MANIFESTUM NON EGET PROBATIONE - ОЧЕВИДНЕ НЕ ПОТРЕБУЄ ДОКАЗІВ
1. "УРЯД - ГРЕБЦІ, ПАРЛАМЕНТ - ПАРУС,  НАРОД - ВІТЕР"       
Окрема людина, звісно, може відмовитися бути суб'єктом політики. Але кожна людина завжди буде залишатися об'єктом політики, тому що вона не може втекти з країни чи від суспільства на незнаний світу острівець. Держава і суспільство укорінені в самій людській природі і тому політика існуватиме допоки є люди. 
Християнське вчення (християнська суспільна філософія) бачить в людській особистості, наділеній розумом і не з закріпаченою волею (яка не поневолена) особу, яка за своєю природою належить до суспільства і без існування в суспільстві знецінюється. Задатки людини і мета людського життя реалізуються тільки в громадському суспільстві. 
Поняття "особистості", або "персони" визначає людину як соціологічне поняття в значенні природного права, себто, як носія її від природи існуючих індивідуальних прав у зв'язках з суспільством. Однак, людина не може мати необмежені права, як і не може бути "нулем" (комахою). Людина - це усвідомлене "Я". Особистості виникають тільки в суспільстві і через суспільство, а не через індувідуалізм, або через  колективізм. Індивідуалізм не ідеал, адже, безмежна свобода на практиці неминуче  породжує право сильного, а раз так, то наслідком цього стає неволя певної частини суспільства. Так само й колективізм породжує неволю, бо перетворює людину у гвинтика системи; він стає неефективним, тому що на відміну від теорії, на практиці веде до "безвідповідальності", до "блату" і, врешті-решт, до меншої ефективності суспільства. Побіжно зазначимо, що завжди потрібно відрізняти поняття колективізму в суспільстві і концентрацію праці в промисловості, яка виникає на основі спеціалізації виробництв і яка веде до значного росту продуктивності праці (про "подвійний характер праці" дивись у "Капіталі" К. Маркса). Отож, оптимальний розвиток суспільства відбувається при поєднанні індивідуального і колективного, себто, на основі кооперації вільних людей, при гарантіях свободи людини, як особистості. Розглянемо тут традиційні політичні рухи останнього сторіччя, пов'язані з захистом свободи людини, як особистості, і правовим регулюванням колективізму, як основи національно-державного життя. 
а) тоталітаризм
Нікого не дивуватиме той факт, що всі тоталітарні рухи можна призвести до спільного соціологічного знаменника. Ця впевненність можлива з огляду на минулий досвід: всі фанати тоталітарізму вірять, що процес формування суспільства може відбуватися в приказнаму порядку. Тому й можна чути: "Сталіна на вас немає". На цьому будуються політичні програми. При тому, єдності в усвідомленні таких "приказів" не існує, що й породжує числені тоталітарні рухи, які можуть бути навіть ворожими однин одному. Об'єднує ці рухи - більшовизм, фашизм, націонал-соціалізм чи "русскій мир" - спільний соціологічний знаменник (спільне коріння) - віра в згуртованність за наказом вождя. А ще заради "згуртованності" і на "згуртованність" мають працювати національна економіка, національна освіта та ідеологія, національні ЗМІ при забороні іноземних агентів та інші чинники тримання народу в узді. Всякий тоталітарний режим прагне свого увічнення, а тому намагається позбутися підконтрольності суспільству. Прикладами таких політичних рухів можна назвати тоталітарні рухи в Німеччині, Італії, Португалії, Іспанії 1920-1945 років, більшовизм з його вождизмом в СРСР та у деяких країнах Азії, Латинської Америки, а на просторах колишнього СРСР такий тип політики властивий "путінізму" в РФ, як його нині формулує Владислав Сурков, та недоброї пам'яті "Партії регіонів" в Україні. Загалом же, використання назв типу "дарвінізм", "фрейдизм", "марксизм", "ленінізм", "сталінізм" по відношенню до наукових поглядів і соціальної практики, свідчить про нездорову психіку людей, які їх придумують і вживають. Самі ці вирази несуть у собі  іронію по відношенню до споживачів цих "теорій". Існує, наприклад, теорія відносності Альберта Ейнштейна, але нікому і в голову не приходить називати геніальну теорію "ейштейніанством" ... .
б) лібералізм
Ясно, що сучасні ліберальні рухи не могли б успішно розвиватися, якщо б вони набували рис, наприклад, 1990-х років в РФ чи 1890-х років в Австрії. Такий лібералізм викликав би загальний спротив, як це й сталося. Тоді то й пролунало оте "Хайль Гітлер!", або "Сталіна на вас потрібно!", а теоретики цього лібералізму заговорили про необхідність обмеження "індивідуалізму", який перейшов в екстремальний індивідуалізм на рівні індивідума та у свавілля на рівні суспільства. Так постав рух т. з. "нео-лібералізму", який зупинився перед мостом до християнтва, бо "лібералам" там робити нічого. Згадаймо, що Анатолій Чубайс заговорив про "православну імперію". Гасло нереальне, бо, скоріше, християнство могло б проникнути в табір "нео-лібералів", щоб облагородити їх. Що до прикладів "лібералізму" в наш час, то 'ліберали' Жириновського в РФ це, скоріше, гібридна карикатура на "ліберальні політичні погляди" у поєднанні образів "вождів" націонал-соціалізму в Німеччині Гітлера і в колишньому СРСР. Що до "лібералів" в Україні, то постать Олега Ляшка з габлями в руках теж яскраво вершить цей образ. Ці люди не цураються грошових подачок, звідки вони їм не поступали б. Ото й увесь їхній т. з. "лібералізм". Адже, цивілізовані форми лібералізму спрямовані, насампед, на економічну політику (на економічні інтереси, як рушійну силу розвитку) і на права людини (в межах природних прав і усвідомленої необхідності).
в) соціалізм
Проблема (феномен) внутрішньої кризи соціалістичного руху проявилася у тому, що партії цього напрямку спіткнулися з внутрішньою боротьбою в них самих, а саме - між образом "індивідууму" (особистістю в людині) і марксистським розумінням "колективізму", який у головах "соціалістів" завів суспільство (і веде) до тотальної колективізації, а, отже, душить свободу, яку вони, як європейці і демократи, визнають. Звідси - триваючі пошуки нового в соціалізмі, як то, "лейборизм", "шведський" чи "скандинавський" соціалізм і т. і.  Вірність такої оцінки "соціалістичних рухів" підтверджується захирілістю соціалістичних партій як в Україні (партія Мороза), так і де-ін-де, не згадуючи окремо про вічність "соціалістичних ідей" на общинному поприщі в колишній Московії, в імперській Росії та в сучасній РФ, де образ общини абсолютизується до незаперечного права вождя (вожака толку, начальника по службі, кормчого нації).
г) національний рух
Звісно, у наш час не йдеться про "націоналістичний рух" на кшталт "націонал-соціалізму" в Німеччині 1920-х - 1930-х років. Йдеться про політичні думки (партії), які присутні в країнах Європи та інших континентів та з допомогою яких, вважається, можна вірішити політичні і соціальні проблеми в період глобалізації економіки, політики. Однак, такі настрої сьогодні явно застаріли. Ні національна автаркія, ні національна гегемонія (шовінізм)не здійснимі вже тому, що вони ведуть до негативних наслідків. Сучасна економіка базується на тісній співпраці країн між собою, а люди і капітал (фінанси) мігрують туди, де умови існування сприятливі для розвитку. Приклад поєднання "національного" і "глобального" демонструє Європа, при тому, при живучості реакційних жанрів, наприклад у Франції (партія Ле Пен), в Угорщині (рух "йобік"), тощо. В Україні представником цього руху виступає ВО "Свобода", яка нині переважно на узбіччі політики, а в РФ ідеї "русского міра" намагається реалізувати корумпована влада і церква. Зазначимо, що національний гніт в імперіях завжди викликав протилежний ефект: представники пригноблених націй "торпедували" розвиток імперій. Це тим більш важливо підкреслити у вік інтелектуальної економіки.
д) християнство
У даному випадку мається на увазі не християнство, як релігія, а християнство, як носій, як рушійна сила політичних рухів. В Європейському Союзі необхіднісь "освячення" політики християнством демонструють політичні партії ХДС і ХСС в ФРН, Народна партія в Австрії. В Україні найближче до християнського демократичного політичного руху наблизилась БПП, нехай, поки що, через своїх лідерів. Важливо, щоб цей процес впливу моралі на політику усвідомлювали і сприймали партійні маси і виборці. З відновленням історичної ролі ПЦУ стає можливим утворення в Україні Християнсько-Демократичної партії "Солідарність".
є) екологічний рух
Екологічний рух в Європі виник у другій половині XX сторіччя, а набув ознак політичного спрямування (і значення) з входженням його представників в парламенти європейських країн. Цей рух формувався у надрах сіспільств як реакція на екологічні проблеми і вимогу членів руху щодо захисту навколишнього середовища від впливів шкідливих виробництв, від зловживань в сферах використання природних ресурсів і промислових викидів. Хоча з часом й ці  рухи не завжди могли діяти осторонь від корупції, їхнє значення для суспільств, безсумнівно, позитивне. Як і партії організовані за галузевим принципом (аграрна партія), екологічний рух не передбачав вибору між індивідуальною свободою і колективізмом в суспільстві. Так само програми аграрних партій не ставили на меті і не передбачали вибір між формами господарювання в сільському господарстві. В порядок денний фермерських рухів (акцій) виносились питання цін на сільськогосподарську продукцію, квот на імпорт продовольства і т. і. Зрозуміло, що представництво громадських рухів і галузевих партій в парламенті підвищує рівень його кваліфікації. Взяти б для прикладу питання кооперації в фермерському середовищі, питання успадкування власності чи продажу землі. Наприклад, сільськогосподарську землю не може купити людина, яка не має агрономічної освіти. Або, якщо фермер залишає необробленою якусь частину землі для звірів, птахів, то держава компенсує йому ці старання. 
2. ОЛІГАРХИ - МЕНЕДЖЕРИ - МАСИ 
В Україні зареєстровано біля 300 партій, але в країні відсутні партії класичного типу. Від імені партій, як правило, виступають різні "блоки", а насправді суспільство вводиться в оману. Класичні партії передбачають існування в країні розгалуженої мережі партійних організацій і осередків партій на місцях, регулярне проведення з'їздів партій, наявність секретаріату, звітність про діяльність і фінансові надходження та витрати, тощо. Партії, як правило, ведуть політичну і просвітницьку роботу, мають свої органи інформації. Всі члени партії (заодно і виборці) повинні знати не тільки соціально-економічну програму партії і виконувати її, але й впливати на партійних очільників. Щоб бути зареєстрованою у Мінюсті як загальнодержавна, партія повинна мати всі ознаки партії. І тоді в країні існувало би не більше десяти таких партій. До своєї реєстрації як всеукраїнська партія, група людей може виступати як місцевий рух різноманітних напрямків (захисту пам'яток історії, захисту природи чи захисту тварин). Але всі всеукраїнські партії, які потрапили в парламент і мають у ньому свою фракцію, стають парламентськими партіями і отримують державне фінансування. Такі партії, як правило, не стають сліпим знаряддям тіньових дільців, бо мають репутацію, яку бояться втратити. Так мало би бути.
Натомість в Україні, як бачимо, зареєстровано біля 300 партій і навіть невеличке балаганне "комеді-шоу" отримує можливість висувати свого "соліста" в президенти, або брати участь в парламентських виборах. Встановлений "заклад" для кандидата в президенти рівний 2,5 мільйонів гривень просто смішний. Таку суму може зібрати звичайний "цеховик", "злодій в законі", "терорист", "сепаратист", будь хто, - бо "має право". Суд над В. Януковичем "за зраду державі і клятві -(!!!)" - це не тільки суд над злочинцем, але й осуд виборчій системі в Україні, де президентом може стати отой самий "будь-хто". Порівняйте злочин Віктора Януковича, як екс-президента, за який його осудили на 13 років за реальну зраду держави і народу і вирок австрійського суду "14 років в'язниці" дівчині-активістці за заклик до тієї ж таки особи аналогічного змісту - "ввести війська" в Австрію, в її країну.  
При діючому законодавстві про партії і виборчу систему існує чимало спокус не тільки для ворогів країни, дільців, але й для внутрішніх "невдоволених своїм життям". Така ситуація в  політичному законодавстві дозволяє понукати країною й "ненависним олігархам". Для них не становить труднощів профінансувати групу рекетирів, перетворити їх в партію і вершити свої справи. При тому, без страху бути покараним, без страху втрати всього награбованого в цілій країні. Тому й гуляють по всьому світу втікачі з України. Більша частина політиків з числа рекетирів теж втече куди-небудь, як це можна спостерігати на прикладі "команди" Ніколая Азарова, а два-три "почесних членів" партій-невидимок під суд зовсім не попадуть і якось доживуть свій вік десь в Конча-Заспе. І так - по кругу, при кожній виборчій кампанії, при кожній зміні владної команди. А хіба зовнішній ворог не спокуситься цією можливістю використати турбулентність в стані сусіда? 
Ось чому, коли мова заходить про необхідність проведення реформ, то не в останню чергу реформи потрібні на рівні законодавства, яке регулює діяльність політичних партій, рухів, вибори, відповідальність партій і політиків за результати своєї діяльності. Звісно, було би добре, якби парламентарі своєчасно вносили б необхідні законопроекти і ухвалювали б потрібні закони. Але для таких своєчасних рішень потрібні не тільки підготовлені фахівці - юристи, економісти, політологи, наукові інститути, фонди - але й рішучі і вимогливі діючі політики. Разом з тим, досвід вчить, що недостатньо ухвалити закон, потрібно встановити сувору відповідальність за порушення положень Конституції і законів країни. Знову ж таки, звернімось до прикладу - так званого "закону Ківалова-Колісниченка". Історія русифікації України - не таємниця. Не є таємницею той факт, що в РФ українська мова знаходиться під забороною - жодної газети, школи, теле-радіопрограми з українською мовою не існувало і не існує. Цей закон теж став однією з причин виходу народу на Майдан. І тоді запитується: "Яку відповідальність за внесення цього законопроекту понесли його автори?". Хоч би для того, щоб не повторювалось зло. Маса запитань виникає у зв'язку з популізмом багатьох з кандидатів на посаду президенти і при виборах у Верховну Раду. Популізм, брехня, фейки, обман, некомпетентність - все це не повинне узвичаюватися, як неминуче зло. Інститути законодавства і судочинства існують як незалежні між собою гілки влади, але ці інститути не можуть бути незалежними від суспільства, від волі народу. Щоб всі "незалежні" гілки влади не забували про своій обов'язок, існує інститут гласності. Виборець при виконанні свого конституційного обов'язку має суверене право на чесну інформацію про кандидата в парламент чи кандидата на найвищу посаду в державі.У випадках порушення Конституції і законів можна говорити про недотримання державою і її інститутами прав і свобод членів суспільства в країні, яка хоче бути правовою державою ("Хартія прав людини" ООН від 10 грудня 1948 року).   
3. НОТАТКИ НА ПОЛЯХ "НОВОГО КУРСУ" БЮТ 
Резюме.  А що являє собою "Батьківщина" Юлії Тимошенко, як політичний рух? Які гасла написані на знаменах цього руху і до якого з політичних напрямків можна його віднести, якщо б оцінити обіцянки "нового курсу" і передбачити  наслідки реалізації обіцянок пані Тимошенко? Можна бути впевненим, що наслідком популізму була б ще одна 'венесуела' з мадам Хулією Мадурою на чолі. Можна також пригадати всі минулі "заслуги" прем'єрки (від бартерних операцій з Міноборони РФ до провалу підготовки до Чемпіонату Європи з футболу 2012 року в Україні; від "хі-хі" в Ялті аж до катастрофічних газових контрактів 2009 року) як свідчення її професійної негідності, вже не згадуючи про моральний бік справи. Однак, найбільша проблема, якщо не катастрофа, виникла б для України після провалу її 'нового курсу', що могло би призвести до громадянської війни в країні, до краху держави, як то сталося після війни 1649-1654 року та після підписання союзного договору 1922 року. Якщо оточення мадам "Хі-хі" плекає якусь надію на відновлення всіх коопераційних і торговельних зв'язків з країною-агресором, на відшкодування втрат і збитків, нанесених анексією Криму і війною на східному Донбасі, на відновлення східних кордонів завдяки "новому курсу" пані, то всі вони дуже жорстоко помиляються. Нерозуміння всіх причин і наслідків війни оточенням і персонально Юлією Тимошенко і є свідченням її професійної негідності як політика і моральної ницості, як людини. Як же з погляду сучасності виглядає т. з. "національно-патріотичний" БЮТ (за назвою пані Юлії Тимошенко)?
Перше. Наскільки багатозначним є сучасне плюралістичне суспільство в Україні, настільки ж нездійсненими є популістські обіцянки Хулії Мадури на адресу невдоволених, вирішити їхні проблеми за рахунок держави й інших, більш заможних. Іншими словами: не можливо збільшити загальний достаток, даючи найменш активній частині суспільства можливість жити не за їхніми доходами. Рівень життя 30% невдоволених мусить бути піднятим за рахунок трудової активізації цієї частини населення до рівня більш заможних. Не навпаки.
 Друге. Сучасні розвинуті постіндустріальні суспільства характеризуються, насамперед тим, що вони є суспільством масового виробництва. Хоча люди в таких суспільствах "на миру" часто діють за "масовими інстинктами" і піддаються у таких випадках політичним впливам, проте, сама ця "маса" складається з "індивідуумів" з певними матеріальними потребами і, що не менш важливо, задатками, без чого не можливе сучасне спеціалізоване суспільство у тому значенні, що єдина на майдані "маса" через місця своєї роботи, через виробництва (товари, послуги) пов'язана з сотнями і тисячами індивідуумів у світі. Політичні і державні лідери несуть персональну відповідальність за дієвість і результативність цих зв'язків. При тому, потрібно пам'ятати, що в сучасному постіндустріальному світі вирішальне значення мають не просто "зв'язки", а співпраця з високотехнологічними партнерами. Гарантом же та рушійною силою таких зв'язків виступають не слова "політика з косою", а економічний інтерес партнера. Можна, звичайно, пристати в "приймаки" до більш сильного сусіда, але у такому випадку не варто запитувати, "по кому дзвонять дзвони".
Третє. Сучасне постіндустріальне суспільство ззовні виглядає як прагматичне суспільство, але матеріальною основою такого суспільства слугує цілком ділова, інтенсивна економіка. В такій інтенсивній, основаній на спеціалізації економіці, крупні інвестиції циркулюють не завдяки "хі-хі" якої-небудь "мадам з косою". Технічний і економічний клімат в інтенсивній економіці не завжди вітатиме такі тенденції, як "свобода", "колективізм", "гідність", все те, що сприймається як "норма" на Майдані. Ці цінності захищаються не на мітингах в цехах, в конструкторських бюро чи в заводських лабораторіях, а виключно на законодавчому рівні в парламенті. А це означає необхідність знаходити спільну мову з опонентами в політиці, в економіці. Чи не тому пані Тимошенко, будучи прем'єр-міністром, провалила підготовку до чемпіонату Європи 2012 в Україні, коли будівництво важливих об'єктів опинилося під загрозою і ставилось питання переносу місця проведення чемпіонату в Німеччину?
Цей перелік причин і наслідків можна продовжити. Висновок, однак, очевидний. Мадам "Хі-хі", якщо зняти з неї накладну косу, врешті-решт виявиться простою Хулією Мадурою з дніпропетровського трамвайно-тролейбусного депо, а її "національно-патріотичний рух" в дійсності не репрезентує ні "націю", ні "патріотизм", бо являє собою охлократичну суміш невдах з громадського підворіття країни, отих самих 25% незадоволених, які існують нині в кожній нормальній країні. 
Скористаємось тут таким прикладом: в німецькій Саксонії рівень незадоволених своїм соціальним становищем сягає 29%. Кожен четвертий, отже, хотів би чогось іншого. Мій знайомий з містечка Філдерштадт, що в землі Баден-Вюртемберг, в кількох кілометрах від аеропорту міста Штуттгарт, не будучи прибічником жодної з політичних партій в Німеччині, скаржився на політиків і політику, говорив про корупцію на всіх рівнях - від Бундестагу до місцевих комун, - але кожен день після роботи приїзджав до свого гостьового будинку, щоб тут, у Філдерштадті, в прилеглій до дому майстерні щось виготовити. Вся його сім'я жила в сусідньому селі в гарному котеджі (спадщина батьків), а трьохповерхову секцію будинку у Філдерштадті він здавав в оренду відпочиваючим, або мандрівникам з інших земель ФРН. Незважаючи на обіцянки соціал-демократів, або лівих, на виборах він завжди голосував тільки за партію ХДС, бо вважав, що "німецьку економіку творить коаліція партій ХДС-ХСС, а соціал-демократи здатні тільки роздавати створене іншими, тому й корупція у них завжди вища". Ось такий він, німецький буржуазний "індивідуаліст", якому не чужі ні власний економічний інтерес, ні загальнонаціональний економічний колективізм.
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень