зазначив, що ім’я Зевса скіфи називають дуже влучно «Паппай». В імені «Паппай» вжита латинь “pappa” – хліб, годувати (“pappeln” – годувати). В староєгипетській мові образ бога-кормильця – “Nepera” (Nepra). Користуючись санскритом, вираз «давати хліб» можна передати слово “dhana” – “давати хліб”, «родити» (урожай») у назвах «Данапр», «Данпарштадт». В санскриті “d’nipa” - “господин” (“nipa” - напувати). В українській мові слово «паппа» - означає «хліб» («Дитинка паппи хоче»). В молитві «Отче наш» цей образ збережено: Бог дає людям хліб насущний. Богу Папаю (Даждь Богу) присвячена назва Дніпра на грецькій лексичній основі: «Бористен» від «βορα» - «паша», старовинне «жир» (паша, хліб). «Βορυσθενης» («βορα»+«θενης» - «τιθεμι» - «давати»).
Апі – Богиня Землі (Гея). Назва «Апі» утворена від готського “aipea” – родити, бути матір’ю – Рода. Біля гирла ріки Рось знаходилось прадавнє місто Родень, назване на честь ріки, назва якої була присвячена богині Зачаття (Рода, богиня Весни, богиня пробудження природи). Про цей образ свідчить також назва міста Погребище, яке раніше мало назву «Рокитне». В обох назвах (санскрит “roka”, німецьке “Grebe”, шведське “grodd”) є значення «зачаття» (зачаття дня, ранку і зародку плоду). Назва міста «Родень» присвячена також Дніпру (санскритською “dhana” - «давати хліб» - «родити хліб»). На мисі між ріками Борисфеном (Дніпром) і Гіпанісом (Бугом, Богом) на горі Гіпполая знаходилось святилище Деметри – богині громадянського суспільства і землеробства.    
Геракл – Геродот свідчить, що скіфи молились Гераклу, але не називає його «скіфського» імені. Отже, Геракл називався у скіфів Богом (на основі латині – Дівун). Гераклу присвячена назва «Гіпаніс» - Бог (сучасний Південий Буг раніш називався «Бог»), а Влесова книга називає ріку «Дівун» («Дівиці» - так автор «Слова о полку Ігоревім» називає полки богунців). «Мати Гіпаніса» - озеро, з якого Південний Буг (Бог) бере початок. Про «Матір Гіпаніса» нагадує назва «Теофіполь» (Богородицьк). На берегах ріки Південний Буг топонімія присвячена «сину Лади» (Ладижин, Літин, Миколаїв), а Вінниця – Лада (санскрит “vin” – наставляти, бути наставницею: бути Ладою, Артемідою). Поряд з містом Теофіполь знаходяться міста Базалія (Базилея), Мирогоща (грецькою: Деметра), Миропіль.     
Гойтосір – назва утворена від німецького слова “heute” – сьогодні, днесь. Гойтосір – бог Дня, йому присвячена назва ріки Південний Буг (Гіпаніс, Бог, Дівун), Білобог («день» – «білий», Великий день). А Богу Ранку присвячена ріка Сіверський Донець, Богу Вечора присвячена назва ріки Західний Буг (Бог). Сіверський Донець в «Історії» Геродота названий «Сіргіс» - «Урим» (в європейській традиції «Урим» - «Народжуючий день», Бог ранку). Бог вечора – Західний Буг (Бог).
Аргімпаса – Богиня, яка наглядає за дотриманням моралі в природі і в суспільстві. Ім’я богині Луни утворено від основи “passen” – наглядати: «arg+passen” – «оберігати». Богині присвячена назва ріки Прип’ять та її приток: Солокія, Вижва, Стир, Горинь, Гуйва, Смотрич, міста Літин (“lito” – дивитися, “lita” – молитва), Стохід (англійською “heed” – пильнувати, стежити), Шепетівка (“Scheppe” – суддя), селище Посудово (в куту між Дніпром і гирлом ріки Прип’яті), містечко Лунінець, ріка Судова Вишня. Прип’ять – давня Суджа.
Фагімасад (Тагімасад) – Стрибог. Ім’я «Фагімасад» дано від англійського слова “fag” – невтомно, або важко працювати; “tough” – невтомно працювати; валлійське “mas” – бог. Стрибог – Вітрило. Бог Місяця, який сходить «ярим», а на світанку стає «блідим». Місяць виконує велику роботу: Мислич – Числобог, править кліматом, вітер дує в паруси (перевізник), визначає час, прогнозує погоду. Місяць – бог морів і океану (впливає на морські приливи і відливи) – Посейдон (Поттейдон - Стрибог), Нептун. За назвою Місяця названі дванадцять місяців року, кожен з яких має своє ім’я. На Певтінгеровій мапі ріка Дністер названа «Агалінгус» - «дмучий в паруси» (вітрила).  
У Геродота прямо не названо ім’я Геракла «скіфською мовою», але сказано, що «озеро, з якого витікає Гіпаніс, називається «Матір’ю Гіпаніса». Біля витоків ріки Бог, сина небесної Лади - Гіпаніса-Південного Бугу, на основі латині - Дівун) знаходяться назви Базалія («Базилея» – Цариця) і Богородицьк. Образ Богородиці зберігає назва міста «Теофіполь» у перекладі – Богородицьк. Геракла в народі називали Богом. Тобто, Гіпаніс – Бог, «син Богородиці». Про державний образ Богині свідчать назви біля витоків Південного Бугу: Базалія (пор.: «Базилевс, Базилея), Мирогоща, Миропіль та інші гідроніми і топоніми.   
ОБЕРЕГИ УКРАЇНИ
Дніпро – ріка Даждь бога. Геродот пояснив ім’я Даждь Бога як «Паппай». Геродот зазначив, що скіфи називали Зевса «Паппай», як на його думку, дуже вірно. Ім’я бога «Паппай» - українсько-латинського походження: в Україні «паппа» - «хліб», «Паппай» - «Хлібний», або Бог, який дає нам хліб насущний. В німецькій мові “pappeln” – “годувати”. На санскриті образ «Паппая» можна передати словом “dhana” – «давати, дарувати хліб»: «Данапр». В Єгипті «Бог Кормилець» - “Nepera” (Nepra). У греків Даждь Бог – Зевс, у римлян - Юпітер. В «Слові о полку Ігоревім» береги Дніпра названі «святими» - «темні брезі», де вжита грецька основа «τεμενος» - святий, священний. В Молитві Ярославни Дніпро названий також «Господином» тому, що санскрит “d’nipa” передає значення «господин» і «напувати землю». Геродот назвав Дніпро на основі лексеми грецької мови: «Βορυσθενης» - «Даючий хліб» («паша» - хліб, корм).    
Десна – ріка Лади (у Геродота - Гестія, Табіті, або Говерла, Пирогоща). Ім’я богині «Гестія» має в основі значення “die Gestion” – управління, урядування, правління. Французьке “geste”, німецьке “die Geste” означає «рух» (порух, як спонука), що можна передати словом давньоанглійської мови “tabet” в імені «скіфської» богині «Табіті», або ж, індоєвропейським “dhesno” у назві ріки «Десна» (“desno” – права, бігти, релігійний ритуал, збережений в українській мові – «правити службу»). Назву-образ ріки Десна пояснюють також назви її допливів. Так, ріка Снов названа на основі словенського “snov” – основа, сутність, суть, матерія (сутність світогляду народу - «найбільше скіфи шанували Гестію» - так засвідчив Геродот). Назва ріки Сейм має в основі грецьке «σειω» - бігти, рухатися і, одночасно, англійське “say” – казати, слати (посилати»). Десна – Правляча. Провідна зоря «путь каже» («Слово о полку Ігоревім»).  
Дністер – ріка Стрибога (Тагімасада, Посейдона, Нептуна). В пантеоні богів Стрибог виконував велику і невтомну роботу. Він – Земледержець, Вітрило і Перевізник, Числобог, Мислич і Віщий. Стрибог – бог морів і океанів, бог клімату – «перший святий Руси-України», про що свідчить його символ - Триглав. Звечора Місяць – ярий (Ярило), а перед ранком – блідий (натруджений). У назві ріки «Дністер» вжито санскрит “d’nistar”, “d’nistara” – долати, бороти, переправляти (через море), суворий, лихий (ярий). У Геродота Стрибог має ім’я Тагімасад (Фагімасад). Синонімічні значення мають англійські основи імені «Тагімасад» (Фагімасад) – “tough” і ”fag” (невтомний, впертий, лихий). В Молитві Ярославни Стрибог (Вітрило) названий «невтомним» («нетрудне крило» - «невтомне»). Синонімічно Дністер названий у Пріска Панійського («Тігас») та в інших хроністів минулого. На Певтінгеровій мапі (XI сторіччя) Дністер названий “Agalingus” (санскрит “agha” -лихий, гнівний; ругаючий - «дрогобич»). Пріск Панійський при поїздці в ставку вождя гуннів Аттіли назвав Дністер (Тірас) «Тігас» - «Перевізником». 
Синюха – Престольна ріка України. Ріка Синюха має дві притоки – ріку Куниля (нині – «Гнилий Тікич) і  ріку Велика Вись. Назва «Куниля» утворена на основі шведського “kunna” – знати, уміти, значення яке можна передати староукраїнським словом «ук», «ука» - наука, знання, здобуті досвідом. Назва «Вись» - «Небесна», «Велика Вись» - образ сузір’я Великої Ведмедиці (Провідна зоря – Державна Богоматір). Гідронімія і топонімія басейну ріки Синюха повністю стверджує «Престольний» образ назви «Синюха» (назву «Синюха» можна передати грецьким записом, як «Συν-νους»). Навпроти Синюхи в Південний Буг тече ріка Сельниця (латинський запис назви на Певтінгеровій карті – “Sellian”, «Престольна»). До пояснень образу назви «Синюха» належать топоніми «Медвин», «Радчиха», «Гнатівка», «Тишківка» - Престольна, «Велика Березянка», «Троянівка» та інші). Геродот засвідчив образ ріки Синюхи в своїй «Історії» (книга IV «Мельпомена») – «Ексампаїс». Переклад назви «Εξαμ-παις» («Провідна Діва» – «Україна»). При тому, іспанське слово “pais” – країна (держава). Назва «Ουκραινα» («Ουκρανια») – «Україна» - «Правляча» (Держава). Потрібно зауважити, що назви країнам надавались виключно згідно тогочасних правил – вони, назви, мали бути утворені на основі визнаних церквою мов.
Рось – Первісна назва ріки – Рода, як і назва міста Родень біля гирла ріки. Ріка «дочка Бористена» (Дніпра). Геродот пояснив ім’я богині на основі готської мови: “aipei” – «народжуюча». Рода - богиня зачаття, родючості. Ранкова роса і нині в Україні вважається життєдайною. Дівчата, жінки купались у ранковій росі, щоб зачати. Як символ оживання в природі, в народі вшановується верба (з котиками). На Великдень зрізані гілочки верби освячують. У полабських слов’ян образом родючості у світі тварин вважається дикий кабан – “Eber” (в латинській мові його назва “Verres”). Топонім – «Вереси», «Вепр». На Великдень в Україні освячують «котики» верби і продукти тварин, які дають людям їжу. Про образ назви ріки, як «Зачаттєвська» свідчать назви на її берегах: Рокітна (санскрит “roka” – про світло ранку), Погребище (німецьке “Grebe”, “Griebe” – зародок), Саражинці (санскрит “sara” – образ «зародку»).  
Прип’ять – ріка богині Луни Артеміди-Діани (у Геродота – Аргімпаса, або Наглядаюча – від «п’ятити» - настирно дивитися). Майже всі ріки, які течуть у Прип’ять мають значення «Наглядаюча» (Солокія – від санскриту “so-lok”), Вижва, Стир (німецьке “stier” – настирно глядіти), Смотрич, Гуйва (латинською „hui” – настирно дивитися). Цей образ належить богині Місяця і Ярославні в «Слові о полку Ігоревім», в якому вона названа «Зегзицею» (німецьке “sehen” – бачити, видіти, дивитися, глядіти). Первісна назва ріки Прип’ять – «Судь» (Суджа), про що свідчать назви «Посудово», «Судова Вишня».
Горинь – ріка, притока Прип’яті. Назва «Горинь» передає значення дієслів «горіти» і «вишня» - Вишня і Піч – Свята Богородиця Пірогоща. В ріку Горинь плине ріка Случ (в чеській мові слово “sluc” /slutsch/ - “об’єднувати”, “єднати” - злучати), назва якої несе образ «сволока» в хаті (від причілка до причілка). На сволок наносилися обереги оселі, роду. Власне, назва «Случ» вказує на об’єднуючу роль Богині небесного вогню і Берегині домашнього вогню. Синонім назви «Горинь» - топонім «Висока Піч» біля Житомира. Давній образ збережено в прізвищі «Ольгерд». Ріка Случ символізує роль Провідної зорі («Об’єднуюча»), а біля його витоків топоніми Богородицьк (Теофіполь) і Базалія (Базилея) нагадують про Державну Богиню України. Яскраво роль Богині єднання передає автор «Слова о полку Ігоревім», називаючи ім’я «Комонь» (англійське “Common”) - «звиваючи слави обопіль сего времені».
Случ – ріка, права притока ріки Горинь. Назва присвячена сакральному образу «сволока». Сволок в кожному домі – продовжна балка, яка єднала і кріпила стелю, підтримувала її поперечні балки. На сволок наносились обереги дому і роду. Таку ж роль на небі належить Провідній зорі, яка тримає і обертає небосхил, небесні сузір’я. Провідна зоря – Державна, Свята Богородиця Пірогоща. 
Східний Бог, Урим (у Геродота – Сіргіс, або Урим, «Народжуючий день») – ріка Сіверський Донець. В старослов’янській мові «сіва» - «схід», в латинській мові “siriasis” – палати, запалювати – світло ранку. В європейській міфології Бог ранку – «Урим» - «Народжуючий день». Уриму присвячено назву Більськ – «Огненний» у назві «Старобільськ». Тому й тутешні гідронімія і топонімія передають образ «горіння небесної ранкової заграви»: Козача Лопань (пруською і литовською “lopa” – горіти, палати), Пирятин (в грецькій мові «πιρο» - вогонь), Лугань (саксонське і фризьке “lug”, “loug” - горіти), Таганрог (латинь “tago rogus” – небесний вогонь, небесне сяйво); образ горлиці, як птахи ранку, - міста Горлівка, Юзівка (санскрит “uz” – горіння), притока Донця ріка Дуванка (шведською “duva” – дика голубка), тощо.
Південний Буг (Бог) – ріка сина Богородиці (у Геродота - Гіпаніс, син Лади – Ладижин). Назва «Гіпаніс» має своєю основою санскрит “hi-pan” – хвалити, дивувати, догоджати; латинь “panis” – хліб (Хлібний, або Хлібороб). Назва ріки «Гіпаніс», як і ім’я першого правителя землі «Колаксай» передають образ «Миколи Угодника» (Влес). Біля ріки Сельниці (латинь “Sellian” від “sella” – престол) образу хлібного ратая присвячена назва «Кінашів» (санскрит “kinasha” – хлібороб, землероб). Всі назви на берегах цієї ріки характеризуються «престольними» функціями: «Копієвка» (санскрит “kopa”, «kopana”, “kopay”) - Гнівна, Яра; Тульчин (санскрит “tul”, “tulya” - про судження) – Судочинний; Кирнасівка – «Правляча»; «Аннопіль» (латинь “annuo” – ізволяю) – «Ізволин», «Белоусівка» (“bellow” - гуркотіти) – «Гримляча». У Пріска Панійського ріка Південний Буг (Бог) названа «Тіфіс» від скандинавського “tifurr” – Бог. 
Західний Буг (Бог) – ріка Місячного Бога. Місяць – «Мислич», тому й топонімія тут відповідна (Угнів – від санскриту “uh” – розум, думка, місто Перемишль, ріка Сян, місто Тересполь – грецькою “τερες” – небесне знамення). Біля Західного Бога знаходяться витоки ріки Прип’яті (Аргімпаса), Богині Молитви, наглядаючої за дотриманням моралі в суспільстві, та витоки її допливів (див. вище).
Сян – ріка Місячного Бога (основа назви – німецьке “sann” – імперфект від sinnen-sann-gesonnen – про розум, думку, судження: Місяць – Мислич: Діана – Мисла, Διανοια). Латинська основа у назві “sanna” – «докори» (про характер молитви), “sano” – гоїти, видужувати (щодобове відродження дня після ночі та про відродження блідого Місяця).
Оскол – ріка небесної Блискавки (оскське і українське “oskol”, “оскордь” – козацька Рубанка). Своїм мечем (осколом – блискавкою) небесна богиня Січ розсікає морок ночі. В Червоній ранковій заграві (Ранкова зоря) народжується Сонце і настає День. Значення «оскордь» зберігає топонім «Білгород», в основі якого шведське “bil” (bila) – сокира, оскордь,, колун (тесати, гранити). Білгород – пограничне місто України. Всі старовинні топоніми і гідроніми на Сході України присвяченні Богині Світанкової зорі. Ім’я «Оскольд» (скоріше – титул) вживався по відношенню до гетьмана. Наказний гетьман, який очолював походи, на давньоанглійській основі називався «Ігор» (“eagor”, “perry” – перун). Назва ріки «Оскол» символізує «небесний золотий меч», однин з золотих предметів (оскордь, плуг, ярмо, чаша), що даровані скіфам небесами (народні назви небесного сузір’я Великої Медведиці: плуг, чаша, ярмо, сокира). Топонімія бесейну ріки Оскол і нині зберігає образи української історії (Чернянка, Варварка, Котель, Халань, Валуйки, Хохол, Хохольський, Хохол-Тростянка, Дівиця, Стадниця, тощо). Особливий образ несуть Сіверський Донец і Оскол, ріка Богині і ріка-меч та назва річки, що тече з Сходу: «Убля» (від старонімецького “ubil” – бозбожність, несправедливість, злочини і вади, гандж, поганство). Образ Юрія Змієборця. Образ «Вітчизни Матері» з мечем у десниці уособлює композиція в Києві.    
Ріка Прут. Ріка Пруи символізує жезл Провідної зорі. «Прут» - тес (Тесла), шест (Шестовиця), бук, кий (Буковина – Кияниця), німецькі назви: Rute, Gerte. В сорбській мові “prut” – небесна блискавка, тому можна вважати жезлом Богині Говерли небесну блискавку. Ріка Прут символізує південно-західний кордон України-Скіфії. Тут, біля ріки Прут, в роки князя Святослава стояло місто Києвець.    
Місто Теофіполь – Богородицьк (за свідченням Геродота: «Озеро, з якого витікає Гіпаніс, називається «Мати Гіпаніса»). Гіпаніс – Дівун, Південний Буг. Отже, ріка Бог – син Богородиці. Богиня – Лада, син – Ладижин. До міста Ладижин тече ріка Сельниця (на Певтінгеровій мапі - Селліан– Престольна; латинь “sella” – “престол”). Правителем всієї Скіфії став молодший з братів-скіфів – Колаксай. Латинь “cola” в імені «Колаксай» має широкий спектр значень, а саме: проживати, обробляти землю і т. і. В грецькій мові «κολαςω’ – обрізати, карати, вести поміркований образ життя; «κολαξ» - догоджувати (Угодник, Влес – влесливий). «Колаксай» - Микула Селянинович – землероб і правитель, володар (латинською “sella” - престол. При тому подвійне “ll” в слові “sella” збережено в назві “Sellian”) Образ назви міста Теофіполь (Богородицьк) підтверджується сусіднім топонімом Базалія (первісна назва - «Базилея» від іонійського «βασιλεα» - країна, державна влада). Місто Теофіполь – не тільки «мати Бога», але «мати правителя країни». До державницьких назв належать тутешні топоніми «Мирогоща», «Миропіль», а також «Староконстантинів», при тому, назва “Constanta” (Констанція) належить небесній Провідній зорі, про що нагадують тутешні гідроніми (наприклад, «Перга») і топоніми (Наприклад, «Проскурів», «Плоскирів»). Тут, біля витоків рік Збруч, Горинь і Случ, Західний і Південний Буг, був встановлений образ Світовида (Збруцький Кумир, який знаходиться в музеї Кракова). В християнському світогляді чотири лики Світовіда присвячені Євангелістам Марку, Луці, Матвію і Іоанну та їхнім атрибутам – лев, віл (бик), голуб (горлиця), сокіл.   
КОРДОНИ УКРАЇНИ (див. далі)
Східний кордон України зазначено рікою Сіверський Донець (Сіва – богиня ранку), яка тримає в руці меч – ріку Оскол (небесна блискавка, як «спис божий»; «оскордь» - меч, сокира для взяття мурів). Тут знаходяться гідроніми «Короча» («Корочун» - день 25 грудня, коли Сонце «йде угору» над Україною, а день починає зростати). Своїм мечем Мати Січ (Сіва) разить «гріх», «поганство», «безбожність» (образ зла – назва ріки Убля від німецького слова „ubil“ ß „Übel“). Південь України оберігає Південний Бог, а на Заході – Західний Буг (Бог). Південно-західну межу України оберігає Говерда з свої небесним мечем (ріка Прут, а в лужицькій мові “Prut” – блискавка, як і «Оскол»). З Півночі Україну оберігає ріка богині Місяця – Прип’ять (Судь, Суджа). У Геродота – Аргімпаса.   
ПЕРШІ СКІФИ. Геродот. Історія. Книга IV «Мельпомена»
Найважливіший висновок з легенди про перших братів-скіфів і їхніх родів полягає у ствердженні братства між людьми. Перші скіфи – брати, їхні роди – брати. Братство і рівність людей – головний постулат прадавньої легенди українського народу. Автор «Слова о полку Ігоревім» нагадує про ці давні світоглядні засади суспільства в Україні. Не може бути в країні окремішньої знаті, тим більш, прийшлої, як це сповідує невдалий ремейк про прийшлих «князів» Рюрика, Трувора і Синєуса. При тому, зміст прадавніх легенд скіфів-українців збережено в омонімії України.
Імена перших скіфів у Геродота:
Таргітай, батько трьох синів, названий за одинадцятим місяцем Афінського календаря «Θαργηλιων» - «Таргеліон»: друга половина травня – перша половина червня, тобто, у дні Таргелій (Θαργηλια), свята Аполлона і Артеміди (Зелені Святки). Син Богородиці. На честь сина Богородиці названо місто на ріці Бог (Південний Буг) – Миколаїв. В народній традиції його називають «Зеленим» (Микола Весняний – третій тиждень травня). У мусульман – Хадір. (Зелений).    
Ліпоксай (грецьке, іонійське «λιπ», «λιπα», «λιπαρος» - просити, молити). Геродот вдало передав образ старшого з братів-скіфів: сутність молитви – прохання (хоті), воління, надія. Його рід «авхати» – рід Молитви. У Влесовій книзі сутність молитви висловлена так: «Ми своїх богів не просимо, а славимо». У пізніших писемних джерелах «просичі» названі «венетами» (санскрит “vene” має значення «просити»), «антами» (грецьке «αντη» - молитва), «ругами» (дунайська латинь “ruga” – молитва. Княгиня Ольга називалася “Regina Rugorum”, а Ярослав Мудрий - “Rex Rugoruni”. Це – рід Корибутів (молитва з «докорами» - т. з. «аріанство» в християнстві).
Арпоксай (грецьке «αρπη» - яструб, серп, як уособлення буйного вітру, бурі – «буйний», «Буй-тур», латинь “harpe” - шабля) і його роди: «катіари» (латинь “caterua” – купно, полк, спіра, сонм, тобто, «катіари» - січові воїни, які збиралися на Січі) і «траспії» (від «траса» - шлях, як і шведське “kosa” – шлях в назві «козаки» Гетьманщини). В українській мові грецьке «αρπη» - «супій» (яструб, коршун). Назва (образ) птахи збережена в назвах «Гайшин», «Яготин», «Хацапетівка» (нині – Вуглегірськ).
Колаксай і його рід «паралати» (“para latus” - поляни). Ім’я «Колаксай» утворено на основі латині “colo” (colui, cultum, colere) – обробляти, вирощувати, розводити, жити, населяти, мешкати і т. і. В грецькій мові близьке значення має лексема «κολαςω» - вести поміркований образ життя; «κολαξ» - підлесник, облесник, улесливий (Влесливий, Перевлес) – бути угідним (пор.: «угіддя» і «Угодник» у назвах «Летичів», «Ладижин»). Індоєвропейське “colo” має значення “місце” (місце проживання; пор.: «колонізувати», «колонат»), або європейське транспортне “colo” – місце вантажу.
Грецькі імена перших скіфів:
Агафірс і його рід «агафірси» (грецьке «αγαθος» - добрий, славний, розумний) – «слави» в «Слові о полку Ігоревім» (рід Молитви); «славити бога» - молитися. Див.: «авхати» - просичі (люди молитви), «анти» - волиняни (грецьке «αντη» - молитва), «руги» - галичани (“ruga” – молитва, санскрит “gali” – «докори» (молитва з докорами – журити). Коли ж розглянути ім’я «Агафірс» через призму грецьких слів «αγω» (вести, керувати) та «θυρς» (черен, бук), то ім’я «Агафірс» означало би «Венд» (Дюк). 
Гелон і його рід «гелони» - «похідні» (козаки). Грецьке «h’ελων» (від «αιρεω») – скликати в похід, або «сурмити в похід», «трубити ясу – збір в похід», (місто Переяслав розташоване на берегах ріки «Ерак» - Трубіж), відправлятись в похід, як і назва «козак (шведське “kosa” – шлях, дорога; мальтійське “cosa” – діло, а «діло» у козаків - похід). Місто Гелон – сучасний Переяслав. Така ж функція збору в похід на Правобережжі Дніпра, біля ріки Буг, належала місту Гайсин (німецькою „Geißa!“ - «Соб!», „heißen“ – звати, посилати). Див.: «катіари» і «траспії».
Скіф і його рід «будини» («скіфи» – украни). Санскрит “buddi”, “buddhi” – мудрий, знаючий, свідомий. Ім’я «Скіф» вжито від латині “scio” (scitus, scitum) і має ряд значень: знати, мудрий, приймати рішення. Від латині “scio” – “scire” (знати, відаю – знаю, відаю) названі правителі України-Скіфії – Скіл, Скілак, Ярослав Мудрий, а також вождь хаттів (хеттів) Укромир в «Германії» Таціта. 
Українські імена перших братів-скіфів
Щек - ім’я старшого брата. Утворено на основі старослов’янського дієслова «щекати» - докоряти, лаяти, цвікати, ругати. Відомий рід Корибутів (докоряти – корити). Див.: «авхати», «агафірси». Образ Щека збережено в імені «Святий Юр» (французькою мовою”jurer” – божитися, журити – докоряти, «щекати» в «Слові о полку Ігоревім»). Міста Щека – Галич, а побіля Львова збережені назви Щекотів, Щекарів, Юр’їв, Ярослав (нині – Холм). Імені «Щек» присвячені назви міста Щецін (поряд з Щеціним – топоними «Києво», «Букове», адже, «кий» - «бук») назва , півострова Рюген, ріки Пене (богиня Кари і Журби), озеро Куммеровзеє (озеро Журби).
Хорів – ім’я середнього з братів. Як пояснено в «Лексисі Лаврентія Зизанія «Х’Орів» - «Стадник» (від шведського “stadd” – похід, рух). Хорів (Орів) - Боян, який в «Слові о полку Ігоревім» посилає «10 соколів на стаду лебедів», він - «Казанець» (наказний гетьман), Боян Віщий, який не тільки посилає отаманів-соколів до своїх полків на передпохідному зборі, але й сам очолює похід. Див.: «катіари» і «траспії». Місто Хоріва – Переяслав (українське «яса» - оголошення збору в похід: Трубіж, Гайшин).
Кий – ім’я молодшого з братів. Це ім’я можна пояснити через грецьке «κυεω» - «зачинати» («зачаття» в широкому значенні), «родити» і перське “kyi” – володар, «Кия» - плодовита птаха. Див.: «паралати» Геродота, «сіттичі» в списку «Баварського географа», «поляни» в «Повісті временних літ». Місто Кия – Київ (Родень, як Зачаттєвський – початок держави, але й «зачаття», «оживання» в природі - Живич).
Сестра Либідь – Покрова козацтва (Козацька Покрова). Земля Либеді – Слобода, оскільки латинською мовою Liberti (воля, як свобода), Libidose (воля, як прагнення) – Свобода (Слобода). Покрова козацтва – Воля, Слобода. Рід сестри Либеді – «катіари» (січовики, черкаси). При тому, «лебединці» - воїнство.
Іменам перших братів-скіфів, крім Києва, Галича, Переяслава, присвячені топоніми на берегах ріки Рось – Юр’єв (Щека; французькою “jurer” – журити, ругати, божитися), Родень (Кия), Богуслав (Хоріва; Хорів – Стадник і Христофор, несучий молитву, або Канів – від латині “cano” - Віщий ), сестри Либеді (Корсунь, Лебедин).
ТРИ ВЕРСТВИ СУСПІЛЬСТВА
Згідно з даними індо-іранських мов, індоєвропейське суспільство складалося з трьох верств (іноді – чотирьох), залежно від роду діяльності: брахмани, кшатрії, вайся, або - жреці, воїни, землероби. В індії такі страти мали назву “varna” – барва, в Ірані – “pischtra”, що означало «ремесло», але так само мало своєю етимологією значення «колір», «барва». Ці барви були прикметними в одежі родів: червоний – у воїнів, білий – у жреців, синій – у землеробів. В Україні своєрідними «стратами» можна вважати три форми суспільної організації населення: «церковний приход» («черіяни», або «християни» в списку  «Баварського географа») на Буковині і в Галичині та Волині; «село» («сіттичі» , або «селяни» в списку «Баварського географа») в Київській землі; «полк», або «стадичі» чи «козаки» в списку «Баварського географа» на Гетьманщині. Окремо виділялись вільні січовики (на Січах).
Геродот, називаючи імена перших скіфів, називає також їхні «роди»: «авхати» Ліпоксая, «катіари» і «траспії» Арпоксая і «паралати» Колаксая. У грецькому варіанті легенди про трьох братів назви родів передають аналогічний поділ суспільства: «агафірси» Агафірса, «гелони» Гелона і «будини» Скіфа. Узагальнюючою була назва «родів» Скіфа в грецькому варіанті: «скіфи» (латинь “scio” – “scitus”, “scite” (знати, мудрий – «Скіл», «Скілак»). Самі себе скіфи називали «сколотами», як зазначає Геродот, «по імені їхнього царя» (вождя). Назва «сколоти» - грецько-латинського походження. Основою цієї назви слугує латинь “colo” – жити, населяти, обробляти землю. В назві «сколоти» вдало вживається грецька основа “σχολη” – займатися наукою, диспутувати (у вільний час). Звідси – латинь “scola” (schola). Щоб читачі вірно зрозуміли подвійний характер назви «сколоти», потрібно нагадати, що в назві «скіфи» вжита латинь “scio” (scire, scitum) – «знати», «вирішувати», а саме це значення має слово «Рада» - «судження» та назви рік: «Ука» (Одер), Вісла (від німецького “wis” – “Wissen”), «Синюха», «Синява» (німецьке “Sinn”, англійське “think”), топоніми «Познань», «Перемишль», «Угнів», тощо. Яскравою ілюстрацією структури суспільства України-Скіфії є варіант легенди, записаної Геродотом.
«Авхати» - Буковина, Галичина, Волинь (Земля Щека).
Назва «авхати» утворена від грецького «χατεω» -- хотіти, жадати (прагнути), воліти, бажати, надіятися. Значення слова «молитва» такі ж самі: «молити» – просити. Нагадуванням про образ молитви є вислів у Влесовій книзі: «Ми своїх богів не просимо, а славимо». Грецьке дієслово «αυχεω» додає значення «думати», «надіятися» («чаяти» у назві «Почаївська Лавра»), «обіцяти», які так само складають зміст молитви. Грецьке «ευχη» - молитва до богів (інколи з докорами) цілком і повністю тотожні санскриту “gali” в назві «Галич» і «галичани», «анти» (в грецькій мові «αντη» - молитва до богів). Давня топонімія Буковини, Галичини, Волині, Поділля зберігає образи Молитви (ріка Іква названа від грецького «ικω», «ικανος» - уклінно молити; Волинь – воліти; Хотин - хотіти, а «хоті» - думки; Галичина – санскрит “gali” – характер молитви; Літин – від латині, грецького “Lita”, “Litania” - молитва). В дунайській латині образ молитви передає слово “ruga” (молитва) у назві «руги», або «ругії». Назва «християни» була утворена на основі грецького слова «χρης» - просити, молити. Церква - дім молитви, храм і тому земля України облаштована як Храм Молитви. В «Слові о полку Ігоревім» образ землі Молитви передано в словах автора «Минула Літа Ярослава». Основна територіальна одиниця – «черія» (церква), звідси й назва «черіяни» у «Баварського географа». У Геродота образ молитви передає ім’я «Ліпоксай» (Ругоруні). 
«Паралати» - Поляни (земля Кия)
Паралати - Поляни. Назва «паралати» це - композит двох латинських слів: “pario” – родити і “latus” – простір (поле), синонім – “umma” (спільнота); водночас, латинь «para» (по, в, при) разом з «latus» (пор.: «парафія», «паралати», «поляни»). Назва «паралати» – миряни, або родимичі («родимичі» - називалися землероби, які «народжували урожай» - «спори»). В списку «Баварського географа» поляни названі «сіттичами» на основі дієслова “sitte” – “satt” (сидіти, сидіти на престолі), а назва «поляни» має грецьку основу: «πολευω» - селитися, мешкати (латинською - “colonus” – ратай, поселянин – для множини можна записати назвою «сколоти»); санскрит “vica” – місце проживання, громада; латинь “vicus” – “rura”, «село»). Що важливо, грецьке «πολευω» у назві «поляни» має також значення «орати землю». Геродот передає всі назви українських земель дуже достовірно. В «Історії» Геродота поляни названі «скіфами-орачами». В «Слові о полку Ігоревім» образ метрополії України передано в словах «Були віча Трояні». Слово «віча» у даному випадку з санскриту “vic”, “vicar” – жити, перебувати (як і в попередніх назвах «паралати», «сіттичі»); “vicara” – обдумувати (радитися); “vicrit” – вирішувати; латинь “vici” – сила, влада. Як бачимо, в назві «віча Трояні» присутні значення грецького слова «πολευω» (жити, перебувати), як у назві «поляни» та старонімецького, шведського, франкського слова “sitte” (satt) – сидіти, перебувати в назві «сіттичі» у «Баварського географа». Лексема «віча» не просто «сходка» для вирішення певних проблем (рада), але й певна адміністративно-територіальна одиниця: «жита» чи «мир» пор.: (Житомир, Миропілля, Миргород, Мирогоща). В історії України це були «україни» - Галицька, Карпатська, Волинська, Сіверська, Залеська, Тульська. Київська «Україна» вважалася Метрополією, про що й свідчить назва «Поляни» від грецького «πολεως» , або іонійського «πολιος» - головне місто, рідне місто, головна частина країни, землі; сукупність всіх громадян країни, країна, держава. Готи називали цю землю «Гардаріка», де “garda” – спільний дім, спільна земля (пор.: Житомир, Родень біля гирла ріки Рось. В наступні сторіччя адміністративно-територіальна одиниця – повіт (основа “vita” – «життя»; “vica”, “vicus” - село). Цей же образ – «жити», «населяти» – має назва «сколоти» у Геродота та назва «Ексампаїс». Готи називали землю полян «Гардаріха» (“garda richa”)..
«Траспії» - Козаки (Хоріва-Стадника)
«Траспії» - «похідні» (перевізники). Назва «траспії» утворена від основи «траса» - шлях, дорога, путь. Можливо, назва «траспії» стосується Рутенії (шведське “rutt” – шлях). Не виключно, що «Подолія» має в своїй основі арійське “dola” – шлях, дорога (дорога, як доля). Але давня назва «козаки» так само має значення «шлях», «путь» (шведське “kosa” – шлях, дорога; так само мальтійське “cosa” – діло, а «діло» у козаків – військовий похід; «йти на діло» - в похід). Назва «траспії» в списку «Баварського географа» (перша третина IX сторіччя) вжита на основі шведського слова “stadd” – рух, похід – «стадичі» (козаки). Таке ж значення мала адміністративно-військова одиниця Гетьманщини – «полк» (свідчення автора в «Слові о полку Ігоревім» - «Були полці Ольгові»).   
«Катіари» - воїни-січовики (Хоріва-Стадника, Покрова - сестра Либідь) 
Назва «катіари» утворена від латині “caterua” – купно, полк, спіра, сонм. Козацька церква – «Церква Святої Катерини». Катіари – «січовики», які збиралися на Січ з весною, з першими весняними грозами. Назва територіальної одиниці – «тьма», «паланка» (від санскриту “palana” – озоронна адміністративна одиниця. Назві «Січ» відповідає назва «Ілая» у Геродота та назви рік Кринка і Самара, між якими була розташована Ілая (Геродот). Нині тут заповідник Асканія Нова.
Цей образ єдності України передають три назви: Хистинопіль на Волині, Христиноград на Уманщині, Христофорівка на Запоріжжі. Місто Христинопіль (нині Червоноград) в Львівській області розкриває образ міста Молитви (грецьке «χρης» має значення «моління»); місто «Хистиноград» (Христинівка) в Черкаській області розкриває образ богині громадянського суспільства (держави), Покрови України (Хресної Матері); назва міста Христофорівка в Запорізькій області розкриває місіонерства козацького Запоріжжя – «віщати молитву», «нести молитву».  
УКРАЇНА - «ЗЕМЛЯ ТРОЯНЯ»: ХРИСТИЯНСЬКА, ДЕМОКРАТИЧНА, МИРНА
Приємно було почути в телеінтерв’ю „Deutsche Welle“ слова відомого німецького історика про омонімію, як важливе і незаміниме джерело історії. Приємно тому, що про історичні образи назв деяких німецьких міст я писав в німецькій пресі. Значення мають як назви рік, озер, гір, лісів, гаїв, урочищ, так і міст, вулиць, провулків, особливо ж, старовинні назви. І напрочуд дивно було почути, що комусь в Україні не сподобалась відновлена назва «Горішні Плавні». Кращої назви для відчуття історії не знайти! Але, що ж дивуватися такому політику, якщо українські «академіки» ще й досі не знають сакральності образу «Україна». Україна названа на честь Пресвятої Богородиці небесної Богині Державної. 75% старовинних назв в Україні присвячені Державній богині – саме так, як про це сповістив Геродот в своїй «Історії» (книга IV), - а академіки не знають. Повторимо слова батька Історії: «Найбільше скіфи шанують Гестію» (“die Gestion” – державне правління, урядування). Про образ Цариці небесної нагадують назви «Говерла», «Базалія», «Десна», «Горинь», «Проскурів», «Вінниця», «Домаха», «Звенигора», «Случ», «Хортиця», «Таврія», «Охтирка», «Гродня», «Умань», «Христинівка» і багато-багато інших топонімів і гідронімів, присвячених образу Небесної Богині –Владичиці, Володарці, Цариці Небесній. 
В «Слові о полку Ігоревім» Україна названа «Земля ТроянІ». Така назва - не просто художній образ, залишений нам у спадок автором геніального твору старожитньої української літератури. Ця назва - цілком історичний факт.  Для України образ «Трояня» має світоглядне значення і тому повинен існувати не лише в літературі, але й жити у свідомості народу. Покоління українців не задумуються над тим, що наші предки ще з далекого минулого не сприймали і не допустили існування в Україні станового суспільства. Політична еліта в Україні вибиралася на миру через інститут довіри, або віри (виборна система влади), А тому мова  не тільки про факт вжитої у творі назви, а прадавню форму суспільної самоорганізації народу, нації. Як не дивно, але сутність назви України «Земля Трояня», закріплено в географії України від Сяну до Дону. 
Відомо, що хетти називали Трою “Vilusha” («Філуша»), а греки – «Φιλιος». Як назва «Філуша», так і назва «Філіос» несуть у собі образ «братства», «товариства». В Україні й нині зберігаються ці назви: «Дружківка», «Дружелюбівка», «Компаніївка», «Трояни», «Троянівка», «Любомирка», а біля ріки Прип’ять нині збережені назви «Белавуша» (латинь “bella” – люба), «Любешів».  Якщо сам автор «Слова о полку Ігоревім» вживає звернення «Братіє і Дружина», то не красивого слова заради, а нагадує про пам’ятну традицію. Себто, вислів «братїє» і «дружина» в «Слові о полку Ігоревім» - це той же образ, що й у хеттській назві «Філуша», в грецькій назві «Філіос», у назві «Земля Трояня» та в супутніх художніх образах у творі: «віці Трояні» (мирські сходки, мир), «Трояній жребій» (жереб довіри), «стезя Трояні» (шлях єдності і миру), - у  яких присутні образ «братерства», і «товариства» в Україні - «Землі Трояній».
«Академіки», які під прикриттям влади і різних служб, монополізували «право» на «Слово о полку Ігоревім», виводять образ «Трояня» то від римського «Трояна», то від якогось болотного кощуна, то від вухатого ішака. Насправді ж, назва «Троя» і назва землі «Трояня» вживалася на основі добре відомих слів “Treue” – віра, вірність, правда, надійність та “tro” – віра, вірність, сталість (constanta). В далеку давнину слово “treu” добре засвідчено в німецькомовному ареалі і означало «мати віру» (готське “ga-trauan” – мати довіру, ісландське “trua”, “tru”, англосаксонське “truon”). Всі ці слова, утворені від основи “truwo” (латинь “credo”, індоєвропейське “bheidh”), пройшли значний шлях розвитку і тривало зберігались в загальнонімецькому лексиконі, де вживалося у значенні «угода» (договір, союз –  готською “trausti”; надійний, вірний, відданий - ісландською “traustr”). У шведів “tro” має переважно значення «віри», «стійкості», «довіри». У франків “treve” (німецьке “Traue”) вживалося в значенні «спокою» - «миру». У військових дружин слово “trau” (treu) вживалося як «вірність», «союз», «узи вірності., «узи братерства». Ці старовинні образи здавна існують в назвах по всій Україні: «Узень», «Миргород», «Миронівка», «Мирогоща», «Миропіль», «Дружелюбівка» та «Дружківка», аж до «Добруджі за Дунаєм». Українське козацтво («копія» і «дівиці» у перекладі – воїни-богунці) здавна таборувало на Задунайській Січі, згаданій в «Слові о полку Ігоревім», як «Лог» (у французькій та у шведській мові “log”, “loge” – військові табори).  А ще додамо, що місяць «Травень» названий не від «трави», а від значення німецького “Trauen” – місяць віри. Вираз «віці Трояні» означає «сходи мирські». Слово «мир» в українській лексиці означало не тільки «спокій», але й суспільно-територіальну одиницю – питання громадського життя вирішувались «на миру». Латинь “vici” означає «сусідську сходку», а «віці трояні» - «мирські сходи» («мирський сход»). У вислові «седме віче Трояні» та ж таки латинь: “sedes vicina astris” – «помісний сход проти неба», як написано у вірші - «на майдані коло церкви». Трою називали «Іліон» за назвою гори побіля неї. Так само і в Україні. Геродот назвав місце збору козаків «Ілая» (від латині і старонімецького “ila”, “ile”, “ilo”, “illex”). Автор «Слова о полку Ігоревім» нагадує про «Ілаю-Іліон» назвою «Посуліє». Це земля (довкола заповідника «Асканія Нова») між ріками Кринка – Самара – Дніпро.  Її ще можна назвати «Воїнь», «Січ». А вжиту Геродотом назву «Герри» можна замінити назвою «Гетьманщина» («Воїнь»). Українські козаки жили «полками» (старонімецькою – “herr”, тому за полковим устроєм Геродот назвав Козацькі землі «Геррос»), а землю похідних козацьких полків, себто, Січові землі, - «Ілая». Україна – «троянська» Держава. Ім’я «Еней» - Славута.  Козаки – «онуки Велеса» (латинь “veles” – козак, воїн). Все цілком ясно. І тому виникає питання: Як можна оцінити «академіка», який народився побіля старовинного Переяслава і не відає, що Переяслав – «Гелон» Геродота? Пояснення дуже просте: українське слово «яса» має те ж саме значення, що й старогрецьке слово «’ελων» /helon/, себто, «яса» - оголошення збору на віче і у похід. Більш того, вислів автора «Слова о полку Ігоревім» - «Дів кличе, велить послухати землі незнаємі» і нині живе на мапі України. Це містечко з назвою «Гайшин», якраз поруч з Переяславом. Німецьке дієслово “heischen” означає «наказувати», але з відтінком урочистості: «веліти» («велить послухати»). Назва міста «Яготин» - від “jagen” («гнати», «посилати»), як у виразі «Посилав Боян десять соколів на стадо лебединців». Особливе значення - у сусідніх Переяславу назвах «Супій» (ріка, озеро, селище). Ця назва нагадує про птаху, яка «кличе» - яструб, коршун, гарпія. Яструба так і називали: «похідний» (“migrans”). Грецькою мовою нічний яструб називається «αρπη», про що Геродот нагадав іменем одного з трьох братів-скіфів, синів Таргітая-Возного  - «Арпоксай». Назва «Возний» - Тросс (Troß). Образ «яси» передає назва «альтціагіри» (композит слів ‘altus”+“agieren”), вжита в «Гетиці» у історика Йордана – «пере+яславці». Назва ріки «Трубіж» - «Яса» («трубити збір»).
Для автора «Слова о полку Ігоревім» образ назви «Трояній» (земля, шлях, жереб, віці) означає не тільки образ «віри» і «братерства», притаманного військовим дружинам, але й образ Богині, яка «єднає», «здружує», «гуртує» військову дружину, людей, державу. Недарма ж в епілоговій частині твору сіверський князь Ігор йде по Боричевому узвозі до церкви Святої Богородиці Пирогощої, яка височіла на Подолі. Свята Богородиця Пирогоща – Державна Богоматір: Україна. Князь Ігор йде до храму Богородиці «України заради» («страни ради»). Троя – Константа. Візантійська церква добре володіла грецькою мовою, в  якій назва “Ουκρανια” має образ «Правителька»«. У 860 році Церква запропонувала для української метрополії назву «Русь», як більш нейтральну (латинь “rus” – село, поле, земля, країна). Латинь “rura” (rus) – поле, “ruris” – селяни. Звідси й походить ім’я «Рюрик» - Микола Селянинович. Оскольд Київський, як воїн, заперечував вживання назви «русь», кажучи, що «ніякої русі нема, а є ворви» (Влесова книга). Якби то, наші вчені академіки знали, що на мові полабських слов’ян дієслово «ворати» означає «орати землю», бути «орачами»… .  
 Автор «Слова о полку Ігоревім» досконало володіє світоглядними засадами українського народу і держави, або, як ми сказали б сьогодні, володіє історико-географічним контекстом України. Чого не сказати про сучасних т. з. «академіків». Було би півбіди, якщо б вчений люд, чогось не знаючи, сприймав знання інших, знаючих. Проте, не судімо суворо: у післявоєнні роки не всі з них мали змогу навчатися в кращих вузах, працювати в багатих бібліотеках, вивчати класичні мови і читати історичні праці. Однак, не можливо зрозуміти тих з них, хто свої посередні знання та неспівмірні з ними амбіції ставив на службу тоталітарній системі в самій історичній науці. Ото й вся їхня заслуга. 
Дивно, що українські історики досі не розуміють «Слово о полку Ігоревім», назви у давньому тексті «Баварського географа», свідчення Йордана в «Гетиці», не згадуючи «Історію» Геродота. Візьмемо для прикладу вислів автора «Слова о полку Ігоревім» - «Дів кличе вверху дерева, велить послухати землі «незнаємі» - в Лозі, і Поморію, і по Сулію, і по Сурожі, і по Корсуню, і тебе, Тьмутороканський болван».  Автор нагадує: Січові дружини («Копія» і «дівиці») перейшли за Дунай («поют-діють на Дунаї»), а землі від Логу (а так автор називає Задунайську Січ – Добруджу-Фалушу від шведського та французького значення “loge” – військові табори; “logieren” - таборувати), Поморіє (між Дунаєм і Дніпром), Посуліє («Сула» - Белона, воєводна богиня, а «Посуліє» - «Пустинь» між ріками Кринка – Самара – Дніпро), Сурож (Азовська земля), Корсунь (Крим) автор іронічно називає «незнаємі». Звернення «Тьмутороканський болван» - «Бич Божий», а так називався наказний гетьман військ України в давні часи. «Тма Торос» (композит слів: «τεμηνω+τορος») - Свята земля Богині блискавки і грому – Пирогощої (грецькою «τορος» - тріск грому), а «болван» - від грецької назви блискавки – «βολη»). Володар «божого перуна» - «Тьмутороканський болван», назва відома в Європі; вождя «гуннів» Аттілу називали «Бич Божий».
Можна багато писати про виховання історичної свідомості і патріотизму. Однак, шлях від наукової книги до читача завжди тривалий. Інша річ – повернення в географію України історичних назв, але не так, як це вчинили з «декомунізацією» - «в Дніпрі втопили». Що пропонується? В Україні гостро стоїть проблема оптимізації штатів управління. Можна запропонувати простий шлях вирішення цієї проблеми – скоротити число адміністрацій президента майже у два рази і створити натомість коло десяти чи дванадцяти адміністрацій відповідно з історичними назвами територій: 
1.	Верховина і Галичина (Закарпатська, Івано-Франківська, Львівська області). Центр – Львів;
2.	Волинь (Волинська і Рівненська області). Центр – Рівне;
3.	Буковина-Подолія (Вінницька, Тернопільська, Хмельницька, Чернівецька області). Центр - Вінниця.
4.	Житомир Роденський (Житомирська, Київська, Черкаська області). Центр – Київ;
5.	Сівер Горішня (Сумська, Чернігівська області). Центр – Суми;
6.	Миропілля (Полтавська, Кропивницька області). Центр – Миргород;
7.	Поморіє Ольвійське (Миколаївська, Одеська область). Центр – Одеса;
8.	Либедянь Старобільська (Луганська, Харківська області). Центр – Харків;
9.	Геррос Козацька (Дніпропетровська, Донецька області). Центр - Дніпрослав
10.	Таврія Запорізька (Запорізька, Херсонська області). Центр - Запоріжжя
11.	Крим-Таврида (Кримська автономна республіка). Центр – Сімферополь;
12.	Київський Метрополіс;
13.	Севастополь-Корсунський.  
Згрупування областей в територіальні «земські адміністрації» дало би змогу найбільш оптимально вирішувати спільні економічні, екологічні, інвестиційні, інфраструктурні проблеми, реалізовувати ємкі проекти і плани в енергетиці, нових технологіях. Для введення в дію інституту територіальних адміністрацій не потрібні ні фінансові ресурси, ні час. Досить буде ухвалити і видати указ і розумно вибрати кадри територіальних адміністрацій. Тим більш, що всі області функціонуватимуть надалі. Зате, українська історіографія нагадає нам про Осмомисла Галицького, який «сидить високо, горі», про «грізного» Святослава Великого Київського, про «полки» «буйних» Ольговичів Сіверських, про Святу Січову «Іліаду», про «стади лебединців» і «богунців» - Запоріжжя. Історична пам’ять – крепи держави і суспільства. На жаль, належної уваги до історії України у її розвитку нині дуже бракує.
АНТИ І СКЛАВІНИ
У Прокопія Кесарійського («Історія війн», глава IV, §21-23) про антів і склавінів повідомляється так: «Склавіни і анти здавна живуть в народоправстві (не правляться однією людиною) і тому то всі справи у них вирішуються спільно. Вони вважають, що один з богів – творець блискавки (Пірогоща – автор) – саме він є єдиним владикою всього (богиня блискавки Пірогоща – автор). Ареал розселення склавінів і антів наводиться у Йордана: «З лівого боку Альп, який схиляється до півночі, від витоків Вістули (Вісли) на величезних просторах розселилося чисельне плем’я венетів (санскрит “vene” – просити, молитися). Хоча нині їх назва змінюється, залежно від різних родів і місць проживання, але всі вони називаються переважно склавінами (вендами, рутенами) і антами (ругами, галичанами, волинянами; в грецькій мові «αντη» - молитва; в дунайській латині “ruga” – «молитва», старовинне «волинь» (хоті) – молитва, як і Геродотова назва «авхати» - надія, молитва, чаяння). В українській мові «анти» - християни, адже, грецьке «χρης» означає те ж саме, що й «ανθη» - молитву. При тому, назва «склавіни» передає сталу назву «Буковина» («бук» - “clauus”), а назва «анти» передає назву «волинь» («воліти» - просити), що зберігають назви «Іква», «Літин» (“Lita” – Оранта), «Хотінь», «Почаїв» (санскрит “caya” - чаяння).  
ЧЕРІЯНИ, СІТТИЧІ І СТАДИЧІ «БАВАРСЬКОГО ГЕОГРАФА»
Назви «черіяни», «сіттичі» і «стадичі» вжиті в списку «Баварського географа» (цей список датується першою третиною IX сторіччя, 800-830 роки). Його було знайдено в бібліотеці Мюнхена, в Баварії. Автор списку наводить назви міст, або населення князівств на торговельному шляху від гирла Ельби до Східної Прусії, а звідти через Німан-Шару-Прип’ять до Києва (додаючи перелік населення між Окою і Верхньою Волгою) та через Західний Буг і Дністер до Дунаю, залежно від місць проживання (місто, басейн ріки, князівство). По суті, укладач списку «Баварського географа» вказав «оптові» торговельні центри на водних шляхах. В назві «черіяни» вжита дунайська латинь “cere” – просити, молитися (Cerus – богиня молитви Lita, Оранта), синонімом якого слугує санскрит “vene” – у назві “венети”. Черіяни на добу «Баварського географа» мали своє Королівство - Лодомерія (топонім Королеве в Закарпатті). Як стверджували «черіяни» (венети) від них походять «анти» (галичани, волиняни) і «склавіни» (рутени). В назві «сіттичі» вжито слово “sitten”, яке вживалося в франкській, старонімецькій, шведській мовах. В перекладі – «проживати», «селитися», «бути на престолі». Аналогічне значення має назва «поляни» *грецьке «πολευω» - проживати, селитися, орати землю. Назва «стадичі» утворена від шведського слова “stadd” – йти, рухатися колоною (полком), синонімом якого є слово “kosa” – шлях (пор.: козаки).        

Легенди, як обереги
ЗОЛОТЕ ЗНАРЯДДЯ СКІФІВ. ПЛУГ, МЕЧ, ЯРМО, ЧАРА.
«О тій порі впало з неба на скіфську землю золоте знаряддя: орало, ярмо, оскордь і чара» (Геродот, Історія, Книга Четверта «Мельпомена», 5; V сторіччя до нової доби).   
Українці, звісно, добре знають опис Скіфії та зміст записаної Геродотом легенди, про те, як в сиву давнину на землю скіфів з небес впали золоті предмети – плуг (орало), ярмо (кормига), оскордь (бойова сокира), чара (потир). Легенда належить до духовних скарбів українського народу. Легенда, але ця легенда важлива тим, що вона продовжує існувати на мапі України.
Сам Геродот відносить існування легенди скіфів у добу не більше, як 1000 років до його життя (484 – 424 роки до н. е.). Тобто, орієнтиром для нього слугує період 1200-1240 років до Різдва Христового, а отже, пора Троянської війни. Легенда свідчить про факт хрещення держави. Подиву гідно, що назви золотих предметів і нині зберігаються в назвах рік і міст України. Чому так важливо згадати легенду з сивої давнини? Хоч би тому, що чужинці зазіхають на святу землю України, а легенда скіфів нагадує про обереги Скіфії-України – від ріки Західного Бога до ріки Східного Бога, від Сяну до Дону. Отже, про назву «Кривий Ріг», як прообраз плуга.     
Плуг (в старонімецькій мові - “plog”, в сучасній німецькій мові – “Pflüg“, українською – рало, орало, в санскриті – “sira”, “hala”, англійською “plough”, “plow”, французькою – “charrue”, грецьке – “ευλακα”) – предмет господарського реманенту, важливість якого в історії культури навряд чи потрібно доводити. Оранка поля в античному світі, особливо перша борозна, мала культове значення. Борозна слугувала оберегом не тільки поля, але й, часто, селища, міста. Так, навколо майбутнього Риму (Колація) було протягнуто борозну. В мистецтві відомий сюжет про «Плуг Цінцінната», «покликанного від сохи» на правління державою.
Старовинний плуг мав два типи будови. Один, так званий «пектон», описано у Гесіода (op. 430-431) так: «До розсохи криву ту скріпу, міцно приладнав, цвяхами прибив його до плужного дишла». А вже дальше Гесіод пише: «Два споряди собі плуги, щоб завжди були під рукою. Цілий один, а другий – складний, так зручніше буде. Якщо зломиш один, останеться другий готовий».
Якщо переглянути старогрецькі назви плуга, то йдеться про соху (розсоху), виготовлену з одного куска дерева з суком (рогом). Саме такий вигляд має плуг на малюнках, в мікенських текстах. У Вергілія про плуг сказано так: «Ратай розорює землю широко закривленим плугом» (у перекладі Миколи Зерова). Образ такого «закривленого орала» передає назва ріки Саксагань. Ця назва утворена від литовського слова “saka” (сук, або ріг від стовбура дерева) та збереженого в англійській мові слова “sag” (загин, кривизна). Себто, «Саксагань» - «кривий ріг», про що й свідчить назва «Кривий Ріг», як назва-образ старовинного плуга скіфів-орачів і скіфів-хліборобів. На берегах Саксагані про образ назви свідчать топоніми Мар’ївка (латинь “marra” – городня, ридель, копаюча), Чисте поле, Веселе поле, тощо. При тому, потрібно брати до уваги, що Семизір’я Провідної зорі в народі називали «Ралиця» (від «рало» - орало, плуг), а Провідна зоря – Хрестинівка України. Багато тутешніх топонімів присвячено небесній Вишній зорі: Верхівка, Адамівка, Андріївка, Мотронівка, Саївка та ін. В Саксагань тече річка Демурина, названа від шведського, або німецького дієслова «dämmern» - світати (коли на сході починає сіріти на день, займається на ранок). «Dämera» (daemera) - розсікає морок ночі.      
Назві «Кривий Ріг» (плуг) асистують назва Інгулець та назва сусідньої ріки Інгул (санскритською “ing” – рухатися, йти, як синонім назви «борозна»). Річ у тому, що в старослов’янській мові орачів називали «тяжитель», або «тягун». Звідси й назви сусідньої Саксагані ріки Тягинка (притока Дніпра біля гирла ріки Інгулець), або селищ Тягун та Тяжилів (на ВІнничині). Значення «тягти», «волочити» передають назви «борозна» в англійській мові - “furrow” /farou/, в німецькій мові “Furche” /furche/, що походять від староверхньонімецького “fuoren” (vorren, fueren) – рухати, вести з собою, тягти, що санскритською передає «ing» - здвигати, рухати. В старогрецькій мові «тягнути» (волочити, тягти) – «ελκω», а «плуг» - «ευλακα» (борозник), «борозна» - «αυλαξ». Латинь “sulcus” також передає значення «тягнути». Отже, санскрит “ingul”* передає той же образ «тягнути». Зрозуміло, що літературна назва борозни «влок» і топонім «Тягинка», «Тягун» - про борозну (пор.: “Tiefe Furchen ziehen“ - «глибокі борозни тягнути» – глибоко продумувати свої дії). Вираз в «Слові о полку Ігоревім» - «Сірим влоком по землі» передає той же образ – «плужною борозною по землі» (санскрит “sira” – плуг, а грецькою «συρω» - волочити, волокти, тягти, тягнути; пор.: старонімецькою “fuoren” – рухати, тягнути, тягти). Недалеко знаходяться топоніми «Борозенське», або «Пахарівка», «Ролівка» (словацьке “rolicka” – невелика нивка, “rolnicky” - рільничий, “rolnik” – селянин). Отож, «Саксагань» – Ралиця (так називалося сузір’я Одигітрії), «Інгул» - орач, а «Інгулець» – «борозна». Разом з тим, значення «орати» в грецькій мові має слово «πολευω», чому й існує назва «поляни» (в основі образ: «жити» і «орати»). Геродот називає «полян» по-своєму: «скіфи-орачі». В давнину селян називали «родичі» (так, у сербів «урожай» - «родина»). Тому на основі старогрецької мови існував етнонім «спори» (грецькою «σπορα» - покоління, рід, родичі, родимичі). 
Ріка Саксагань нагадує про старовину. Отож, плуг, як символ землеробської праці полян, тримає ріка Інгул (як «орач»), він прокладає плугом борозну – «Інгулець». Влесова книга сповіщає: «Влесо навчив нас землю орати». Ріка Інгул тече в ріку Південний Буг (Гіпаніс), а ріка Бог - син Богородиці. У Геродота записано: «Озеро, з якого Гіпаніс витікає, називається «Мати Гіпаніса», а нині про озеро нагадує назва «Теофіполь» (Τεω-φυ-πολις), в перекладі з грецької мови – «Місто Богородиці». А ріка Інгулець тече в Дніпро, в ріку життєдайного Даждь Бога.  
А де ж, - запитаєте ви, - інші «золоті предмети», які українцям подарувала Небесна Покрова України? Ці назви теж зберігаються. Вітчизна-Мати розсікає своїм мечем морок ночі, тому меч знаходиться на сході України: це - ріка Оскол (оскське і українське “osk”, “оскордь” – божий спис, небесна блискавка). Меч (оскордь - сокира) тримає Східний Бог – Сіверський Донець (див.: Лексис Л. Зизанія), де «сіва» - схід; Сіверський Донець – Східний Бог. Морок зими і морок ночі розсікається на сході. Образ «Січі» (оскордь) зберігає назва міста «Білгород» (див.: «Оскол»). Тому Мати-Січ з мечем в десниці обернена до сходу. При тому, назва ріки Убля, яка тече зі сходу до ріки Оскол, несе у собі образ «гріховності», «поганства», «безбожжя». Оскол розсікає зло. Образ «нічного мороку» передає назва ріки «Вороніж» («вороний» - темний, або чорний). «Вороний» слід залишає удар блискавки (перун).
Символ, образ Ярма зберігається у ріки Стрибога, бога-трудівника, бога Перевізника, а «перевізник», як знаємо з легенди, заснував Київ. В міфології давніх «Перевізник» - Посейдон, володар Тризубця (Триглава). В ріку Стрибога, Дністер, течуть багато допливів. Нині тут зберігається чимало топонімів з образом «Ярма», наприклад, Ярмолинці, Яремче. Або ось, в основі назви міста «Окниця» могло бути вжито шведське “ok”, яке означає «ярмо», як і латинь “jugum”, грецьке «ζυγον» (sigon), або «κυφων» (kifon) - ярмо. Втім, «упряж» Погонича (Дрогобич) зберігає також назва міста «Ужгород» (старовинне «ужжє» - упряж). Сюди спішить Возничий Посейдон, щоб своїми кіньми перевезти Сонце через Океан до нового вранішнього Сходу Сонця. 
Образ Чари, як символ релігії і відродження, збережено у володіннях Західного Бога – Бога і Богині Місяця. Назва міста «Тересполь» на березі Західного Бога (грецьке «τερας», іонійське «τερεα», «τερα» - небесне знамення - Місяць). Так, на річці Прип’ять («п’ятити» - наглядати), назва якої присвячена богині Молитви, яка наглядає за дотриманням моралі в природі і серед людей, про «чару» нагадує назва міста Мозир (у беларусів – «Мазир»). Місто «Мазир» назване від старонімецького “Masar” - «нарост на дереві», з якого виготовляли чари, і «судок» (Becher aus Maserholz). В старофранкській та в старосаксонській мовах така чара називається «masur». Про чару нагадують назва міста «Корецьк» , а «корець» (коряк) - чара з дерева, та інші. Стара назва ріки Прип’ять – «Судь», про що свідчить топонім «Посудово». Наглядаюча Богиня у Геродота названа «Аргімпаса» При згадці чари не варто забувати й про чашу Граля. 
А «шлях каже» горішня Говерла, названа на честь небесної Провідної зорі, Хресної Матері України. З слів Геродота відомо: «найбільше скіфи шанували Гестію». „Die Gestion“ – «правління», «держава». В назві «Україна» грецьке «ου-κραινω» - правити, урядувати. Те ж саме значення має латинське “scio” у назві “Scithia”. 
•	Для порівняння: в словенській мові “guliti”, сербське і хорватське «гулити» - дерти, здирати (шкіру, кору з дерева), лущити (стручкові, оріхи, стерню), волочити (здирати). Існували спроби записати назву «Інгул» з допомогою санскриту як “yena+gul” (Єнігул) – «яка волочиться» (та ж таки «борозна» - «тягинка»; «ολκος» - тягинка, «ελκεω» - тягнути, «sulcus» - борозна, тягинка).   
НАЗВА «УКРАЇНА»
Перші і найважливіші свідчення про Україну належать «батькові історії» Геродоту, який описав землі, України, вживши назву «Скіфія», записав легенди предків українців. Засвідчені в «Історії» Геродота назви і імена і сьогодні зберігають свої образи: назви рік (Тірас, Гіпаніс, Бористен, Пантікап, Кринка, Гіпакіріс, Сіргіс, Танаїс), імена перших скіфів (Таргітай, Ліпоксай, Арпоксай, Колаксай, Скіл, Іданфірс), земель (Ексампаїс, Геррос, Ілая, Гардаріха, Ойум) і т. д,  
Чому Геродот, а може його переписувачі, вжили по відношенню до України назву «Скіфія». Річ у тому, що за встановленою традицією тієї доби на письмі могли вживатися тільки допущені в письмо мови – грецька, латинь, санскрит. Слов’янські мови і, відповідно, слов’янські назви й імена в книгах не могли вживатися. До того ж, це природне право сусідів, як їм кого називати. Так, слов’яни вживають назву «німці», але самі себе вони називають «дойче». Заслуга стародавніх істориків у тому, що їхні назви, як правило, несуть у собі тотожній образ, для кожної місцевої назви чи імені підшукувалося відповідне значення. Наприклад, імена легендарних князів Кия, Щека, Хоріва в «Історії» Геродота передані так, як ці імена зрозумів він сам (Ліпоксай, Колаксай, Арпоксай) і так, як ці імена розуміли греки (Агафірс, Скіф, Гелон). Образи в іменах братів-скіфів відображають прадавню структуру індоєвропейського суспільства, яке ділилось тоді на людей молитви (брахмани), правителів (вайся) та тих, хто виконував фунції воїнів (кшатрії). У варіанті Геродота рід старшого з братів Ліпоксая («λιπα», «λιπαροσ» означає молитву) має назву «авхати» («αυχεω») в перекладі з грецької мови - «люди молитви»; рід Колаксая («паралати») – «люди країни», роди Арпоксая («траспії» і «катіари» - кашатрії) – воїни, козаки. Про таку структуру суспільства нагадує автор «Слова о полку Ігоревім» в словах «Були віча Трояні, минула Літа Ярослава, були полці Ольгові». Про цей же образ минулого нагадують імена Осмомисла Ярослава Галицького (земля богині Молитви – «Літа», «Літанія»), Великого Київського князя Святослава (земля Київської Метрополії) та воєводних Ольговичів (Гетьманщина і Січ). В «Слові о полку Ігоревім» єдина країна названа «Земля Трояні» - Україна.  
Автор «Слова о полку Ігоревім» вживає образ «Трояні» чотири рази: «тропа Трояні», «віча Трояні», «земля Трояні» і «жребій Трояні». Іменем «Троя» автор передає образ небесної богині, на честь якої названа Україна. В «Історії» Геродота зазначено, що «найбільше скіфи шанують Гестію» - Державну богиню. Ім’я богині «Гестія» (die Gestion) означає «Правляча» (Урядуюча). Саме це значення має назва «Україна» в перекладі з грецької мови «Ουκρανια» - Ukrania (Ουκραινα – Україна). Її «скіфська» назва «Табіті» вжита на основі староанглійського слова “tabet” – «спонукати до руху», що можна передати іншим староанглійським словом – “go waerlan”, або “gouver” у назві найвищої гори України Говерли (Правляча). Образу правлячої (державної) богині в Україні присвячено чимало омонімів.
Щоб пояснити читачам автохтонне значення назви «Скіфія», себто, назви «Україна», Геродот вживає назву «Ексампаїс», утворену як композит двох слів – «εξαμ» (exam) – «правити» і «παις» (pais) – земля, країна. «Ексампаїс» - «Землеврядна» - Держава (Україна). Річ у тому, що назва «Україна» так само має значення «Держава» (грецьке слово «κραινω» - «κρανω» означає «урядувати», «правити», «бути державою» (“Ou-kraina” – “U-kraina”). Образ назви «Україна», як «Держава» стверджує в IV сторіччі н. д. історик Йордан поясненням назви «Скіфія» назвою «Ойум» (на основі грецького дієслова «οїω», що означає «ухвалювати рішення». Важливо знати, що від давньослов’янського слово «ук» (ука) утворено слово «наука» (знання). Латинь “scio” (scitum, scire) у назві «скіфи» (скіри) теж має значення «знати», «відати», «мудрий». 
КОРДОНИ ДЕРЖАВИ. Східний Бог, Південний Бог, Західний Бог.
З правіку межі володінь, як і державні кордони, зазначали стовпами, копіями (символ зброї), палями. Державні кордони України зазначені назвами – топонімами, гідронімами. Так східний кодон України зазначено небесним списом, який тримає Сіверський Донець – Східний бог. В «Слові о полку Ігоревім» Донець порівнюється з «гоголем», чайкою», «яструбом» (пор.: грецьке «αρπη» - сокіл, коршун, серп; латинь “harpa” – чапля, “harpe” - шабля). Образу Божого списа присвячена назва ріки Оскол. В основі назви ріки вжито слово української і оскської мови “osk” (оскордь – козацька сокира для взяття мурів; рубанка; «оскар» - божий спис). «Оскол» - прадавня назва небесної блискавки. Небесний меч тримає в руці Мати Вітчизна. На постаментах Мати Вітчизна обернена обличчям до Сходу. Образ Матері Вітчизни з мечем в руці передає образ Богині Блискавки Січі, яка своїм мечем розсікає морок ночі (морок зими). Січ Мати – Денниця. Образ нічного мороку передає назва ріки Вороніж («вороний» – темний). При тому, Січ, розсікаючи морок ночі запалює Червону зорю, яка палає загравою. Небо розпочинає сіріти. Саме у цей час козаки відправляються у похід. Важливо знати, що назва «Таврія» означає «Скеля», а грецьке «σκαλλω» має значення «розгрібати жар» (вогонь). «Таврія» разом з кремінними назвами на лінії «Кременчук – Ізюм» (санскрит “izu” – стріла) творить образ «Огніва». Вранці, перед світанком, у гаю (на Ранкову зорю) турукає (киче) Горлиця. Образ Горлиці збережено у назві ріки Дуванка (від шведського “duva” – голубка, горлиця, Streptopelia Turtur). В німецькій мові «голубка» - “Taube” (що означає також «глуха», тому й існує назва міста «Глухів» з Анастасієвським храмом («Воздвиження» - «Сходу сонця). Східна земля України має назву Світловщина, Вишневеччина (Суми). Тут відповідні «вогненно-світлі» назви: Козача Лопань (литовське “lopa” - вогонь), Лугань, Юзіка, Таганрог (“tago rogus” - сяйво). Голуб – символ Святого духу (тут Свято-Духівський монастир).     
На півдні кордон з даками (сучасна Румунія) оберігає ріка Прут, лужицька назва якого “prut” передає значення «небесна блискавка», або «Божий прут» (Boze pruty) і, водночас, жезл Богині Говерли, яка у Геродота названа Табіті (староанглійською “tabet” – надприродна, небесна сила, яка спонукає рух). У назві «Говерла» вжито англійська основа “govern” (від староанглійського “go waerlan” – «спонукати до руху», про небесну Провдну зорю. Отже, Провідна богиня («Путила» - ріка, яка бере початок біля гори Говерли) тримає в своїй руці жезл – Прут.
Західний кордон давньої Скіфії зазначено ріками в басейні Рейну (наприклад, «Гладбах» - короткий меч гладіатора має назву “gladius”, “gladiolus”). Як пояснив Геродот, «Скіфія розпочинається побіля витоків Рейну»). Західний кордон України, як метрополії, зазначає ріка Західний Буг (Бог) на півночі та митні назви на південному Заході (Чоп, як чопове місто – митне, на латині “vectigal doliare”). Містом оберегом України є Львів (місто Артеміди і євангеліста Марка, атрибутом якиї є Лев.
Важливими оберегами України з давні-давен були і залишаються ріки, назви яких присвячені богам – Східному Богу, Південному Богу, Західному Богу. Східний Бог – Сіверський Донець («Сіва» - «Схід»), оспіваний геніальним творцем «Слова о полку Ігоревім» в діалозі з князем Ігорем. У Геродота ця ріка названа «Сіргіс» (латинь “siriasis” – горіння, палання – про Ранкову заграву). В європейській традиції Бог Ранку – «Урим» («Народжуючий день») від латині “urro” – горіння, палання (пор.: «Палій», «Урим» - синоніми). Таке ж значення має фріульське “tro” (ранок, день) в імені «Троян» («Таганрог» - латинь “tago rogus” – небесне, денне сяйво). Згадані у «Слові о полку Ігоревім» небесний Місяць-Мислич (також у характеристиці Осмомисла Галицького), Мудра Софія і Свята Пірогоща. На небесні обереги земель України вказують назви «Пересопниця» біля «Верхівки» (північ), «Переяслав» (на сході), «Пересічень» (на півдні), «Перемишль» (на заході).
ХРАМ БОГИНІ МОЛИТВИ 
Землі України здавна облаштовані як Храм з прилеглим до храму Майданом (Слобода, або Козацькі Пустині - Січі, як образ свободи, вільного вибору людиною свого шляху). Головна вулиця столиці України Києва «Хрещатик» (грецьке «χρης» - молити) - «вулиця Молитви», «шлях, який веде до богині молитви».
Різноманітні типи побудови Церкви можна звести до двох основних, які пояснюють типову архітектуру церкви: центральна частина, базиліка, має круглу форму, або ж довгу залу. Вже в давню пору ці дві форми були поєднані і на їхній основі постав образ Хреста, як найважливішого і найпоширенішого символу Християнства. При тому, існує й два основних види хреста: грецький хрест має чотири рівні сторони, а у латинського хреста вертикаль довша горизонталі.
Християнська громада збирається на молитву «в хресті», який є знаком мученицької смерті Христа і його воскресіння. Все, що становить собою людське життя, знаходить свій вираз тут – в Хресті. Для будівництва Церкви в останньому сторіччі характерним є наявність шатра. «Тому, що ми не осідаєм тут, а шукаємо майбутнє» - так мовиться в Листі до євреїв (13 глава, вірш 14). Громада знає, що вона не безцільно шукає свій шлях, а йде шляхом до Бога.
Отже, центральну частину Храму, яку вершить купол, становить «квадра», чотири стіни якої присвячені чотирьом євангелістам і їхнім символам: східна – Матвію у супроводі ангела (голуб), західна – Марку і його символу (лев), північна – Луці і його символу (бик, віл), південна – Іоану (Йохану) і його символу (сокіл). В середині «квадри» Храму знаходився Збруцький кумир з обличчями чотирьох євангелістів. Нині цей пам’ятник знаходиться в Краківському музеї.
Східну стіну «квадри» і присвяту євангелісту Матвію з голубом символізує місто Фастів, назва якого утворена на основі старогрецького «φασσα» (φαττα) – голуб (дика голубка, або горлиця; в німецькій мові - “Türteltaube“, на латині - Streptopelia tur-tur; в шведській мові - “duva”). На сході України образ євангеліста Матвія і голубки символізують ріка Сіверський Донець (Східний Бог, Урим) і ріка Дуванка (“duva” – голубка, горлиця). Західну стіну творить лінія міста Львів (місто Лева), при тому ім’я Марка увіковічнено в тутешній топоніміці, як в німецькому значенні “Mark” (markig) – мозговий, міцний, так і в латинському значенні “marceo” (втомлений від невтомної праці). Ці значення характеризують образ небесного Місяця – ярого (дужого) звечора, і блідого перед ранком. Місяць – Мислич (das Mark). Північну сторону, яка присвячена євангелісту Луці і його атрибуту (віл, бик), символізують місто Луцьк і ріка Стир, на якій місто знаходиться. Основу імені «Лука» творить англійське “look” (luk) – дивитися, наглядати. Цей образ (наглядати) повторює назва ріки Стир (німецьке “stier(en)”, у якій присутнє також значення німецького “Stier” – бик, віл (атрибут Луки). Біля ріки Горинь знаходиться містечко Столин («стола» має значення «церковна кафедра»). На південній стороні квадри знаходяться назви присвячені євангелісту Іоану (Йохану) і його атрибуту соколу. Біля впадіння ріки Збруч у Дністер знаходяться топоніми «Іване-Пусте» («Іван-Вітер») і «Соколово». Назва ріки «Збруч» також несе у собі образ «витаючого» птаха (румунське “zbor” – «політ», як і значення топонімів в басейні ріки: “Зборів” (“zbor” - політ), “Летава”, “Авратин” (тут латинь “aura” – повітря, вітер), Збриж (англійське “breeze” – вітер, подув вітру на морі), Летичів, тощо. Водночас, фома імені «Йохан» має в основі значення “Joch” – «ярмо» в імені «Ярема» та в топонімах «Ярмолинці», «Яремча», тощо. 
В Храмі існують четверо воріт (дверей). В середині іконостаса знаходяться Золоті ворота (Східні, або Вишні: Угроїди  – звідси сходить Сонце над землею України). Ці ворота називаються Святими (тому тут знаходиться Святогірський монастир). Зліва від цих воріт знаходяться Північні ворота – Янів. Ці ворота називаються Жертвенними, біля них знаходиться жертвенний стіл (відповідна й топоніміка). Направо від Східних воріт знаходяться Південні ворота, які називаються Дияконовські (через ці двері вносяться дари, які від козаків приймав диякон). Ці ворота називаються також Курильними. Козаки, «курили ладан богині Луни на острові Тузла» (латинь “thus” – курити ладан) і дальше прямували до поселення Дияконово. Західні ворота Храму називаються Красними, через них відбувається Хресний хід (вхід і вихід). Це поселення Нижні Верецьки і Тур’ї Ремети.
Облаштування України як Храму пояснює той факт, чому один з родів предків українців у Геродота названо «авхати» - від грецького "αυχεω", «χατεω» - молитися; у Йордана вони названі «венети» - від санскриту “vene” – молитися; у Йордана - «анти» - «αντη» - молитва; згодом «руги» - “ruga” – молитва (княгиня Ольга мала титул Regina Rugorum, королева ругіїв, а Ярослав Мудрий був знаний у Європі, як Rex Rugoruni); всі ці назви характеризують народ Молитви, шанування богині молитви Оранти. 
Біля Українського Храму завжди існували Козацька Пустинь (Слобода), як символ вільного вибору людиною свого шляху. В «Слові о полку Ігоревім» про Козацьку Пустинь сказано так: «Обіда постала в силах Даждь божого онука. Вже Пустині силу прикрила. Вступле Дівою в Землю Трояні, вспле Скала, лебединими крилами на Синьому морі у Дону плещучи?». Січові землі (Ілая), де щовесни збиралися запорізькі козаки, це і є Храмова Пустинь» - правічні козацькі землі, тьми (від грецького «τεμενος» - свята земля, храмова земля). Гетьманщина (Воєводина) названа у Геродота «Геррос» (від німецького “herr” – військо, воїнь), а Січ названа «Ілая» - від старонімецького “ila” (ilo, ile) – звитяга, бойовий дух (синонім цих назв - латинь “cerci” – у назві «Черкаси» - «Герри»). Землі, присвячені богині небесного і домашнього вогню, блискавки, Святій Богородиці Пірогощій (пор.: «Висока Піч», образний топонім в Житомирські області), вважалися «Святими» («Евлісія» від вайнахського “evlia” – «Свята», назва вжита у Прокопія Кесарійського), належними Українському Храму. Біля давньої Трої таку назву мала гора «Іліон» (Ілая), а Троя називалася «Свята Троя». Богині небесного вогню присвячена «Іліада» Гомера.              
АРТЕМІДА І ІФІГЕНІЯ
Легенда про богиню Місяця Артеміду і дочку Агагемнона Іфігенію (у Гомера – Іфінаса) згадана також у Геродота. «Скіфи» приносили жертву Артеміді на косі і на острові Тузла (див. вище).
Легенда про Артеміду і Іфігенію відноситься до доби Троянської війни. Коли Агамемнон з військом йшов на Трою, Артеміда здійняла на морі бурю і затримала військо. Агамемнон вирішив принести в жертву свою доньку Іфігенію, сестру Ореста. Однак, Артеміда в останню хвилину вихопила дівчину, підмінила її ланню («сарна» у назві міста Сарни), а дівчину закутала у хмару і віднесла на Тавриду, як називає Корсунський півострів Геродот. Таврида – Скеляста. З того часу скіфи приносили свої жертви богині на острові Тузла. Після загарбання Корсунського півостріва багато назв перенесено з Криму в материкову Україну: Ладанка, Тузла, Окниця, Чайка, Корсунь, тощо.  
Якщо глянути на Україну і Крим з космічної висоти, то обриси України творять Велику Птаху (Артеміду), а обриси Криму творять Малу Птаху (Іфігенію). Велика Птаха пестує Малу Птаху. Це образ Артеміди і Іфігенії, Богородиця і її Дитя. Образ Іфігенії зберігається у назвах «Зачаттєвська» (Іфігенія) і «Домаха» (Іфінаса – у Гомера). Образ Січі, як «Зачаттєвська» зберігається у назвах «Гродівська», «Погребище», «Погреби», «Саражинці» та в інших. Таким чином, легенда про Артеміду і Іфігенію свідчить про факт переселення в Україну (на Тавриду) воїнства «мілетян». Перше їх місце перебування в Причорномор’ї (Йордан). 
ПОСУЛІЄ, ІЛАЯ, ЕВЛІСІЯ. «Іфігенія» («Зачаттєвська» - Запорізька Січ («Ілая» - «Іліон»). 
Назва «Іфігенія» утворена від грецьких слів «φυ» (ініціація, початок) і «γενια» (родити) – «Зачаття». В латинській мові це значення можна передати як “atlanti nodus” – перше терня, перше колінце. Образ богині Зачаття – «Атлантида» (Зачаттєвська, Гроденська, Іловайська, Савур). В українському календарі Січі-Богородиці присвячений перший місяць – «Січень».
Образ Зачаття існує не тільки в Українському календарі, але й на мапі України. Це, насамперед, ріка Рось, «дочка Бористена», назва якої присвячена богині зачаття, богині ранкової роси, та назви побіля ріки Рось – ріка Раставиця (грецьке “ραστσατε” від “ραινω” – кропити росою), Погребище (німецьке “Grebe” – “Griebe” – зародок), Саражинці (санскрит “sara”). Однак, символом зачаття дня вважається Свята Богородиця Пірогоща, богиня небесного вогню, блискавки, Січ, яка зачинає день і рік. Її образ – Мати Вітчизна з мечем в руці, обернена до сходу. Своїм мечем Богиня розсікає темінь ночі. В житті вогонь висікається (кресалом), биттям кремінного пристрою по каменю. На мапі України образ Січі увіковічнено в назвах – з одного боку «кремінних», з іншого – «кам’яних». «Кремінні» назви творяться від Ізюма (санскрит “izu” – про кремінь) і Крем’яної гори біля Ізюма до Кременчука. Кам’яні назви творяться «Таврією» і «кам’яними» назвами з півдня. Від удару кременю о камінь спалахує вогонь у назвах Юзівка, на східному кордоні України: Лопань, Пірятин, Лугань, Таганрог. На сході загоряється Ранкова зоря і в Червоній заграві народжується День (настає Світанок, Ранок, День). Тому Січ названа «Зачаттєвська», «Денниця», «Іфігенія», «Атлантида».   
«ГЕРРОС» - ГЕТЬМАНЩИНА 
Геродот. Історія. Книга IV «Мельпомена» (56). «Сьома ріка – Геррос. Вона відділяється від Борисфена в тому місці, доки течія його нам відома. Від того місця пливе осібно. Називається, як і той край, Геррос. Тече в напрямку моря і відмежовує край кочівників від царських скіфів».
Назва «Геррос» у Геродота утворена на основі старонімецького слова “herr” – полк, військо. В назві «Геррос» збережено, навіть, подвійне “rr” у слові “herr”. Назву «Геррос» (Герри) цілком тотожня назві «Черкаси» («Герри»). Латинь “cerci” (воїнь, бойовий дух) це - синонім старонімецького “ila”, “ile”. “ilo” (бойовий дух, запал – воїнь) у назві «Ілая» (Січ), земля між ріками Самара (Воїнь) і Кринка (Січова) до моря. Саме ріку Кринка, яка впадає в Гіпакіріс-Міус, як і землю, Геродот називає «Геррос» - «Черкаси» (Гетьманщина). Але первісно образ «Геррос» належить назві Самара, а образ «Ілая» - назві «Кринка». Тобто, ці дві ріки обмінялися назвами. Потрібно розуміти, що вільні козацькі поселення називалися «Гетьманщина» (Правобережна і Лівобережна», а похідна (кочова) Січ поставала з приходом весни (старовинна назва «Січей» - «тьма»: Брацлавська тьма, Сокальська тьма, Каменецька тьма, …).
УКРАЇНСЬКА ІЛІАДА: «ІЛАЯ» (Іліон) – СІЧ (Посуліє)   
Повторимо. Назва «Геррос» утворена на основі старонімецького слова “herr” – полк (військо). Це значення має назва ріки «Самара» від санскриту “samara” – полк (військо, воїнь). Тобто, ріка Геррос у Геродота це, все таки, ріка Самара (назва могла бути змінена: «Кринка» стала називатися «Самарою», а річці «Самарі» дали назву «Кринка»). Адже, у Геродота зазначено, що ріка Геррос «відділяється від Дніпра у тому місці, де течія його відома». Значення «відділятися» має грецьке слово «κρινω» у назві «Кринка», ріки, яка тече в ріку Міус. Значення назви «Міус» (англійське “mews” – конюшня) і назви «Гіппакіріс» - «конюшений», або «глава вершників», тотожні. Однак, грецьке «κρινω», крім значення «віддалятися» має значення «судити» (карати) і «змагатися» (боротися), а це значення вказує на той факт, що назва «Ілая» (Гілая) у Геродота утворена не від грецької лексеми «υλη» (ліс), а від лексеми староверхньонімецької і старофранкської (гальської) мови “ila” (ilo), старонімецького “ila” (ilo, ile) – боротися, бойовий дух (слово «січа» - битва), або ж, середньоверхньонімецької “ile” – “energischer Einsatz”, “Kampf”. Те ж саме - у назві «Черкаси» (латинь “cerci” – бойовий запал, energischer Einsatz). Назву «Ілая» можна перекласти також як «Січ» - від «січа», Kampf. Себто, «Ілая» - «Січ». Що орієнтує нас на старонімецьку назву «Ілая»? Це згадана назва ріки «Кринка», вжита від грецького слова «κρινω» (krino) – бойовий запал, січа (битва), і назва ріки «Самара», вжита на основі санскриту “samara” – «полк», «воїнь». Ілая знаходиться у межах цих двох рік до Домахи-Маріуполя і до Дніпра. «Домаха» - Іфігенія (Іфінаса у Гомера), або «Зачаттєвська». Цікаво, що співзвучною до назви «Гілая» є назва птахи ранку «Гіль» (Erithaeus, Rubecula), але важливо бачити не тільки написання літер у назві, лексемі, але й образ за назвою. У тому числі, за допомогою сусідніх топонімів: Іловайськ (прізвище інженера «Іловайський» - химера), Юзівка (“uz” – світло ранку, блискавка). До речі, в мові хеттів (воїнів) лексема “ila(n)” має значення «сходи», що на латині – “scala” у назві храму Santa Maria de la Scala. Це теж дуже важливий образ, згаданий автором «Слова о полку Ігоревім» - «Вступле Дівою в Землю Трояні, вспле (латинь “sple” – сяяти) Скала, лебединими крилами на Синьому морі у Дону плещучи?». Тут образ «Скала» - Січ. 
Отже, назви «Геррос» у Геродота («herr» – військо, полк) має таке ж саме значення, як назва ріки «Самара» і землі «Черкаси», а назва ріки «Кринка» та «Ілая» (грецький запис – «Υλαια» (Ilaia) тотожні назві «Січ». Так було завжди: Загальна назва Гетьманщини «Геррос» - «Черкаси», а назва «Ілая» - Січ. 
Таким чином, Полкова Гетьманщина – землі на північ від ріки Самари, а Січові землі (Січ) – земя між ріками Самара і Кринка. До речі, образ землі «Ілая» був збережений у назві «Іловайська» (“Ilo weihen” – «святий дух»). В латинських писемних джерелах Козацька Україна названа «Роксоланія». Таку назву вживає Теофан Прокопович в своїх латиномовних працях (англійською “rock” – скеля, скала, берда, ula, saxe, lapis - і звідси вжито відомі назви: роксолани, таври, уличі, лапіфи, сакси). Тому й в «Слові о полку Ігоревім» автор вживає важливий вираз, образ – «Вступле Дівою в землю Трояні, вспле Скала, лебединими крилами на Синьому морі у Дону плещучись?». Ось така у нас Запорізька Січ - «Ілая» на «Землі Трояні» (в Україні). Так і з стародавньою Троєю сусідила гора «Іліон». 
«ТЬМУТОРОКАНЬ» - СІЧ (Суліє, Посуліє)
Назва «Тьмуторокань», вжита автором «Слова о полку Ігоревім», присвячена Січі. Тут заперечень не може виникати. «Тьма» - так в Україні називалися козацькі Січі: Каменецька, Брацлавська, Сокальська, Подільська. Ця назва Січей утворена від грецького слова «τεμενος» (τεμω) – свята, священна, храмова земля, земля, присвячена богині, богу. Назву «Торокань» запорізькі козаки принесли на Львівщину, назвавши так долину біля сучасного Махова (грецьке «μαχη» - битва, січа). Ця назва має в своїй основі грецьке слово «τορος» - пронизливий звук (тріск грому) і різкий спалах (блискавка). «Січ» – Блискавка, як і «Торокань». Таке ж саме значення має назва «Фанагорія» на Кіммерійській (Січовій) протоці між косою і островом Тузла і Керчю. Відповідно, «Тьмутороканський болван» - Перун, або «Бич Божий», як в Римі називали Аттілу, вождя (гетьмана) запорізьких військових дружин. Це значення має ім’я «Оскольд» («oskar” – божий спис, перун, блискавка). Ім’я «Аттіла» утворено на основі лексеми «αττα» (atta) – «батько-кормилець». Так називався гетьман, головний отаман («оттаман») військових дружин. Первісно форма «αττα» відкрита в хеттській мові, як означення «вождя воїнів», «батько козаків». За свідченнями істориків один з дядьків Аттіли мав ім’я «Руга» (Руговіт), що відповідає імені «Ругоруні» (так називали Ярослава Мудрого), а другий – «Октар» (не повна форма імені-титулу «Осмомисл», де «осьмо» могло сприйматися як “okto” – «восьмий», «осьмий», що вказує також на восьмий місяць року – «святий» тому, що грецьке «οσσ» - святий, священний).  
СІЧ – НЕБЕСНА І ЗЕМНА ПІРОГОЩА
Свята Богородиця Пірогоща – богиня небесного вогню (блискавки) і домашнього вогню в козацькій традиції – Січ. Яскравий образ богині передає топонім «Висока Піч» в Житомирській області. Богиня Вогню розпочинає кожен Рік і тому місяць Богородиці називається «Січень». Богиня Вогню розпочинає кожен День, запалюючи горіння Ранкової зорі. Топонімія України передає цей образ топонімами, які мають значення «кремінь» (німецькою – “Feuerstein” – «Вогненний камінь) по лінії Кременчук – Ізюм (санскрит “izu”, Кремінна гора - «Шелом’янь» в «Слові о полку Ігоревім») і значення «камінь», «скеля» - Таврія (“tavr” – камінь, скеля), Кам’яний Брід, Бердянськ («берда» - скеля). Удар кременю об камінь творить іскру, вогонь, який палає у назвах «Лугань» (саксонською “lug”), «Юзівка» (санскритське “uz”), «Старобельськ» (староанглійською “bell”, “bill” – горіння). Такий же образ Січі і горіння творять назви «Сілезія» і «Саксонія», запалюючи «Огнищанську землю» (Бранденбург, де “Brand” - вогонь). На землі Украненланд (нині – Укермарк) Січ запалює горіння Провідної зорі – Одигітрії. Назва «Украненланд» присвячена богині Луни, богині Молитви. Тут знаходиться півострів Рюген („rügen“ – корити, ругати), мис Аркона (грецьке «αρα», латинь “ara” – молитися, докоряючи). Ріка Одер мала назву «Ука» (Укра).  
«ЕВЛІСІЯ» - «СВЯТА ЗЕМЛЯ»
Назва «Евлісія» вжита у Прокопія Кесарійського («Історія війн», глава XI, § 7-8): «Над сагінами сидить багато гуннських племен. Країна, яка розпочинається звідти називається Евлісія». … Вони займають побережжя Меотиди (Озівське море – автор) і внутрішні землі, впритул до Танаїса (Дону – автор)». Назва «Евлісія» означає «Свята» («евлія» - святий), як і грецьке «τεμενος» - «свята земля» («тьма»). Тобто, мовиться про Січові землі, присвячені небесній Богині блискавки (Ілая). Евлісія у Геродота має назву «Ілая» (Січ). «Святою» земля називається тому, що присвячена богині, Покрові козацтва. Про її образ нагадують назви «Домаха» (Іфігенія, у Геродота – Іфінаса) і Маріуполь – «Місто Діви Марії». В Україні Січові землі називалися «пустинь» і не заселялися («Вже Пустині силу прикрила» в «СПІ»). Межі Січі визначаються ріками Самара (Воєводна), Кринка (Січова), Чичиклія (Збірна), Тілігул (Булава). В «Слові о полку Ігоревім» Свята земля Січі «Евлісія» названа «Посулієм». Вона ж, - «Ілая» (Іліон).  
РОКСОЛАНИ – ПЕЧЕНІГИ, УЛИЧІ, ТАВРОСКІФИ, САКСИ, ЛАПІФИ 
Назва «Роксолани» вжита на основі англійського “rock” – скеля, камінь. Про цю назву, як про образ Козацької України, свідчить топонімія України від Кам’яного Броду (Луганська) до Скали-Подільської на Дністрі. Назва «Роксолани» повторює назву «уличі» (литовською “ula” – скеля, камінь), «печеніги» (словенською “pecina” – скеля, камінь); «Таврида», «Таврія» (“tau”, “tavr” – скеля, камінь), «саксонці» (латинь “saxe”, “saxum” – скеля, камінь). Саме про Січові землі нагадує вислів автора «Слова о полку Ігоревім» - «Вступле Дівою в Землю Трояні, вспле Скала, лебединими крилами на Синьому морі у Дону плещучи?». «Лебедині крила» - військові Січі «сестри Либеді». На латині “cos” – кам’яні пороги, підводний камінь на ріках (пор.: «Косоуци» і «Пороги» - дві назви на протилежних берегах Дністра). Теофан Прокопович, згідно з латинською писемною традицією, називає українців «роксоланами». Український вчений XVII-XVII сторіччя Теофан Прокопович називав українців «роксоланами», навіть, у свою добу, вживаючи цей іноземний етнонім.
ГОВЕРЛА – КОРМЧА ГОРА УКРАЇНИ. ЕТЦЕЛЬБЕРГ 
Говерла – найвища гора України. Її назва утворена на основі староанглійського “go waerlan” (латинь “prosa curro” у назві «Проскурів»), яке повторилося у дієслові “govern” – урядувати, правити, царити. Тобто, Говерла – та ж сама «Басилея» (Державна), або «Кормча». Це значення – «бути кормчим» - залишено у назві «склавени» (Sclavenoi). В його основі вжита латинь “clauus” – кормило, або стерно (clauus, gubernaculum) - “Gubernator nauis”, “Nauclerus”, або “Dominus navis”, “Nauarchus” – «шіпер», тому Верховина (Буковина) називалася «Шипінська земля» («ship» – «лода», «ковчег»), «Лодомерія» (Lodostar – Провідна зоря, яка називалася Державна, Правляча, Володарка небесна, Цариця небесна, Владичиця небесна). У назві «Провідна зоря» збережено образ “Providentia” – “Провидіння» - Віща, Прозірлива. В описах діянь вождя гуннів Аттіли гора Говерла названа «Етцельберг» - «Державна», а землі України в західних писемних джерелах названі «Склавінія» (Рутенія), «Лодомерія і Галіція» (в англійській мові “Lodostar”, німецьке “Leitstern” – Провідна зоря: Верховина і Галичина), «Рутенія» (від шведского “rutt”, гальського “rute” – шлях, дорога, путь) – Одигітрія; У Буковини-Верховини була також назва «Шипінська земля» (англійською “ship” ковчег, лода, лодія; «шіпер» - кормчий, наварх (Dominus nauis, Nauarchus) – Венд. 
ЛОДОМЕРІЯ – КОРМЧА ЗЕМЛЯ (ШІПІНСЬКА ЗЕМЛЯ - РУТЕНІЯ)
Назва «Лодомерія» стосується Буковини і передає іншу назву Нагірної землі України – «Шіпінська земля» (англійською “ship” – “ковчег”, “scif”, а староукраїнське слово «шіпер» - «кормчий», «наварх» - Nauarchus, Dominus nauis, Gubernator nauis, Nauclerus. Ця назва зумовлена сакральною назвою гори Говерли (англійською “gouver” – правити, як і грецькою «κραινω», «κρανω» - вершити, правити). Ця роль належить Провідній зорі, Одигітрії. Провідну зорю називають “Ruthenia” (від шведського “rutt” – дорога, шлях) і нічого дивного в тому немає, що назви «Шипінська земля», «Рутенія», «Лодомерія» і «Україна» і гори «Говерла», міст Дрогобич і Песергінум (нині – Берегове) - образ небесної Державної богині – Святої Богородиці. Англійською “Lodestar”, німецькою “Leitstern” – Провідна зоря (Кормча). Можна додати, що в англійській мові назва Провідної зорі “Lodestar” і слово “laud” /lo:d/ фонетично схожі, але на письмі записуються по різному: “lode” – “laud”. Україномовна основа «Лодомерія», як «Кормча земля» теж можлива, оскільки в українській мові «лода» - «кораблець» (ковчег). Звідси й назва «склавени», як «кормчі», або «венди», себто, «рутени».  
РУТЕНІЯ – ОДИГІТРІЯ
Назва «Рутенія» утворена на основі шведського слова “rutt” – шлях, дорога: “Ruthenia” – «Провідна» (Одигітрія). Провідній зорі належить центральне положення на небі і тому Провідна зоря називається «Костанца» (Costanta”), «Троя»“ (Troia”), а Україна – «Земля Трояні» (Державна Богоматір, Пірогоща).  Значення «дорога», «шлях» має також шведське слово “kosa” в назві “kosak” - “козак”. У Геродота цей образ має назва «траспії» («траса» - шлях, дорога, rue, ruta, rutt)/ іОснова “rue”, “ruta” – дорога, шлях присутня в галських мовах (іспанська, фпанцузька), але дифтонг “th” в назві “Ruthenia” віддає перевагу шведському “rutt”. Назва «Рутенія» передає той же образ, що й назви «Шіпінська земля» (англійською “ship” – корабель, «шіпер» - кормчий, отже, назва «Шіпінська» має значення «Кормча», «Провідна», або «Рутенія», «Лодомерія» (Провідна землля), «Україна» (Правляча, Держава). Назва землі «Рутенія» пояснюється також місцезнаходженням тут найвищої гори України Говерли – «Правлячої» (Рутенія), «Провідної». Довкола гори Говерли знаходиться чимало присвят Провідній землі: Дрогобич, Путила, Песергінум (нині – Берегове), Станіслав (нині – Івано-Франківськ), Буковина («бук» атрибут Провідної зорі, тому на Київщині є назва «Шестовиха»), «Стародубщина» (староукраїнською «дуб» - лода, лодія).  
УКРАЇНА - ЗЕМЛЯ ТРОЯНІ (ВІРИ)
Автор «Слова о полку Ігоревім» нагадує про три гілки єдиного українського народу: «Були віча Трояні (Всеукраїнські помісні ради; Метропольна Київська земля; назва «Поляни» утворена на основі слова грецької мови: «πολευω» - «πολιας» - жити, проживати, головне, або рідне місто – Метрополіс, країна, держава, громадянське суспільство), минула Літа Ярослава («Літа» – богиня Молитви, Оранта), були полці Ольгові (полковий устрій на козацьких землях Гетьманщини)». В Лексиконі Є. Славинецького і Арсенія Корецького-Сатановського вказані всі землі України, як вони були названі в західних писемних джерелах: «Роксолани» – Козацькі землі, Русь - Поляни, Рутенія – Лодомерія і Галичина (Карпатська Україна – Верховина, Шіпінська земля). З «перенесенням» резиденції Митрополита на Суздальщину і після т. з. Переяславської ради, чимало українських діячів церкви, науки і культури змушені були їхати в Московію. Культурна місія таким чином підпорядковувалася інтересам московських самодержців. Назва «Росія» раніше тимчасово вживалася до земель Полісся тому, що староірландське “ross” має значення «ліс». По суті, назвою «Росія» замінена назва «Валдай» (німецьке “Wald” – ліс), а «Валдай» – Боровська земля («бір». «бор» - хвойний ліс). Хоча, «Валдай» - переважно Тверська земля.     
В «Слові о полку Ігоревім» Україна названа «Земля Трояні». В геніальному творі образ «Трояні» вжито чотири рази: «Рищучи в стезю Трояні через поля на гори», «Були віча Трояні», «Вступле Дівою в землю Трояні, вспле Скала, лебединими крилами на Синьому морі у Дону плещучи?» та «На поміснім (“sedes vicina”) віче верже Всеслав жереб о Дівицю собі любу». Назва «Троя» вжита на основі слова шведської мови “tro”, або німецького слова “Treue” – віра, стійкість). А ось слово «віче» має санскритську основу “vica” – «місце проживання», «громада», або “umma”. В українській традиції така «умма» називалася «мир» («на миру», означає «на помісній раді» - «віче»). В топоніміці України образу стійкої небесної богині присвячена назва «Староконстантинів», в Візантії – «Константинополь», в Румунії і в Німеччині – «Констанца» (стійка, стала). Це образ Владичиці небесної, яка «путь каже» («Слово о полку Ігоревім» - Провідна зоря, знання як Державна. В «Енеїді» Вергілія богиня «батьківським бистрим перуном мече з-за хмар піднебесних» - мече блискавки. В епілоговій частині «Слова о полку Ігоревім» князь Ігор йде по Боричеву узвозу до Святої Богородиці Пірогщої «країни ради» (України заради»). Називаючи землю всієї держави «Земля Трояні», автор «Слова о полку Ігоревім», по-суті, присвятив свій геніальний твір не тільки церковній назві України - «Руська земля», а світській назві: Україна. 
«ЕКСАМПАЇС» - МЕТРОПОЛІЯ, УКРАЇНА 
Геродот. Історія. Книга IV «Мельпомена» (52). «Третя ріка Гіпаніс, випливає з Скіфії і пливе з великого озера. Довкруги того озера пасуться дикі коні білої масті (згідно з міфологією, «коні білої масті» - коні амазонок і Білобога). Це озеро цілком правильно називається «Матір’ю Гіпаніса» (Теофіполь, Базилія), бо він з нього випливає. Звідти тече ріка Гіпаніс протягом п’яти днів ще мілка і солодка, а вже наступні чотири дні шляху аж до моря дуже гірка, бо до нього впадає гірка річка. Вона настільки гірка, що хоч і мала собою, але її домішок дуже значний в Гіпанісі – великій річці. Ця ріка пливе на межі скіфів-орачів і алізонів. Річка і те довкілля, що з нього вона витікає, називається по-скіфськи Ексампаїс, а грецькою – Святі Дороги». Тут вірніше записати б так: «А греки їх називали по-своєму: «Святі Дороги» (значення «Святі Дороги» має назва «Аріяна Веджа» і «Ольвія» - “Holy via”, «Oll via” ).
Для дослідників тексту Геродота важливим було визначитися з рікою, яку Геродот назвав «Ексампаїс» і яка впадає в Південний Буг (Бог) – Гіпаніс. Йдеться про ріку з назвою «Синюха». Зауваження Геродота про гірку воду ріки гідне віри, оскільки права притока Синюхи має назву Гнилий Тікич. Що до назви ріки і краю «Ексампаїс», то ця назва утворена як композит слів: старогрецького аориста «εξαμ» (який утворений від «αγω» - керувати, вести, бути «егідою») та “pais” – країна, земля (грецьке «παїς» - діва, син). Назва ріки Синюха утворена на основі грецького «συνεχα» - утримувати, об’єднувати, держати: «Держава» (Країна, Жита). Правда, старонімецьке слово “sin” (сучасне – “der Sinn”) – думка, почуття, розум. Староукраїнською мовою цей образ передається словом «ук» (ука) – знання, наука. Цей образ стверджують всі притоки Синюхи: ліві – Уманка, Велика Вись, Ятрань (санскрит “yatra” – хід, похід; Одигітрія), Чумата (готське “chueman” – йти; Одигітрія), Малий Ташлик; праві – Горний Тікич (небесна оскордь, булава, молот), Парговиця (санскрит “par go”), Кагарлик (санскрит “ka gar”, при тому, що давнє кагар – діжка, чан для збору води), Терновиця (латинь “terno”), Сухий Ташлик, Гірський Ташлик. В перекладі з санскриту, латині, готської мови притоки Синюхи розкривають образ небесної Держаної богині, Христинівки України. 
БОГОРОДИЦЯ І СИН БОГОРОДИЦІ
Називаючи ріки України-Скіфії, Геродот засвідчив важливий образ: «Озеро, з якого витікає Гіпаніс, називається «Матір’ю Гіпаніса», себто, мовиться про «народження» ріки Південного Бугу, або, як він називався первісно, «Бог» (назва у Влесовій книзі - «Дівун» - від латині “Diva” – “Div” – «Дівун» - Бог). Українська топонімія зберігає образи Богородиці і її сина Гіпаніса (Бога). Так, у витоках Південного Бугу знаходиться місто Теофіполь (Τεοφυπολις) – Богородицьк. Образ Богородиці оберігають інші назви, зокрема, «Базалія» (первісно – Базилея), назва якого утворена від грецького слова «βασιλεια» - держава (країна), царська, царська влада (греки називали Україну «Базилея» - Державна). Як бачимо, образ «озера Матері» і «ріки Сина» - прадавній і ввійшов у Християнство, як образ Богоматері і Сина. Цікаво, що основа «Базе-»  присутня в німецькій мові: “Base” – Кума, Хресниця (пор.: Христинівка в Черкаській області; “Pate” – Похресниця). Цікаво бачити можливий композит «Kar-Pate” у назві гір «Кар-пати» (Глава Хресниці). Христинівка України – небесна Державна Богоматір, а назва «Україна» (грецькою «Ουκρανια», «Ουκρїινα» - Басилея, Держава) присвячена небесній Державній Богині. Вся гідронімія і топонімія басейну Південного Бугу (Бога) присвячена образу «Богородиці і Сина» («Мати Гіпаніса») – Вінниця (санскрит “vin” – наставниця – про богиню Ладу), Ладижин, Миколаїв, Проскурів, Плоскирів, Адамполь, ріки Синюха, Інгул, гора Гіполая (у Геродота) та інші. Це й же образ зберігають назви «Україна» і «Корсунь» (Крим).
КОРСУНЬ (КРИМ) – ГЕТЬМАНСЬКА ЗЕМЛЯ, КРИМ - СИН БОГОРОДИЦІ (УКРАЇНИ) 
«Чокурча» знаходиться біля Сімферополя. Тут археологами була розкопана т. з. «пташина цивілізація» - багато артефактів з зображенням птахів. Образ птаха в українському народному мистецтві завжди мав велике значення. На прикрасах, на писанках, на тканих килимах, на вишитих рушниках зображені гуси-лебеді, горлиця, ластівки, мабуть і сови. Жайворонки виготовлялись з тістечок і випікались до свят. Птахи – важливі персонажі народних пісень, казок. Іменами птахів названі ріки (Супій, Ушиця, Чайка, та інші), птахи (соловей, славки, чайки, сокіл, кречет) згадані в «Слові о полку Ігоревім». 
Образ птахи творять обриси материкової України (Артеміда) і Корсунського півострова (Іфігенія). В топонімії і гідронімії Криму збережена назва Птахи – Чайка (грецькою – «Λαρος»; на латині “Larus” – Pauo agrestis, Monedula, Parus; англійською – gull /gal/). Назва «Узун Ларське озеро» нагадує про «Альбу Лонгу» в «Енеїді» Вергілія. Влесова книга називає птаху «Стара Сура» - «Стара богиня». Для нас, однак, важлива назва «Корсунь», «Корсунський півострів». Корсунь – «глава військових дружин», як і Мітрідат (глава дружин), або Гетьман. Саме до глави військових дружин звертається автор «Слова о полку Ігоревім», називаючи його «Тьмутороканський болван» («Торокань» - Січ, богиня блискавки, а «болван» - Перун, або “Eagor” – «Ігор» в староанглійській мові - перун). Назва «Севастополь» - «місто Гетьмана». Про значення назви свідчить сусідня старовинна назва «Корсунь» (віллійське, карійська “cor” – дружина, товариство), а про приналежність міста Україні свідчить місто «Корсунь» біля ріки Рось (Корсунь-Шевченківський). Його «грецька» назва «Хорсунь» присвячена Хорсу Великому («Слово о полку Ігоревім»), себто, Хорсу, або Колодію, Коловерту (Гіпаніс – Хорс, або Дівун – Південний Бог). Тобто, Гіпаніс – син Богородиці (місто Теофіполь), а Богородиця – «Мати Гіпаніса» (Влеса; латинською “veles” – воїн, козак). Богиня – Лада («творить лад», як це передає санскрит “vin” у назві «Вінниця»). Назва «Ладижин» (Ладомир) – про сина Лади, Сина Богородиці називали «Бог», як і Геракла називали «Бог».   
СТАРОДУБЩИНА – НОВА «ЛОДОМЕРІЯ»
Назва «Стародубщина» зберігає образ Шіпінської землі (Лодомерії). Старовинна назва «лодо» (лодія) – «дуб» (див.: повість «Страшна помста» Миколи Гоголя та словники). Сюди, на землю Сіверщини в раннє Середньовіччя відбулося переселення з Карпатських земель. Переселенці принесли сюди свою карпатську назву, присвячену Лодомерії (Шіпінській землі). В староукраїнській мові «лодо» - «лодія» (кораблець, ковчег), а в англійській мові “Lodostar” – Провідна зоря, Державна Богоматір, Христинівка України. Тобто, на нових землях назва нагадує про «стару» землю, в Карпатах.   
КУБАНЬ – НАЗВА ПРИСВ’ЯЧЕНА УКРАЇНІ
Назва «Кубань» утворена від іспанського слова “cuba” – віз. В українській міфології сузір’я Провідної зорі називається «Великий віз». «Кубань» - Віз. Важливо зауважити, що столиця Куби має назву «Гавана» (Habana), яка несе в собі образ «Пірогоща», або «Фанагорія» (богиня небесного вогню – Блискавки; богиня домашнього вогню, Висока Піч, Гестія). 
АРТЕМІДА І АФРОДІТА. 
На західних землях України побіля ріки Західний Буг (Бог) і витоків ріки Прип’ять з притоками (Солокія – від санскриту “so loka” – глядіти; Вижва; Стир – від німецького “stieren” - «наглядати» - про богиню Луни) знаходяться топоніми, присвячені доброчинним якостям, як людини і відносинам у суспільстві: Люблін, Добромиль, Беласток, Белз, озера - Щацьке (від німецького “Schatz” – «Миле») та Світязь (від англійського “sweet” – “Приємне”), тощо. На сході України такі ж назви повторені (Люботин, Ніжин, Сніги – від санскриту “sniha” – ніжність, Харків – від грецького «χαρ» - радість), але діалектично назви на заході і на сході України різні. Перші назви присвячені Артеміді, богині Місяця (земля Черіян; Cerus – богиня Молитви, Lita), другі присвячені Афродіті, богині Ранкової зорі. Якщо у присвятах місячній богині Артеміді йдеться про любов чисту, непорочну, то у присвятах Афродіті (червона Ранкова зоря) любов має, так би мовити, «слободний» характер. Слово «любов» в усіх індоєвропейських мовах має двояке значення. Перше значення – старовинне, ще поганське: любов – пристрасть, жага, тілесне бажання (ерос, тяга статті до статті). Друге значення – християнське: любов – це милосердя, співчуття, всепрощення, любов пречиста. Перша любов пристрасна і жорстока (творча і руйнівна) втілена в образі Афродіти, друга пречиста і милосердна (молитва) – в образі Артеміди. Діалектика любові чудово показана в трагедії Еврипіда «Іпполіт». Разом з тим, Ранкову зорю (Венера) називали «Фоса» (ріка, яка тече через Фастів, названа від грецького слова «φως» - світло сонця, день), а Зорю Вечірню називали «Веспер» (латинь “vesper” – вечір).   
ДЕРЖАВНА СИНЮХА І ПРЕСТОЛЬНА СЕЛЬНИЦЯ
Ріка Сельниця, доплив Південного Бугу (Бога, згадана в Певтінгеровій мапі як ріка Селліан, себто, як «Престольна» (латинь “sella”), а назви поселень на берегах Сельниці мають відповідні синонімічні значення: «Копієвка» - Гнівна, або Яра (від санскриту “kopa” – гнів); «Тульчин» - «Спокійний», або «Врівноважений» (санскрит ”tul ci” – обдумати, порівняти, зважити, напр., на терезах); «Кинашів» (від санскриту “kinasha” – хлібороб, землероб – «Угодник»); «Кірнасовка» (німецьке “Kirmesse” - храмовий день; “Kirnassen” – Хрестини; грецьке «κιρνας» - маювати; грецьке «κυρος» - владна, або «впливова» - влада, сила, а грецьке «νασσε» - селитися: себто, Кирнасовка – Домаха. Престольна); «Белоусівка» - «Гримляча» (від англійського “bellow” – гриміти, гуркотіти), Аннопіль (від хеттського, “anna” – мати, мати-годівниця), «Ладижин» - «син Лади». Всі ці назви дають уяву про розуміння функцій престолу. Престол в Україні належить церкві, на чолі з богинею Молитви. В «Слові о полку Ігоревім» - Свята Софія. В Україні до Ярослава Мудрого – Діва Марія («Церква Святої Богородиці Марії, яку створив (Ярослав) на правовірній основі і де нині твоє мужнє тіло лежить» - в Церкві Святої Софії; так записав Митрополит Ілларіон в «Слові про благодать»). Барва Престольної богині – золота – «злотокована»). 
Ріка Синюха, протилежний доплив Південного Бугу (Бога) в описові Скіфії Геродота названа Ексампаїс («ріка і терени, звідки ріка випливають, мають назву «Ексампаїс»). Якщо ріка Селліан символізує образ Престолу, то ріка Синюха символізує образ Держави. Державна барва – голуба (синя). Допливи ріки Синюхи несуть у собі відповідні образи Володарки Небесної, Державної Богоматері: праві – Уманка (санскрит “umma” – громада, суспільство), Велика Вись (Провідна зоря - Одигітрія), Ятрань (санскрит “yantra” - Провідна), Чумата (староверхньонімецькою “chueman” – “queman” “komen”, “kumen”, або “gehen”, готською “qiman”, латинь “venio” – приходити; пор.: приход церковний), Малий Ташлик (Мала Медведиця); ліві – Гнилий Тикич (раніш – Куниля від “kunnan” - Знаюча), Парговиця (санскрит “par go”), Кагарлик (Сонячна)), Терновиця («терни» - шляхи)), Сухий Ташлик, Гірний Ташлик . В «Слові о полку Ігоревім» - Свята Богородиця Пірогоща, богиня небесної блискавки, домашнього вогню, а небесні блискавки названі «синіми» (пояснення назви ріки «Синюха» - див. вище: «Ексампаїс – Україна»). 
ДВІ ІКОНИ УКРАЇНЦІВ – СВЯТА ДІВА МАРІЯ-СОФІЯ, СВЯТА БОГОРОДИЦЯ ПІРОГОЩА - ВАРВАРА
«Гуде, гримить на краю Києва: осавул Горобець справляє весілля свого сина. Приїхало чимало людей до осавула в гості. В старину любили добренько поїсти, ще більш любили випити, а ще більше любили повеселитися. (……), як старий осавул виніс два ікони благословити молодих. Ці ікони достались йому від чесного схимника, старця Варфоломія. Не багатий у них оклад, не сяє на них срібло, ні золото, але ніяка нечиста сила не посміє доторкнутися до того, у кого вони в хаті» (М. Гоголь. Повість «Страшна помста»).
Чому осавул виносить для благословення молодих дві ікони? І чому Микола Гоголь називає схимника іменем «Варфоломій»? Якщо б згадати «Слово о полку Ігоревім», то в геніальному творі української старожитньої літератури святими названі церква Святої Премудрості Софії і церква Святої Богородиці Пірогощої. Як свідчить митрополит Іларіон, в роки князювання Ярослава Мудрого Церква Діви Марії  була названа Церквою Святої Софії, а церква Святої Пірогощої називалася Церквою Святої Катерини. В європейській християнській традиції - Святої Марії і Святої Варвари. В сучасній українській геральдиці Синя барва присвячена Святій Варварі, золотиста барва – Святій Діві Марії.
Для розуміння образу «чесного схимника, старця Варфоломія», в європейській традиції – Бартоломея, Bartholomäus, зазначимо, що День Святого Варфоломія відзначається 24 серпня (в народній традиції це – день Головосіка). В Новому Заповіті Варфоломій (Бартоломей) згадується, як один з дванадцяти апостолів у Євангелії від Матвія, Марка і Луки, в Діяннях апостолів. В Євангелії від Іоана Варфоломій, мабуть, згадується під іменем Нафанаїла (1,45; 21,2). Про образ Бартоломея свідчить фольклор сорбів, слов’ян Полабщини і Одерщини: «Святому Бартрому вітер просо молотить», «Святий Бартоломей – просяний чоловік» (Просянець), «Святий Бартоломій гонить грозу додому», «Святий Галл збручує вітер» (здіймає вітер), «Святий Урбан подає нове пшоно на стіл». «Святий Бартоломій знає, звідки виноградне вино» (або: «… знає, де раки зимують»), «Яким буде день Святого Бартоломія, така буде осінь». Один перелік народних прикмет розкриває образ Святого Варфоломія, як образ бога Місяця - Стрибога, знаного як Посейдон у греків, або як Нептун у римлян. Невтомного Місячного бога називає Ярославна (Вітер-Вітрило). Геродот називає Місячного бога і ріки Дністер Тагімасадом (Фагімасадом). Навіть сучасна англійська мова (“fag”, “tough”) здатна пояснити цей образ невтомного (нетрудного) бога-трудівника, володаря Триглава (Тризубця), або, як він називається в міфології різних народів – «Земледержець».
Тризубець (Триглав) українського державного прапора тримає на полотнищі барви Святої Богородиці Пірогощої (синя барва Державності) і Святої Премудрості Софії (золота барва Церкви). Тримає, як дві ікони. Тризуб – Триглав. В «Слові о полку Ігоревім» Тризуб згадано так: «Возніс Трикус і отворив врата Новуграду» (латинь “tricuspis” – Тризубіє). Символіку герба України зберегає топоніміка довкола ріки Укер (земля Укермарк) – топонімія лівобережжя ріки присвячена богині Місяця (Артеміда), як богині молитви (храму), а правобережжя – воїнському оплоту України і Державній Богоматері.   
СИН БОГОРОДИЦІ І ДОЧКА БОРИСТЕНА
«Мати Гіпаніса» (Південного Бугу – Бога), звісно, Богородиця. Геродот зазначив: «Озеро, з якого тече Гіпаніс, називається «Матір’ю Гіпаніса». А тому звернімо свій погляд на витоки ріки Бог і відшукаймо там відповідну назву. Це – Теофіполь, грецькою – Τεω-φυ-πολις, «Місто зародження Бога». «Теофілія», ім’ям якої, як пишуть, назване місто, тут невинна. У назві міста вжито грецьке «φυ» «φυω; латинь “fu, fui), яке має значення «родити», «творити», «відкривати». Сусіднє Теофіполю місто Базалія (первісно – Базелія) означає «Цариця», «Правителька» (Базилевс – правитель). Себто, «Мати Гіпаніса» - Україна, названа на честь небесної Богородиці, своєї Христинівки.
В пантеоні богів скіфів-українців Геродот називає Геракла, однак не називає його «скіфського» імені. Однак, Геродот вказує, що ріка Гіпаніс (Бог) витікає з озера, яке називається «Мати Гіпаніса». Звідси й зрозуміло, що «Сину Богородиці» присвячена ріка Гіпаніс, Бог (Південний Буг), а його «скіфське» ім’я – «Гіпаніс» (німецькою “Hipe” – серп, а восьмий місяць - Серпень, або «Дівун» (Бог, бо латинь “Diva” - Богиня). В латинській мові “panis” – «хліб», себто, одна з характеристик Бога – «Хлібний». В Україні випікався, навіть, сакральний хліб, який називали «Дівун». А Геракла називали Богом. Коли ріка Бог скресала, в ріку кидали шкаралупки крашених яєць, писанок, щоб люди знали – «Бог воскрес».
Про об’єднання населення ріки Бог (бужан ріки Геракла) з населенням скіфів-орачів ріки Рода (Рось) (ріка «дочки Бористена) сповіщає легенда про «одруження» і народження «дочкою Бористена» трьох синів: Ліпоксая, Арпоксая і Колаксая. На честь трьох синів на берегах ріки Рось присвячено назви міст: Юр’їв (французькою “jurer” – журити, божитися), нині місто має назву «Біла Церква», на честь богині Молитви) та на честь набожного Ліпоксая (Щека); Богуслав – на честь «христоносного» Арпоксая (Хоріва-Стадника); Родень – на честь молодшого Колаксая (Миколай Угодник), який став правителем всієї Рідної землі, всієї України – від Сяну до Дону. Саме Колаксаю вдалося оволодіти всім золотим знаряддям, яке з небес впало скіфам на Подніпровську землю. Скіпетр державного правителя згідно прадавньої міфології належав землеробам (хліборобам). В індійській та іранській міфології правляча страта народу – «вайся» - представники землеробської верстви. Отож, першим державним союзом в Україні можна вважати об’єднання галицько-волинських «оріян» (венетів - християн) і «скіфів-орачів» (полян Придніпров’я). В «Повісті временних літ» імена братів-скіфів – Щек –Корибут (Ліпоксай), Кий (Колаксай) і Хорів (Стадник – Апоксай). Греки, як зазначив Геродот, називали імена братів по-своєму: Скіф, Гелон, Агафірс. А що ж «сестра Либідь», рід якої (катіари) Геродот приписав середньому брату? «Сестра Либідь» - Козацька Покрова: Liberti, Libidose – Свобода (Слобода). Козаки – представники всіх родів України, юнаки, які присвятили себе захисту Вітчизни. «Сестрі Либеді» козаки присвячують косу на голові – «символ служіння Либеді», «символ служіння Непорочній Діві». Назва земель «Слобода» - на латині – “Liberti” – Свобода, “Libidose” – Воля. При тому, Влесова книга називає воїнів «юнаші» від латині “una” – «єдність», «товориство», «дружина» (пор.: “junus” – «гунни» - “ουννοι”). 
ПРИП’ЯТЬ. СТАРША ДОЧКА ДНІПРА
Геродот назвав сувору богиню, яка наглядає за дотриманням моралі серед людей і в природі іменем Аргімпаса («Суворо наглядаюча»). Неважко здогадатися, що старшій дочці Зевса-Паппая, яка не мала дітей і залишилася дівою, присвячена назва ріки Прип’ять і її допливів: Солокія (санскрит “so loka” має значення «дивитися»), Вижва, Стир (німецьке “stier” – наглядати, hafen), Гуйва (латинь “hui” – “зри”, дивись, гляди) – всі назви передають значення «наглядати». Слово «п’ятити» у назві ріки «Прип’ять» так само означає «настирно дивитися» («рачити»). Її прадавня назва – «Судь», або «Суджа», про що свідчать топонім «Посудово» і доплив «Судова Вишня». Тут Птолемей локалізує судинів, а «Повість временних літ» називає дулібів (західнонімецьке “dullen” – дивитися).
Богиня Луни – богиня Молитви (Цера, або Черея; Літа, Оранта, Іква, Аркона). Образ богині Молитви автор «Слова о полку Ігоревім» передає в Молитві Єфросинії Ярославни. Недарма Ярославна у творі названа «Зегзицею» (німецьке “sehen” – дивитися, бачити, наглядати. По суті, образ Ярославни це образ богині Молитви і Укранії. Так Україну називають греки, угорці і іспанці, залишивши в своїх писемних анналах її старовинний образ – Богині Молитви, образ Діви Марії. Великий Київський князь Ярослав Мудрий, як сповістив митрополит Іларіон в «Слові про благодать» назвав Храм Діви Марії Храмом Софії. Давнє німецьке слово “mari” (знання, вість, послання), як і грецьке “σοφος” (знання, мудрість) спорідненні образом небесної богині.
РІКА НЕВТОМНОГО СТРИБОГА. СКЛАВЕНИ – ВЕНДИ, РУТЕНИ.
В історичній літературі, зокрема, в омонімії існує чимало цілком невірних тлумачень. Одне з таких недоречних тлумачень – латинська назва «склавени». Давно стало штампом, що назва «склавени», мовляв, означає назву «слав’яни». Таке твердження цілком хибне. Назва “Sclaueni” передає образ назви «Шипінська земля» (так називали Буковину і землю довкола Говерли (з англійської “govern” – правити, урядувати, а, отже, в перекладі «Говерла» означає «Правляча», у Геродота – «Табіті» - від староанглійського “tabet” – небесна сила, спонукати до руху). У перші сторіччя нової доби, коли в писемних джерелах вперше була засвідчена назва «Sclaueni», слов’янська лексика в хронографах не вживалася і не могла бути використана ніде на письмі. Ця назва утворена на основі латині “clauus” – кормило, стерно. Сама ж назва «склавени» має значення «кормчі», або «венди», як вони названі Влесовою книгою, а в Європі, крім назви «склавени», вони відомі також під назвою «рутени». Назва «Шіпінська земля» записувалася також як «Лодомерія» («лода» - англійською “ship”, “Lodostar” – Провідна зоря, Говерла - Leitstern) і «Рутенія» (шведське “rutt” – шлях, дорога, путь). До речі, назва «Дрогобич» (вказівна булава – бук) не погано передає образ «кормила», «стерна» (“gubernaculum”, “clauus») в руках «шіпера» - Возничого (кормчий, кормник, стерновий) – “Nauarchus”, «Dominus nauis”, “Gubernator nauis”, “Nauclerus”. Санскрит “d’nistar” (nistar, nistara, nisteja, nistrapa) – долати, бороти, переправляти, переправа (через ріку), рятувати, стомлений – передають характеристики Стрибога, або Посейдона і його назви «Тагімасад», або «Фагімасад» у Геродота (в цих іменах вжита англійська основа: “tough” – «Тагімасад», “fag” – «Фагімасад»; валійською “mas” - бог).
Склавени, а це Рутенія-Лодомерія (Шіпінська земля), - як свідчать Йордан в «Гетиці» і «Баварський географ», - дали поштовх державотворенню на землях склавенів і антів. Анти, як зазначено вище, названі від грецького слова «αντη» - молитва. В «Історії» Геродота склавени (рутени) названі «траспії» (рід Арпоксая-Хоріва), а анти названі «авхати» (рід Ліпоксая-Щека). Рід Колаксая-Кия – «паралати», а «січові» (катіари) названі другим «родом» Арпоксая. Себто, Подністров’я заселяли «траспії» (рутени), а і Причорномор’ям володіли «катіари» (Січові – Запорізька Січ).
ОВІДІЙ і РОКСОЛАНИ
Публій Овідій Назон (43 р. до н. д. – 18 р. н. д.) – давньоримський поет, який останні десять років свого життя провів на західному побережжі Чорного моря і безперечно знав побут скіфів-українців. В «Метаморфозах» Овідія (Книга XII, рядки 210 – 461) зображена одна з гострих проблем в тогочасних стосунках між осідлими землеробами Скіфії (лапіфи) і степовими «гіппоподами». «Гіппоподами», або «гіпомольгенами» греки називали степових конярські племена, половців. Остання назва означає тих самих «гіппоподів» через латинську мову: латинською “polia” – «табун кінський». В Україні половців знали як «коногонів» і «біжняків». А ось «лапіфи» це – «роксолани», або «уличі». Всі три назви мають в своїй основі значення «скеля», «камінь» (латин “lapis” – камінь, литовське «ula” – камінь, скеля, латинь “saxe”, індоєвропейське tavr” – скеля, камінь. «Таврида», «Таврія» - «Скеляста». Уличі, як нам відомо, заселяли землі в басейні Південного Бугу і до Дністра. Тут і до нині існують міста з назвами «Скала», «Кам’янець». Ці назви простираються до Луганщини (раніш – Кам’яний Брід), та до Полтави, навкруг якої теж зберігаються «кам’яні» та «крем’яні» назви. А на півдні це Бердянськ («берда» має значення «скеля», тобто, «скелясті» Таврія і Таврида; “tavr” – скеля). Теофан Прокопович, в латинській традиції називає українців в своїх латиномовних працях «Роксоланами».  
Сюжет з «Метаморфоз» про битву між лапіфами і кентаврами добре відомий в малярстві. Його ідея – протистояння європейської цивілізації з східним варварством. Як відомо, лапіфам у їхній боротьбі з кентаврами допомагає Тесей. Цікаво, що цей сюжет згадує автор «Слова о полку Ігоревім», вживши вислів-образ «сватів споїли», і Микола Гоголь на початку VIII глави повісті «Жахлива помста».  
«РУСИЧІ – ОНУКИ ДАЖДЬ БОГА»
Автор «Слова о полку Ігоревім» називає береги Дніпра «святими» («темні брезі» - від грецького слова «τεμενος» - святий, належний богу) і вживає вислів «русичі – Даждь Богові онуки». У Геродота Даждь Бог названий іменем «Паппай». В українській мові «паппа» - «хліб», латинь “papa” – «їсти» (годувати дітей), німецькою “pappeln” – годувати. Грецьке «βορα» у назві «Бористен» - паша, корм (старовинне – «жир»), а тому «Бористен» - «Кормилець» («Даючий хліб»). Санскрит “dhana” у назві «Данапр», як і давньоєгипетське “nepera” у назві «Нєпра» - теж синонімічні. Назва «Дніпро» на основі санскриту ”d’nipa” – «напуваючий» і «господин». Так Ярославна звертається до Стрибога, Дніпра і до Сонця – «Чому, Господине …?». Назва «русичі» в давнину могла бути вжита по відношенню до людей, які займалися землеробською працею: латинь “rus” (rura) – земля, поле, село, нива, пашня, Рюрик – селянин (Микола Селянинович). Хоча у Овідія і Тацита назва “rus” вжита у значенні «земля-країна», але первісно «Русь», все-таки, «селяни». В давнину назву «русь» не могла бути вжита по відношенню до кочових племен чи племен мисливських, лісових.
При тому важливо зауважити, що назва «поляни» утворена на основі грецького дієслова «πολευω» - проживати, селитися, або «орати» (землю). І саме тому Геродот вживає назву «паралати» на основі латині “pario” – «родити», або “para” – (pario latus, para latus) – «Родова земля» (як «простір). Він же зазначив, що «молодший з братів став правителем всієї країни і залишився в РІДНІЙ ЗЕМЛІ – Родень, місто біля гирла ріки Рось-Рода). Тотожнє значення має назва «Київ» - Правитель і Родень. Автор «Баварського географа» називає людність Київської землі «сіттичі», зберігаючи подвійне “tt” слова шведської, старонімецької, франкської мови “sitte” – «сидіти», «сидіти на троні», «правити», «жити» (селитися), «бути осідлим», «жити в своїй землі» (пор.: Житомир).
ПЕРЕЯСЛАВ – «ГЕЛОН» У ГЕРОДОТА
Геніальний твір старожитньої української літератури «Слово о полку Ігоревім» має провідне значення для вітчизняної історії і культури. Хоч би тому, що написаний твір не в монастирській келії, а світською людиною – дипломатом і воїном. Отже, щоб збагнути зачин автора до твору, пояснимо, як відбувався збір війська в похід (яса).
«Боян, бо Віщий, якщо кому хотів пісню творити,
То линув мислію по древу (1-4), 
Раннім походом по землі (2-5),
Шизим орлом під хмари (3-6).
Згадає, було, давні річі (4-1),
Буремних літ походи-січі (5-2),
По тому 10 соколів пускав на стадо лебедів (6-3).
Котрий своєї добігає, та на чолі і марш співає». 
•	«Сірим влоком» - ранній похід (сіріє-світає) і, одночасно, можна розуміти - «плужною бороздою»; «шизим орлом» - буйним орлом; «річі» - діла;
•	Українське слово «пъря» - боріння, протиборство; прикметник «първыхъ» означає «січових». «Стати на прю» (М. Рильський) – «стати на боротьбу».  
•	«10 соколів» - десять очільників загонів (стад);
•	«стада» - полк, похід (шведське “stadd” – похідна колона). Хорів - Стадник, «стадичі» - козаки.
•	Цифрами вказано на парні образи: «мислю-пом’яне», «вълок-усобиця», «орлом-соколи».

Збір військових дружин (полків) в похід відбувався, починаючи від окремих загонів, до полків в «стадницях». На головному зборі полків виступав наказний гетьман – «Боян Віщий» (Казанець). Одним з таких міст, звідки воїнство вирушало в похід, був старовинний Переяслав. Місто згадане у Геродота (в V сторіччі до нової доби), як Гелон. За свідченням Геродота тут проживали «будини» і «гелони». Ось цитата з «Історії» Геродота (книга IV «Мельпомена»): «§108. Будини – це великий і чисельний народ. Вони мають ясно-сині очі і ясні коси (волосся). У їхній країні є дерев’яне місто, що називається Гелон. … А гелони справіку були греки (мілетяни), але виселилися з надморських міст і поселилися серед будинів. Розмовляють то скіфською, то грецькою». 
Пояснимо, що назва «будини» вжита на основі санскриту і має значення “budhna” – лани, земля (старослов’янською – «жита») та “buddi” - розум, мудрість, роздуми, знати, вчити, бути свідомим (старослов’янською «ука» - «наука» у назві «украни»), а також «будити» (розумом, або словом). Отже, «будини» - «житичі», або «поляни-паралати», і, водночас, «скіфи». Потрібно зауважити, що древні греки називали землеробів «тіктони» (родичі), або «спори» (“spora” - сівба, посіви, родити, рід) тому, що вони «родили» врожай. Назва «гелони» передає значення «переяславці», себто, місто «Гелон» - місто Переяслав.
Як знаємо, Геродот, а можливо його переписувачі, вживали всі «скіфські» назви по-своєму, на мовах, допущених в тогочасне письмо. Назва міста «Гелон» утворена від слова грецької мови “h’eloon”, що є синонімом іонійського «aeiro», - «era» - «піднімати», «подавати сигнал», як у назві ріки «Трубіж» - «трубити збір» (ясу). До речі, у Йордана ріка Трубіж названа «Ерак» (від того ж іонійського слова “era” – піднімати, подавати сигнал на збір). Де-які сучасники Йордана називали ріку Трубіж як «Фасіс», скориставшись синонімічною грецькою лексемою «fasis», що відповідає значенню українського слова «яса» (заклик до збору, яса). В іншому місці своєї «Гетики» Йордан називає населення всієї Переяславської землі «альтціагірами», користуючись композитом слів “altus” (вище) та “agiros” – збір, збори, собор, віче (сходка). Тобто, Йордан цілком вірно передає образ топоніма (значення «горі-» - «вище» має грецьке “pere” у назві «Пере-яслав»). Прикметно, що слов’янське “yas” у назві «Переяслав» перегукується з німецьким “hell” у назві «Гелон». Отже, на березі ріки Трубіж (Ерак, Фасіс) розташоване старовинне місто «Переяслав», значення назви якого «Сурмити ясу» - збір (для проведення сходки, віче чи ради, або з метою урочистої відправки в похід). На соборному майдані перед народом виголошувався «панегірик» - «урочиста промова перед народним собором». Саме такою була старовинна традиція і про неї згадує автор «Слова о полку Ігоревім»: Боян Віщий згадує старі діла і посилає полковників-соколів до своїх полків (стад), щоб визначити, який саме полк (стада) очолить похід, виконуючи на чолі походу похідну пісню – марш. Образ назви «Переяслав» підтверджують навколишні топоніми «Березань» (санскритською “bheresa” – водчий, українське «Березний» - водчий на Коляду), «Плескачі»* (тут грецьке “plesso” – гнати коней на битву), «Чирське» (санскрит “cira” – довго, давно - Давнє), «Гайшин» (німецькою «heischen“ – вимагати, веліти і пор.: «Дів кличе вверху древа, велить послухати землі незнаємі»).  При тому, ім’я «Арпоксай» у Геродота утворено на основі грецької назви «яструба-стадника», або «коршуна» - «αρπη», на латині “milvus migrans” («чернядь»). В українській мові ця птаха має назву «супій» і їй присвячені назва рік на Київщині, Полтавщині, в Черкаській області – «Супій», та ріки Кереберда (від гебрейського з асирійського „kerüb“ – «гриф»). Образ «гнати» мають топоніми: Гайшин, Яготин. (від німецького “jagen” - гнати), Хацапетівка (нині – Вуглегірськ). Таке ж образне значення має назва ріки Сейм (грецьке “seyoo” – гнати, посилати, рушати, «казати шлях», швидко, борзо). Як Переяслав був «Гелоном» на річці Трубіж, так само й Гайсин був «Гелоном» на річці Соб (притока Південного Бугу). Назва міста Гайсина утворена від німецького «Heissa!“ – «Гайда!», або „heißen“ – посилати. Виступ Віщого Бояна на похідному зборі козацтва наведено вище. А ось як зображає розвиток (хід) загального козацького зрушення автор «Слова о полку Ігоревім».  

«Не буря соколи занесе через поля широкії –
Галиці стади біжать до Дону Великого. 
Чи то заспівать було, віщий Бояне, козацький* онуко:
Коні іржуть за Сулою – дзвенить слава в Києві.
Сурми сурмлять в Новгороді – стоять загони в Путивлі». 

Лівобережжя і Правобережжя Дніпра багаті на історичні назви, які досі зберігають пам’ять про минуле козацької землі, яку Геродот назвав «Геррос» (старонімецьке “herr” – воїнь, полк, себто, одна з назв Гетьманщини – «Воєводина», або, як цей образ зберігся у нас донині на основі латині “cerci” (войовничий запал) - «Черкаси». Це земля Хоріва, Стадника. На південь від Переяславської землі простиралась Січ, або, як Січ названа у Геродота, – Ілая (в перекладі з старонімецького “ila”, “ile”, “ilo” - Воїнь), на якій з весною збиралися козаки. 
Елліни називали Січові землі вірно: «Кіммерійська тьма». Давня німецька лексема “Kimme” має значення «січ» (сікти) і «поріг видимості» («кіммерійці» - «запорожці»; «за порогами - Січ», або, як вони згадані у В. Антоновича, - «тьми»). Санскритською “sitsch” (sic) – «військове крило», «фланг», а санскрит “skhala” – похід (рух). Саме тому автор «Слова о полку Ігоревім» вживає образ «Скала», як образ Січі – військового оплоту України, і як всієї держави України: «Вступле Дівою в Землю Трояню, вспле Скала, лебединими крилами на Синьому морі у Дону плещучи?» (латинь “sple” – зблискувати, сяяти, про Січ; «вспле Скала» - «засяє Січ»). В українській мові дієслово «вспле» має форму аориста, а тому можна вважати, що й початкове слово цього речення має форму аориста – «Вступле». Такі канони художньої творчості.
Образ України-Держави і військових Січей зображено в словах: «Тяжко тій голові кроме плеч, зле тому тілу без голови» («Тяжко Україні без Січей, зле Січам без України»). Лейтмотивом «Слова» є заклик до повернення військових дружин («копія-полки», «дівиці-богунці») з-за Дунаю в Україну.
Епілог твору – прихід князя Ігоря до Церкви Святої Богородиці Пірогощої, Державної Богоматері, як до символу державності: «страни ради» - «України заради». Засадна ідея твору – та сама, що й в «Іліаді» Гомера – зміна свідомості князя Ігоря від «гніву» (буйства) до смиренності (до розсудку, до розуміння влади), усвідомлення князем Ігорем єдності країни, як запоруки загального добра. 
 _________________________
•	Латинь “veles” – козак, воїн; місто Плескачі – можлива батьківщина княгині Ольги. Саме в Плескачі (Плсков) молодий Ігор Рюрикович міг ходити на полювання. Ольга – з «уримів», себто, з огнищан. В «Слові о полку Ігоревім» про «уримів» сказано так: «Се урими кричать під шаблями, а Володимир – під ранами». З доби «готів» на цих землях селилися вихідці з землі Бранденбург (“Brand”, “urro” – горіти; огнищани); там - Укермарк - Украненланд).

УКРОМИР. УКРАНЕНЛАНД
Перші задокументовані свічення про укранів належать Страбону. В його працях наводиться ім’я, або титул вождя укранів –„ Ucromirus Chattenführer” («Укромир, вождь хаттів», або «хеттів»), а народ укранів записано як „Oukroiaipon“, де друга частина назви готське „… aipon“ має значення «рід» - «народ» - «народ укрів». В «Іліаді» Гомера хетти-украни названі «τε-υκροι» - “te-ukroi” (тевкри). В тексті Страбона записано й ім’я доньки Укромира - “Rhama”, що в перекладі з санскритського означає «мила», «люба». Ці свідчення відносяться до років життя автора тексту, отже, до першого сторіччя до нової доби – першого сторіччя нової доби. Таким чином, свідчення Страбона вказують на існування в роки його життя автохтонної назви «Україна». Тобто, писемна назва «Скіфія» вживалася греками на основі латинського слова “scio” (scire, scitum) – “знати”, “вирішувати” (правити, бути державою).
Другим свідченням раннього існування назви «Україна» слугують гідроніми і топоніми в Німеччині і в Польші: «Уккер», «Верхнє Укерзее», нижнє Укерзее», топонім «Укермюнде», поселення «Укеррат», «Укердорф», «Юкердорф», станція «Укро» та інші. Основа назв «uk» (санскрит “uc”, слов’янське “uku”) – інтелектуального порядку і має значення «вчитися», «оволодівати внаслідок постійного вжитку». В «Повному церковно-слов’янському словнику» Г. Д’яченка лексема «укъ» пояснена як «наука» (вчити), «знання». Про це значення нині свідчать назви в басейні ріки Одер (раніш – Ука) – «Познань» (наука), «Мислибуж», ріка «Укра» (Wkra) та десятки назв міст і селищ на берегах ріки Одер, та на Полабщині. Шведи називали цю землю «Кеннагард» від шведського „känn“ – «віщати» (а тому й існував титул вождя: Олег – «Віщий»). Або від німецького “kennen” - “знати” (про що нагадують назви «Познань», «Мислибуж», «Будишин», та десятки топонімів в басейні ріки Одер, яка раніше називалася «Ука» - «Укер»). Ім’я вождя «хаттів» «Укромир» також зберігає автохтону назву землі і вождя. Тому Геродот був цілком об’єктивним, коли зазначив: «Скіфами (їх) називали греки, а самі себе вони називали сколотами по імені свого вождя». Латинь “scola” (schola) походить від грецького «σχολη» - «наука»; “cola” – жити, проживати, населяти, себто, «сколоти» - поляни). Геродот цілком справедливо свідчить, що на Захіі кордони Скіфії проходили біля витоків Рейну, а на Сході – простиралися до Дону. Про такі межі України-Скіфії свідчить топоніміка і гідроніміка цих територій. 
АРІАНА ВЕДЖА – ОЛЬВІЯ – СВЯТІ ДОРОГИ
З чисельних джерел відомо, що «Аріана Веджа» (Ariana Veja) – це земля в північному Причорномор’ї. Переклад назви – «Святі дороги», або «Святий простір» («простір», «даль» асоціюються з дорогою). В давній Україні-Скіфії святими називалися землі Січей, як землі, присвячені небесній Богині. Прокопій Кесарійський назвав землі Січей «Евлісія» (“Evlia” - святий). В грецькій мові таке значення має слово «τεμενος» (τεμω) – свята земля, земля присвячена богині (богу), храмова земля (див.: «Український Храм»), себто, - «Тмуторокань» (τεμενος τορος). Цей образ передається також назвою «Іловайська» (композит двох німецьких слів – “ilo” – Січ + “weihen” – святити). На правобережжі Південного Бога синонімічну назву мала назва «Ольвія», утворена від слів староанглійської мови “holy” + “via” (way) – «Святі дороги». Як пояснив Геродот, «Святими дорогами» його сучасники називали не тільки Ольвію, але й землі понад Гіпанісом-Богом, які сам він назвав цілком вірно: «Ексампаїс» - Україна.    
ІСТОРИЧНІ НАЗВИ ЗЕМЕЛЬ УКРАЇНИ
Ім’я «Україна» - прадавня автохтонна назва країни від Сяну до Дону. Ім’я «Україна» не могло постати випадково. Коли ім’я країни живе на протязі тисячоліть, наповнюється історичним змістом, відомим у світі, як ім’я «Україна» доби написання «Слова о полку Ігоревім», тоді ім’я країни стає доленосним для всіх людей в ній народжених і сущих. В 1187 році літописець вжив по відношенню до переяславського князя Володимира Глібовича, по суті, епічний вислів - «За ним Україна дуже сумувала». Вжиток такого образу в літописанні можливий тільки тоді, коли ім’я країни, образ в імені («Що в імені мені твоїм?») живуть в спілкуванні народу, на устах людей, а не в тільки в канцелярському листуванні, державному чи церковному посланні, коли ім’я країни закріплене в народній пам’яті, в житті народу. Ось у такому випадку Геродот міг записати: «Найбільше скіфи шанують Гестію-Правительку» (“die Gestion” – уряд, урядування, правління, як і грецьке «Ουκρανια» - «Ουκραινα» - Держава). Чи не тому прадавні назви біля витоків Гіпаніса-Бога мають державницькі назви: «Теофіполь», «Базалія», «Мирогоща» та інші? «Найбільше шанувати» означає не тільки назвати іменем богині свою землю, свою країну «Україна», найвищу гору – «Говерла», ріку – «Десна», місто – «Умань», але й землю – «Рутенія», «Шіпінська» чи «Лодомерія», або «Ойум» (основа - грецьке «οїω»), «Земля Трояні». Образ імені «Україна» закріпився в назвах земель України від високої гори Говерли до Вишневечини, від Волині до Кубані – Буковина, Галичина, Волинь, Таврія, Таврида, Житомир, Вишневечина (Сумщина), Сіверщина, Переяславщина (Гетьманщина), Лебедин, (земля сестри Либеді), Лугань, Січ, Корсунь (Крим).  
«УКРАЇНИ ЗАРАДИ»
Автор «Слова о полку Ігоревім» залишив важливу згадку про три верстви суспільства України: «Були віча Трояні. Минула Літа Ярослава. Були полки Ольгові». Ця тріада віддзеркалює не тільки образ України від воєводної Гетьманщини Ольговичів до Галичини Ярославичів, але й нагадує і пояснює легенду про трьох братів скіфів (авхати Ліпоксая, катіари і траспії Арпоксая, паралати Колаксая), як легенду про Щека, Хоріва, Кия і сестру Либідь. 
«Були віча Трояні». Ці слова автора «Слова о полку Ігоревім» перегукуються з словами «На седмім віче Трояній верже Всеслав жребій о Дівицю собі любу». На латині образ «седме віче» звучить так: “sedes vicina astris” – «помісний собор». Помісні з’їзди князів відбувалися з метою вибору митрополита, або великого князя на Київський престол. Тому й слова «Трояній жереб о Дівицю собі любу» вказують на мету собору – вибори Великого князя. Річ про те, що «Троя» (шведське “tro” має значення: 1. стійкість, віра, переконання; 2. думати, вважати, що на латині “constanta”, “credo”, “notio”- знання) вказують на образ Державної Богоматері, Святої Богородиці Пирогощі. 
Вислів «Минула Літа Ярослава» - про Богиню Молитви. Грецько-латинське ім’я богині молитви «Літа» (Λιτη, Lita, Litania, Oranta, Cerus) – Діва Марія, а з років Ярослава Мудрого – Свята Премудрість Софія. Обитель – Почаївська Лавра. 
Вислів «Були полці (полки) Ольгови» - про Гетьманщину, яка мала полковий устрій, а Ольговичі були родом гетьманським (Гориславичі - Вишневецькі). 
А хіба ж, не про цей образ Українських земель мовиться в словах автора «Слова о полку Ігоревім», коли він нагадує про давню традицію передпохідного збору козацьких полків?
Боян, бо, Віщий, якщо кому хотів пісню творити, то линув 
Думкою по древу (земля Осмомисла, Поліська Волинь),
Сірим влоком по землі (земля плугарів-полян, онуків Даждь Богових)
Шизим орлом під облаки (Гетьманщина, Січ).
Цей же образ єдності України звучить в словах «Аби ти сії полки ущекотав, скачучи славою по мислену древу, літаючи розумом під хмари, єднаючи слави довкола цієї пори («доби»), Рищучи в тропу Трояні через поля на гори», себто, автор хоче, щоб його твір закликав до єдності всієї України - від полкової Гетьманщини Ольговичів-Гориславичів-Корибутів через Полянську землю Святославичів до нагірної землі Галицького Осмомисла Ярослава.
А хіба ж, не нагадує про триєдність України Єфросинія Ярославна, коли у своїй Молитві звертається до внуків Стрибога-Вітрила, до Дніпра-Словутича, до ясного триясного Сонця, яке сходить над Україною над землями Гетьманщини - Сіверщини, Переяславщини, Січі? Художній Образ Єфросинії Ярославни, її Молитва нагадують про Богиню Молитви і про землю Богині Молитви. Згадаймо про назву «авхати» Геродота та «ругіїв-галичан» (дунайська латинь “ruga” – молитва).
В геніальному творі України «Слові о полку Ігоревім» вживається дві назви України: «Руська земля», яка стала вживатися з 860 року після походу Оскольда і Діра в Константинополь, і «Земля Трояні», яку автор вживає, як давній образ України. Назва «Русь» - церковний термін, який виник від назви полян, як метропольної частини України. «Слово о полку Ігоревім» присвячено не окремо Полянській землі (латинь “rus” – поле, село, земля), а всій Землі Трояні. В епілозі твору князь Ігор іде по Боричеву до Святої Богородиці Пирогощої – небесної Трояні, «України заради» («страни ради»), тому, що «Україні важко без Січі, а Січі важко без України», тому, що Січові полки «копія-полки, дівуни-богунці» нині діють на Дунаї і тільки чутки про них долітають через море до Києва - «голоси в’ються через море до Києва». Дієслово української мови «в’ються» має значення «доходити окружними шляхами»). Автор закликає до відновлення Січі, як оплоту і запоруки єдності всієї України – Землі Трояні.
Йордан в «Гетиці» пояснив, що готи прийшли в Скіфію, назву якох можна пояснити, як Ойум (грецьке «οїω» - вважати, приймати рішення, але й - «вірити» у значенні латинського “credo” – “tro”. “trauen”). Синонімом такої назви можна вважати назву «Земля Трояня» (Земля Віри, або ж, Християнська земля – українці здавна називали себе «християнами»).
Висновки. Вимоги часу і кадри 
«Окремі народи зберегли при цьому свої первісні, основні назви, інші змінили їх, треті сприйняли імена, на їхню думку, більш зрозумілі сусідам. Винуватцями такого нововведення були греки, тому, що з часом вони шукали особливої слави у тому, що прикрашували різні племена назвами, властивими самим грекам…, так ніби ті племена були одного з ними походження» (Йосип Флавій, «Іудейські старожитності», том 1, Книга 1, Глава 5).   
В Україні існують численні інституції і кадри з історії, літератури, але країна й досі не має об’єктивного зводу своєї історії, як давньої європейської держави з 3000-літньою історією. Причин такого стану вітчизняної історичної науки чимало – від неодноразової руїни держави до винищення національних наукових кадрів, від нищення пам’яток історії держави і нації до спотворення національної свідомості народу. Проблема, звісно, не лише в кадрах, науковий і світоглядний рівень яких занадто обмежений, низький. Більшість Істориків живуть штампами минулого – вони «отримують творчу наснагу» в чужих настановах. Здебільшого, історики не спроможні користуватися іншомовними джерелами, не здатні аналізувати тексти і факти, де вже – передбачати події і працювати на перспективу, тобто, виконувати роботу, як належить вченим. Можна назвати прізвища, але перелік імен проблемі не зарадить. Тому, що є й інша, не меньш суттєва проблема: готовність і здатність загалу сприйняти очевидне.   
Для історика, справжнього літератора вкрай необхідно володіти класичними мовами – грецькою та латинською. Бажано знати санскрит. Той же Йосип Флавій в одній з глав «Іудейських старожитностей» дає пояснення, як саме візантійська церква вживала грецьку мову у назвах: до грецької основи у назві додавався суфікс та закінчення, притаманні місцевим мовам. Та й то, назва ріки «Дніпро» присвячена Даждь Богу (Зевсу, Юпітеру), а тому виникає проблема – яку назву вжити, щоб і «вівці були цілі і вовк був ситий». Звідси – різні назви Дніпра: грецька «Бористен», (Зевс - «Паппай» у Геродота, бо латинь і українське «pappa» - хліб), санскрит Данапр («Даючий хліб», «Даждь Бог»), єгипетська назва «Нєпра» («Nepera» - «Бог Кормилець», «Годівник») німецька «Нуссак» («Оріховий», бо так називався Юпітер), тощо. Ось і спробуйте пояснити невігласу вживання назви «Нуссак» по відношенню до Дніпра, якщо він, наш історик, і не чув про існування «Певтінгерової мапи» з XI сторіччя.      
Розглянемо для прикладу іншомовну назву України - «Скіфія», вжиту на основі латині “scio” (scivi, scii, scitum, scire) – «знати», «розуміти», «бути свідомим», «умілим». Відоме твердження Геродота про те, що «скіфами їх назвали греки», зовсім не означає, що греки пояснили назву України, скориставшись своєю мовою, а не латиною. Так само й набагато пізніша назва «Русь» (первісна згадка - 860 рік) вжита візантійською церквою по відношенню до полян з використанням латинського слова “rus” (rura - rus) – поле, село, земля (пашня). У Овідія і Тацита латинь “rus” вжита у значенні “країна” (pais, land – земля, як країна). Прикметно, що у Плінія Старшого назва «скіфи» замінена назвою «скіри» тільки тому, що Пліній скористався не словом “scio” (знати) чи “scitum” (scite – мудрий), а словом “scire” (знаю). Та й особисто Геродот засвідчив: «скіфи» - «мудрі», тобто, вказав на значення вжитої назви. «Найбільше скіфи шанують Гестію» - пише Геродот. Невже українські історики настільки невігласи, що не здатні порівняти ім’я богині Гестії (die Gestion - урядування), назву найвищої гори України «Говерла» (тут вжито англійське “govern” - урядувати) та назви «Скіфія» і «Україна» (урядувати)?  
Саме образ «мудрості» збережено у назвах населення України. Поряд з назвами «скіфи» і «скіри» значення мудрості мають назви «будини» (санскрит “buddi” – знати, мудрий), «гунни» (старонімецьке “chunna”, “kunnan” – знання, наука – “wissen” ), «авари» та «аваріни» (англійською “aware” – знати, бути свідомим), як і «украни» (старослов’янське «ука» - знання, наука). Латинь “scio” вжита в іменах скіфських вождів: Скіл, Скілак. Здавалось би, чого ще бракує філологам та історикам, щоб прочитати іншомовні назви скіфів-українців «Землі Трояні» - України на протязі тисячоліть до років Ярослава Мудрого? Але ж - ні! Бо історикам бракує знань, розуміння (їх, бачте не «наснажили»). Мовляв, чому це українські князі мають іншомовні імена?! Повторимо ще раз: імена і назви (топонімія, гідронімія) були записані в іноземних писемних свідченнях, а не в дійсності. Чому, наприклад, князя Ярослава Мудрого в Європі називали “Rex Rugoruni” – «Корибут»?  
Так само з розумінням назви «Україна». Річ тут у тому, що входження в культурний світ вимагало від країн і правителів керуватись певними правилами: назви утворювались на допущених в святе письмо мовах: в Європі - грецька, латинь, санскрит. Назва «Україна» утворена на грецькій основі, а дієслово «κραινω» (κρανω) /kraino/ означає: вершити, правити, урядувати, головувати, царити (володарювати). Коли б Геродот спіткнувся з українськими академіками, пояснюючи назву «Скіфія» і «Ексампаїс», він, мабуть, спересердя кинув би свою «Історію» в піч і втік би від академіків назад в Галікарнас. Проста, здавалось би, річ – пояснити, що у назві «Ексампаїс» грецьке «εξαμ» - “exam” (керувати, управляти, вести) разом з “pais” (земля, країна) творять образ «Держава» - Україна.
Маємо в Україні чимало історичних інституцій (інститутів, кафедр), у тому ж Львові. Але чомусь ніхто в цих інституціях не здогадався співпоставити назви «авхати» (грецька основа), «галінди» (санскритська основа), «венети» (санскритська основа), «анти» (грецька основа має значення «молитва», шведська основа – судити, гадати), «черіяни» (дунайська латинь – молитва), «християни» (грецька основа несе значення «молитва», що на основі латині – «оріяни») з назвою «Почаївська Лавра» та словами автора «Слова о полку Ігоревім» - «Літа Ярослава» (Молитва Ярослава; “Lita” – “Litania” = Молитва). То чи ж можна тут говорити про належний рівень кадрів в історичній галузі в країні?
Так само потрібно співпоставити назву «паралати» Геродота з назвами «ставани», «сіттичі», «поляни», а дві назви - «катіри» і «траспії» - з воїнством («стадичі», «козаки» - похідні і полкові) та «бродники» (на водних переправах).           
В старій латині є вислів “exautoratus miles” – «воїн витрублений» (воїн, який непридатний до служби). Таку характеристику можна вжити по відношенню до чималого числа наукових кадрів в галузі історії, літератури і, зокрема, «знавців» геніального «Слова о полку Ігоревім». Наші «наукові авторитети», які десятиліттями очолюють відповідні наукові заклади, видавництва, не мають уяви, чому давнє «Слово о полку Ігоревім» потрібно негайно перевидати. «Вам потрібно, ви й видайте» - скажуть такі «вчені». Що їм до того, що більшість старовинних назв в Україні присвячена небесній Державній Володарці.  
«Я пишу про людей, а не про птахів» - зауважує автор «Слова о полку Ігоревім»: «Боян же, браття, не 10 соколів на стадо лебедів пускає, а своїми віщими перстами живих струн торкає», себто, людей. Але все нові й нові «діячі» виходять на різні сцени країни і махають руками, зображуючи літаючих птахів … з копитами. Вчені люди (а за ними інші актори суспільної драми) не розуміють, що у творі йдеться про прадавню традицію збору козацтва у похід. Як і не знають вже, що «корсун» - гетьман, «Корсунський полк» - «Гетьманський полк», «Крим» - «Корсунський півострів», «Севастополь» - «Гетьманське місто» (санскрит “sevast” = «корсун» = санскрит «мітрідат», як глава військових дружин). Так само вислів про «живі шерешири» означає «живі кліщі», які утворювалися воїнськими дружинами проти противника, їх творили живі люди. А як розуміти вислів автора «Слова о полку Ігоревім» - «Вступле Дівою в землю Трояні, вспле Скала, лебединими крилами на Синьому морі у Дону плещучи?», адже назва «Таврида» означає «Скеляста»? Так Таврида названа Геродотом: «Скеляста». Таких прикладів чимало. Як ось і з цінними витяжками з «Історії війн» Прокопія Кесарійського.    
«Коли ж та історія (про воєводу з Фракії Хільвудія, родом з антів – авт.), поширюючись, дійшла до всіх, заради цього стали збиратися майже всі анти, тому, що вони вважали цю історію спільною справою. Адже, склавіни і анти, не правляться однією людиною, а здавна живуть у народоправстві, і тому всі справи у них, вигідні і невигідні, завжди ведуться спільно. Так само й інше, можна сказати і в одних, і в других (склавинів і антів) заведено справіку. Вони вважають, що один з богів, - творець блискавки, - є владикою всього (Прокопій Кесарійський, «Історія війн», IV – 21). І тому слова автора «Слова о полку Ігоревім» в епілоговій частині твору «Ігор їде по Боричеву до Святої Богородиці Пірогощої» (Богиня – творець небесної блискавки) сказані про Україну, про Державну Богоматір Землі Трояні - України.
Пояснимо, що назва «склавіни» (Sclaueni) утворена від латинського слова “clauus” – кормило, стерно (узагальнено: провід, керівництво) і вживалася в латинських письмових джерелах по відношенню до населення земель «Рутенії», або «Шіпінської землі» («Кормча земля»). Назва «Рутенія» (шведською “rutt”, гальською “rute” – шлях, дорога) присвячена небесній Провідній зорі, на честь якої названа найвища гора України – Говерла (староанглійською “go wearlan” – спонукати; англійською “govern” – правити, урядувати, рядити). Звідси й назва «Sclaueni” – кормчі, рутени. Себто, латинські хронографи не підшукали іншого слова, щоб пояснити назву «Шіпінська земля», «Лодомерія» (“ship” = “lodo”), а згодом названої королівством «Лодомерія і Галичина». Лодомерія і Галичина оточують найвищу гору України - Говерлу. «Склавени» - «рутени» (венди), а не славяни. «Склавени» і «анти» - один народ. У назв «Шіпінська земля», «Рутенія», «Лодомерія» той же образ, що й у назви «Україна» - Правляча, Кормча, Держава (образ Провідної зорі – знаної в міфології, як Державна, «Державна Гера»).
Назва «анти» утворена від грецького слова «αντη» /ante/ - «молитва» (просити, молити) і стосується населення Волині, Полісся, Київщини, Поділля. Ареал «антів» в IV-VI охоплював землі від Волині до Чорного моря та Подністров’я і Подніпров’я. По сучасному назва «анти» - «християни». Дальше на схід, за Дніпром, – Гетьманщина і Січові землі козацьких вольностей. В списку «Баварського географа» вони - «стадичі». Але всі ці назви – поліноніми, себто, утворені від географічних, або релігійних назв.
Ось як про розселення «склавінів» і «антів» свідчить Йордан: «З лівого боку Карпат, який схиляється до півночі, від витоків Вісли на величезних просторах селиться численний народ венетів. Хоч нині їх назви змінюються залежно від княжінь і місць проживання, всі вони переважно називаються «анти» і «склавіни». Склавіни живуть від міста Нови Сад і озера, яке називається «Мурсіанським» (Балатон) до Дністра і Вісли. Анти ж, наймогутніші з них, - там де Понтійське море творить дугу і простираються від Дністра до Дніпра. Додати варто, що назва «венети» утворена від санскриту “ven”, “vena” – просити, просити з докором, хотіти, прагнути, любити (образ «молитви» - «молитись, аркучи»). Такий характер молитви зберігають назви «Волинь», «Галич» (санскрит “gali”), «Хотин», «Почаїв», «Іква» (тут грецьке “iko” – молитва), «Літин» (“lita” – молитва) та ціла низка інших гідронімів і топонімів в Україні.
Підкреслимо, що всі автори хронографів (літописів) вказують на цілком окреслену єдність «племен» України-Скіфії. А назва «Скіфія» утворена на основі латині і передає реально існуючу назву «Україна». Назва «Україна-Скіфія» пояснена у Геродота на основі старогрецької мови як «Ексампаіс» - Держава.     
Назва «Ексампаіс» утворена від аориста «εξα» - «εξαμην» - «εξαμ» (exam) старогрецького дієслова «αγω» - вести (веду) і перекладається залежно від значення другого члена композиту, у даному випадку «εξαμ» вказує на верховенство – «егіду» (провід): головувати, начальствувати, спонукати, правити державою, військом, кораблем. Другий член композиту «-παіς», збережений в іспанській мові, має значення «країна». В старій латинській мові таку функцію прийменника “exam-” несе прийменник “u” (грецьке «ου» - “ou”) в назві «Україна» (Oukraina), як, наприклад, в назві “Ju-piter” (“-piter” - світло). 
Назва «Україна» (Ουκραινα) утворена від дієслова «κραινω», а в грецькій традиції назва «Ουκρανια» утворена від того ж дієслова у формі «κρανω» - вирішувати, бути главою, управляти, царствувати. Так само, через дифтонг «Ου-» ( в латині “U-“, як у назві “U-piter” – Світовіт) назва «Україна» записана в «Повісті временних літ» - «Оукраїна» (1187 р.). Образ «держава» мають імена богині скіфів: грецьке «Гестія» (die Gestion – урядування, правління) та староанглійське “tabet” в імені богині Табіті, інакше – Говерла (go waerlan, govern) – Правляча (Владичиця).  
Той же Йордан свідчить, що автохтонну назву Скіфії можна передати назвою «Ойум». Грецькою «οїω» (oїo) означає: думати, вірити, ухвалити, гадати, що синонімічно латині “scio” (scire, scius, scitus, scitum) – знати, мудрий, ухвалене рішення (старослов’янською «ук», «на-ука» - наука, знання, повчання), як і в грецькій назві основа «κραινω» - вершити, головувати, правити. Всі згадані тут назви передають один образ – «Україна» у значенні «Держава» (Гестія, Табіті, Говерла). Тобто, якщо авторитетні хронографи (Геродот, Йордан та інші) записують свої назви по відношенню до однієї і тої ж самої країни, та ще й підкреслюють, що автохтонну назву «можна передати» так чи інакше, то неминуче виникає питання: «А як звучить автохтонна назва?». Україна!
На завершення ще одна цитата з «Історії війн» Прокопія Кесарійського про антів і склавинів: «Шанують вони і ріки» (24). Назви рік вшановані іменами богів в межах України-Скіфії: Дніпро – ріка Даждь Бога, Дністер – ріка Стрибога (Місяця), Прип’ять – ріка богині Місяця, Десна – ріка Одигітрії, Південний Буг – ріка сина Богородиці, Сіверський Донець – ріка бога Ранку, Західний Буг – ріка бога Місяця, Рось – ріка богині Ранкової роси (Зачаття).         
Потрібно усвідомлено прочитувати свідчення іноземних хронік про Україну. Бажано – в оригіналі, а не в сурогатних публікаціях. Вітчизняні писемні свідчення, хоча вони й спотворені церквою і царизмом, теж важливі. Завжди потрібно пам’ятати про герби роду князів Корибутів-Вишневецьких і гетьмана Івана Мазепи. Родові герби симвволізують історичний і географічний образ України. Як написано а повісті Миколи Гоголя «Страшна помста», дві ікони оберігають народ України. Одна з них – Свята Марія (Софія), Богиня Молитви, друга – Свята Пірогоща, Державна Богоматір. Барви богинь – жовта, як барва – богині Молитви і блакитна – барва Державної Богоматері.
Образ України найкраще передати образом Богоматері з дитям. Згадайте легенду про Артеміду та про Іфігенію (у Гомера «Іфінаса» – Домаха). Обриси України творять Велику Птаху. Голова Великої птахи – завершується на Тамані. Тут Велика птаха годує Малу Птаху (обриси Криму творять Малу птаху). Це і є образ Матері України з Дитям. Давня істина стверджує: «Коли бракує істориків, народ зберігає свою історію в легендах». Що ж стосується геніального «Слова о полку Ігоревім», то його дослідники (перш, аніж відкривати текст), мали б задуматися над тим, чому скарб з XII сторіччя ДЕВ’ЯТЬ (!!!) років (з 1791 року по 1800 рік) десь «переховувався». Чому б ото?  
P. S. Пусте поріддя аматорів історії прочитало, що «Слово о полку Ігоревім» - підробка. Досить знати, що в «Задонщині», ремейку (плагіаті), більше 20 висловів «Слова о полку Ігоревім» вжито не вірно. Отже, компілятор «Задонщини» переписував вислови «Слова», не знаючи, про що в ньому мовиться. Цього досить, щоб завершити балачки про «підробку», а, тим паче, про «Слово о полку Ігоревім», як частину «Задонщини». 
І друге зауваження. В давнину хетти називали трою “Vilusha” (Філуша), а греки - “Φιλιος” – Товариство, Дружківка, Дружелюбівка, Ці образи збережені в Україні й нині, у тому числі, в «Ілаї» (Іліон) Геродота, в басейні Південного Бугу на Вінничині, біля ріки Інгул, на Доннечині.Центром Задунайської Січі була Добруджа, яка також нагадує про традицію троянців-тевкрів. Не без знання історичних основ, давньої історії козацтва, Іван Котляревський написав «Енеїду», а Микола Гнєдич переклав знамениті «Іладу» і «Одісею» Гомера. Недарма до «Енеїди» Вергілія звернувся Микола Зеров. Недарма автор «Слова о полку Ігоревім» нагадав нащадкам: Україна – «Земля Трояня».