ЛОГІСТИКА І ЛЕКСИКА ПРАВДИ
1. FIRST TO DOUBT, THEN TO INQUIRE, AND THEN TO DISCOVER   
"Всі, хто нічого не знає і знає, що нічого не знає, мені ліпші, аніж ті, хто нічого не знає і не знають, що вони нічого не знають" (Словограй). Гра слів, подібна до наведенної, виникла не спроста, а як підсумок спостережень і результат досвіду. Водночас, не всім і не завжди можна послуговуватися сократівським "Я знаю, що нічого не знаю". Сумлінний науковець, все таки, не може не володіти знаннями за межами його власної дисертації та знаннями в суміжних наукових дисциплінах, адже сучасні науки все більше і більше інтегруються.
В історіографії, поряд з археологією і архівістикою, як допоміжними історії дисциплінами, важлива роль належить історичній лінгвістиці. Розглянем для прикладу терміни типові для твариництва в його першооснові: поділ тварин на самців і самок. В авестійській мові існує термін "veresna" - "чоловічий" і "veresni" - "самець, племінний баран". Аналогічні форми можна знайти в грецькій мові: "εωερσε" та "ερσαι". Сутність цих слів двоїста: в однині вони означають "дощ, роса", а в множині ці слова стосуються тварин; до них відноситься латинь "verres" - "кабан" (самець). В литовській мові "versis" - "теля", а в латиській мові "versis" - "бик, віл". Всі ці форми пов'язані з дієслівним коренем "wers-", який знаходим в санскриті як безособове дієслово "varsati" - "дощити". 
"Ну й що з того?" - запитає вас історик, не думаючи над  тим, що в українському календарі перший осінній місяць має назву "вересень", а природним явищам випадіння роси і дощу присвячені назви рік "Рось", "Раставиця", "Роська", "Мжа", "Кропивня". Можна нагадати паралелі в грецькій мові: в однині "δροσος" - крапля роси (роса, волога), а множина слова "δροσος"  - все ніжне, молоде, народжене тваринами. В українській мові небесна "роса" звучить у словах "по-росна", "впо-роситися", "по-росята", "по-росль", тощо. Така сув'язь - "wers" /vers/ - дощ, як оплодотворяюча волога, і "ers" /hersai/, або "psakas" - дрібний дощ (мжа, росяний дощ) та "psakalon" - новонароджене дитя тварини, транспонують первісне сприйняття "дощу" як оплодотворяючої вологи і поняття продуцента. Всі ці образи існують з глибокої давнини - у Гомера (Одісея, 9, 222), їх можна знайти у Есхіла. А вчений історик мав би поцікавитися, що означає санскритська основа назви Дніпра - "d`nipa" (напувати) та його грецька назва "Бористен" (годуючий), як і ім'я "Даждь Бог" (дає нам "хліб насущний").  Що ж до назви місяця - "вересень" ("verres" - "Sus scrofa"), то восени у  самців цих тварин розпочинається гон, а молодняк народжується через 120-140 днів. Звісно, тут мовиться не про зоологію, а про історію мови і відзеркалення у мові культурного світу минулого.
Інший приклад - нерозуміння вченими істориками і філологами тексту геніального твору старожитньої української літератури - "Слова о полку Ігоревім", лексики укладача списку "Баварського географа", не згадуючи лексики Геродота у відношенні до етнографії Скіфії-України. Так, більш як у п'ятидесятьох випадках академіки Ліхачов (література), Рибаков (археологія), Залізняк (філологія), не згадуючи поетів Майкова, Заболоцького та інших, не тільки не зрозуміли оригінального тексту "Слова о полку Ігоревім", але й внесли у свої "патріотичні переспіви" чимало помилок у майже документальний текст про похід князя Ігоря на половців. Наведемо тут окремі приклади невірного сприйняття академіком Д. С. Ліхачовим історичних образів з XII сторіччя, коли автор, а значить і суспільство в Україні ще пам'ятали, що означав образ України, як "Земля Трояня" - "Земля Віри". Академк АН СРСР цього вже не знає і тому вислів "в тропу Трояню" ("стезю віри") він тлумачить словами про "тропу Трояна"; вислів про адміністративний устрій України "були віці Трояні" тлумачить як "були века (століття) Трояна". Академік АН СРСР чомусь сприйняв німецьку основу "Treue" /troye/ - "віра", "вірність" як особове ім'я якогось божества - "Трояна", що цілком не вірно. Так само й назву населення Сіверської землі - "урими" -, яка у автора означає "огнищани", академік чомусь трансформував в топонім "у Римова". Наслідком незнання лексики стало перетворення назви "чернігівські билі" ("чернігівські січовики", бо в старонімецькій мові "billi" - сокира, бердиш) у назву "чернігівські бояри". Вислів автора "помста шароканя", що означає"військова помста" (старонімецькою "Schar" - "військовий загін") перетворився на "помсту за Шароканя". І зовсім не зрозуміло, як можна набіги половців з метою грабунку ("а погані самі побєдами нарищуче на Руську землю")називати сучасним  значенням слова "побєда"? Академікам важливо було би знати, що старослов'янське дієслово "bediti" мало значення "примус", "насилля", як і "beda" означало "терпіння, нужда". Хіба можна назвати "побєдою" вимогу "давати по бєлі з двору", себто, віддавати розбійникам дівчину ("bella" в латинській мові означає "красуня" - "дівчина" з відтінком "дочка")? Чи не так і сьогодні - називають агресію проти України "побєдами", хоча потрібно називати соромом! Все має бути названим правдиво, а не на догоду забракованому у свій час і тому збожеволівому "бійцю невидимого фронту".
Тому важко зрозуміти тих вітчизняних вчених, які, наприклад, вивчають скіфський період історії, але ніколи не ставили питання, що означає назва "скіфи", тих вчених, які пишуть про гуннів, не знаючи значення назви "гунни" і т. і. У таких випадках, мабуть, завжди варто поцікавитися, хто з хронографів першим вжив ту чи іншу етнічну назву, якою мовою він користувався, чому вжив саме таку назву. Ці питання залишаються актуальними і сьогодні. Наприклад, в сучасному Києві на лівому побережжі Дніпра знаходиться житловий масив "Троєщина", який успадкував свою назву від назви села "Троєщина" і села "Вігурівщина". Перша з цих назв була утворена від лексеми "Treue", яка існує в сучасній німецькій мові і засвідчена в усіх германських мовах, а друга назва утворена від староанглійської лексеми "wig"- "боротьба" зі значенням "свята справа", або "святе діло" (те, що освячено). Так, те ж таки "wig"  в староверхньонімецькій мові "wioh" - святість, старосаксонське "wih" - храм, готське "weihs" - святий. Таким чином, назва "Троєщина" як "Treue" (віра, довіра, повага, товариська вірність, стійкість) і "Вігурівщина", як "wig" (wioh) певним чином пов'язані між собою (для порівняння: село "Вігошів"). Яким саме чином - предмет дослідження вченого історика, лінгвіста, археолога. Це тим більш важливо, що в "Слові о полку Ігоревім" земля України названа "Земля Трояня" (віці Трояні, жереб Трояні, стезя Трояні). До того ж, назву "Троєщина" в Києві можна порівняти з назвами "Тройхтлінген" (Баварія) чи "Тройсдорф" на південь від Кельна (на північ від містечка "Зігбург"). Вони - аналоги назв на Лівобережжі Дніпра-Славутича. Відповідю на запитання про зв'язок між назвами може бути одне: на місці Троєщини і Вігурівщини розташовувались козацькі стадниці чи села, або ж, угіддя козацької старшини, названі в пам'ять про Січі. Дивись статтю "Chrysa" та "Herros" на сайті "Чтиво".  
Отже, прослідкуймо, як на протязі майже двох тисячоліть, від легенди про перших братів-скіфів до написання "Слова о полку Ігоревім" змінювалася назва роду старшого з перших скіфів "Ліпоксая", ім'я якого вказує на "молитву", як і назва роду "авхати" (в грецькій мові "λιπ", "λιπα" просити, або "молити", а "αυχεω", "χατεω" - надіятися, бажати, жадати, хотіти, як акт молитви). У Йордана "авхати" названі "венети" (від санскриту "ven", "vene" - жадати, просити, хотіти, любити) та "анти" (від грецького "αντη" - молитва). В списку "Баварського географа" люди молитви названі "черіяни" від дунайської латини "cere" - просити, жадати. Автор "Слова о полку Ігоревім" називає "Троєщиною" всю Україну: "Земля Трояня", "Земля віри". Чому б авторам підручників з історії України не пояснити школярам ці елементарні факти! Чому б краєзнацю Карпат не пояснити, що назва "Пістинь" означає не "пустелю" чи "пустинь", а утворена від грецького слова "πιστις" - віра, довіра (латинь "fides" - віра, Fides - богиня вірності). 
Легенда про перших братів-скіфів, записана Геродотом від "скіфів", згадується в "Повісті временних літ", в якій імена братів зберігають ті ж самі значення: старший Щек, середній - Хорів, молодший Кий. Без сумніву, ім'я "Щек" має староукраїнську основу "щекати" - лаяти (щекар - ляючий, щекання - ругання). В ряді джерел ім'я "Щек" записувалося "Руговіт", або "Руга", при тому, що дієслово "ругати" є синонімом до слова "лаяти", а в дунайській латині слово "ruga" означає "молитва". Містом Щека можна вважати "Галич", оскільки санскрит "gali" має аналогічне значення: докоряти, ругати (лаяти). Біля Львова про образ старшого з братів нагадують топоніми "Щеків", "Щекарів", а в християнському іменослові - "Юр", або ж, "Святий Юр" (від французького "jurer" - журити, божитися). Храми Святого Юра існують на Галицьких землях. Святому Юру була присвячена назва міста "Юр'їв" біля витоків ріки Рода, нині - Рось), як і титул Ярослава Осмомисла - "Галицький" (Корибут). Таке значення має прізвище українського князя "Острозький" ("Oss-tro" - Свято-Мисленський, Осмомисл, де грецьке "οσια", "οσιος" - святий; північне "oss" - бог, божий; шведське "tro" - думка). Це прізвище (Oss-tro) нагадує також про значення "Земля Трояня" - Земля Віри" (в  німецькій і в шведській мовах лексеми "Treue" - "tro" тотожні). Яскравим прикладом молитви наших предків слугує молитва Ярославни в "Слові о полку Ігоревім" - Ярославна молилась аркучи, себто, "докоряючи" (богам). Дієслово "аркучи" вжито автором від грецько-латинського "ara" (αρα) - проклинати, дорікати. Про давнє значення дієприкметника "аркучи" сьогодні нагадує назва мису "Аркона" на півострові з назвою "Рюген" (нині - ФРН): латинське "ara" - грецьке "αρα" та німецьке "rügen" означає "лаяти" ("щекати" в імені "Щек"). "Докори" в молитві збережені не тільки у назві міста "Галич" та "Галиччина", або "Аркона", "Рюген". Таке ж значення має назва міста "Цвікау" (від українського "цвікати" - дорікати, говорити дошкульно), селищ Щеків, Щекарів на Львівщині, рік Корба, Андоба на верхній Волзі - біля Ярославля (сюди переселилась частина галичан та тиверців), тощо.    
У відношенні скіфів метропольної Скіфії в "Історії" Геродота вжита назва "паралати". Інша їхня назва - "царські скіфи" - зовсім не означає якоїсь антропологічної, майнової, станової відмінності цього роду від "родів" двох інших братів (авхатів, траспіїв чи катіарів), а тільки вказує на політичний характер землі молодшого з трьох братів правителя Скіфії Колаксая - "Ексампаїс" (Провідна земля) - Метрополія, Головна частина країни (див.: "Історія", книга IV "Мельпомена", §§ 5-6 та §52). Саме тому історик Геродот називає населення метрополії "царськими скіфами". Кожен з більш менш підготовлених читачів може знайти і прочитати опис України-Скіфії Геродота. Для дослідників важливою є соціальна термінологія, вжита "батьком історії" Геродотом, як свідчення того, що опис Скіфії належить Україні та ії історії і географії.
В основі назви "паралати "Геродот використав латинь. Наведемо значення відповідних латиських слів: "pario" (paris) - народжую, "parior" - народжуюся, partus (parta, partum) - народжений, "partus" - народження, "partor" - родич (батько), "paritura" (partio. partunis) - народження, "partudo" - народження, "parturio" - народжую. Цікаво, що латинь "pari-"  близька грецькому "peos" (πηος) - свояк (родич), а грецьке "peos" в "Іліаді" Гомера якраз етимологічно близьке грецькому "philos" (φιλος) - філа, рід, як би, "здружений" (товариш); себто, таким стає, наприклад, зять; його родина рідниться з родиною його дівчини через одруження, або ж, через сватівство. Саме такий образ несе у собі вислів автора "Слова о полку Ігоревім" - "Сватів споїли, а самі в землю Руську лягли". 
В мові хеттів слово "parai" передає значення "родичі" ("pareo" - родити). Друга частина назви -"latus" - в латинській мові означає "широкий", "просторий", "несений". Композит назви "Paralatus" - "Родонесучий". Таким чином, назва "паралати" могла бути пов'язана як з назвою міста "Родень" ("Родня", готською "Апі" - земля-рожаниця), так і з хліборобством. Місто Родень в давнину знаходилося побіля гирла сучасної ріки Рось (прадавня назва ріки  Рось - Рода). Суттєво, що назва "паралати" замінена Геродотом на нову назву - "будини", яка синонімічна попередній назві "паралати" (стаття автора "Будини" Геродота - поляни"). В списку "Баварського географа" рід "паралатів" (полян) названий "сіттичі" (sitte, satt), що має аналогічне значення - "жити", "проживати".
Як доказ від супротивного, можна навести санскрит, в якому слово "par" передає значення "виконувати" (наприклад, заповіт), або "para" - минулий, раніший (старий), довершений, вершиний. Друга частина назви "паралати" - "lato"- в санскриті слугує технічним терміном для передачі презенса (теперішнього часу). Однак, як бачимо, значення імені "Колаксай" (латинь "colo" має ряд значень: жити, проживати, обробляти, доглядати, славити) і назва його роду "паралати" співпадають не з санскритом "para", а  з латинською лексикою, бо на основі латині назва "паралати" передає знайоме значення "проживаючі в рідній землі" - "українці", або назви "поляни" від грецького"πολευω" - жити, проживати, орати; "πολιας" - рідна земля, головна частина країни. Зауважимо, що легенду про перших скіфів Геродот відносить у час не менше, як тисячу років до написання "Історії" (V сторіччя до нової доби), тобто, приблизно до 1200-1240 років до нової доби (до подій Троянської війни). Як тут не згадати, що хети називали Трою "Vilusha", а греки - "Φιλιος" - "Дружківка" (Дружелюбівка). Останні назви існують на козацьких землях України. 
Що стосується козацьких назв "траспії і катіари" у Геродота, то у наступні тисячоліття їхніми синонімами стали назви "альтціагіри" (в "Гетиці" Йордана), "масеї" (валійське чи карійське "mas" - бог; "масеї"  богунці, дівуни, або дівиці) та "масагети" (пор.: "гетьманці"). В списку "Баварського географа" козацтво назване "стадичі"  в основі назви вжито шведське слово "stadd" - бути в дорозі, як і шведське "kosa"у назві "козаки" - дорога). Як пояснено у статті "Herros" (дивись на сайті "Чтиво"), назва "катіари" означає воїнство: "січовики". Воїнство в давній Україні очолював середній з перших братів-скіфів на ім'я "Арпоксай", в основі якого вжито грецьку основу "αρπη" - хижий птах: сокіл, яструб, коршун і серп (грецьке "αρπαςω" має значення "схоплювати", "брати штурмом". Біля Переяслава-Гелона про птаха з назвою "αρπη" нагадують назви озера і ріки "Супій" - так в староукраїнській мові називався яструб, який супроводжував військові колони: "супій" - vultur, vulturio. Як тут не згадати добрим словом наших предків, які залишили нам у спадщину історію записану у прадавніх назвах!   
2. ХТО ВИМАГАЄ ПРАВ, ПОВИННЕН ШАНУВАТИ ПРАВО
Міжнародне право, систему якого творять статути міжнародних організацій, конвенції, або міжнародні угоди, акти та хартії, має пріоритет, зверхність над внутрішнім правом окремих країн. Ця субординація міжнародного і внутрішнього права має величезне значення для підтримки світового порядку. Шлях до усвідомлення необхідності такої субординації був тривалим і складним. Відмова окремих країн від цього порядку, що ми спостерігаємо нині, означає не що інше, як руйнування основ міжнародного правопорядку, співіснування та співробітництва народів. Але, кожний народ усвідомлює самого себе і своє існування в системі міжнародного правопорядку через історію. Якщо ж оглянутися на якість вивчення історії України в українських школах і вишах, то прийдеться константувати значний брак в історичній освіті народу. Звідси й постає чимало проблем в захисті інтересів України, як прадавньої держави, про що свідчать Державний герб і Державний прапор України. Хіба ж не сказано у Геродота, що "скіфи найбільше шанують правлячу Гестію, землю-роду Гею та наглядаючу за мораллю богиню молитви Аргімпасу? Хіба не засвідчив "батько історії", що володаря Тризуба Посейдона-Стрибога, бога вітрів, рік і океану, "шанують тільки царські скіфи"? Чимало країн світу можуть тільки позаздрити українцям-скіфам за увагу до історії і географії України самого "батька історії" Геродота.
Старовинна назва столиці України "Київ" утворена від грецького слова "κυεω" (нести плід, нести зачаття). У персів птаха "кия" характеризується "родючістю" - "плодовита". Перська лексема "kyi" означала також "главу, старійшину роду". Додамо ще одну важливу річ: в давньоєгипетській і в давньогрецькій міфології (Мойсей, Піфагор, Олександрійська школа) число "3" означало "розмноження"; в грецькій мові це "αυξη" - зростання, ріст; "αυξανω" - примножувати, збільшувати, зміцнювати, прославляти; в німецькій мові "wachsen" - рости. Саме Тризуб, як знак Посейдона-Стрибога, символізує образ розмноження. Посейдон, як владика морів і океану, бог вітрів, часу (календаря - sic), чисел (Числобог) і думки (Мислич) в "Одісеї" і в "Іліаді" Гомера названий "невтомним" і "мужнім", "лихим". В християнстві на місце Бога Місяця приходить Іоанн Предтеча - Іоанн Хреститель (Іван Купала). Небесний Місяць, як знаємо, сходить "ярим", а перед ранком "сивіє", "блідніє" - "виснажується" (бо невтомно працює). У березні, місяці Посейдона як "Великого Березного", природа (флора і фауна) пробуджується до розмноження. В давній міфології Посейдон - брат богині Місяця Артеміди, богині молитви і тому, як дядьку, йому присвячена назва  ріки"Стрий". Стрибог -  невтомний трудівник. В "Історії" Геродота він дуже вірно названий "Фагімасад". В основі імені вжите англійське "fag" яке має значення "невтомно трудитися", "mas" - бог. - у назві міста "Перечин" (завжди щось "чинить"), або, у назві села "Актове" побіля ріки Мертвовід, у назві якого вжита латині "act", "acta" - "діяння", "чин". Недалеко від названих поселень знаходяться назва "Тершів" (латинь "ter-" - трикратний) і назва "Трикрати" . У Франції існує назва міста "Тріанон" (грецька назва Тризуба).Символіку Тризуба в Україні творять також ріка Дніпро (з притоками Десною і Прип'яттю), ріка  Синюха (з притоками Куниля і Вись), ріка Мертвовід з двома притоками у верхній частині русла.  
Відтак, перед нами відкривається можливість зрозуміти християнський образ Діви Марії з Дитям, як образ "Берегині роду і життя". Символ "розмноження" і "оберега роду" втілює Тризубець Посейдона-Стрибога. Київ, як Зачаттєвське місто, знаходиться в основі Тризуба, що творять Дніпро і його притоки Десна і Прип'ять. Назва ріки "Десна" присвячена Святій Богородиці Пирогощій, як Державній Богоматері, а назва ріки "Прип'ять" присвячена Богині молитви. У Москві образ Тризуба творять Зачаттєвський монастир (раніш - Церква Зачаття, яка стояла на місці, де нині знаходиться Храм Спасителя) і "вістря" обабіч вулиці Остоженки - "Пречистенська набережна" і вулиця "Пречистенка" (на честь Пречистої Діви). В роки радянської влади "пречистенська набережна" і вулиця "Пречистенка" називалися "Кропоткінськими" від англійського слова "crop" - "зерно", "урожай". Побіля вершині цих вулиць знаходяться назви "Зубівська площа", "Зубівські" вулиця і провулки. В давнину цей район Москви мав назву "Києвець", знаменуючи собою "Древо життя" - "Ξυλον της Ζωης" (Новий Заповіт). Цей образ несе у собі вислів автора "Слова о полку Ігоревім" - "Мислію по древу". Життя - вічне. І тому образ Тризуба присутній у ріки Синюхи з притоками Куниля (нині Гірський Тікич) і Вись (Вишня). Образ Тризуба існує біля ріки Мертвовід, у якій предки ховали своїх героїв. Існує свідчення, що в перекритому руслі ріки Мертвовід похований Аттіла, "вождь гуннів". Образ "вознесіння" символізує топонім "Вознесенськ", а про Тризуб справа від ріки нагадує назва "Трикрати", яка повторює латинізовану форму  топоніма "Тершів", що знаходиться біля витоків ріки Дністер (латинь "ter-" - "трикратний"). Там же, біля гирла ріки Мертвовід знаходяться два топоніми присвячені птахові"Ворону" (Галці) - Воронівка і Ракове (німецьке "Racke" - "Dohle"  - галка, ворон, а в санскриті "raka" - період повного Місяця). Згідно з древньою міфологією Ворон зустрічає воскреслих, які виходять з-під води.
Додати варто, що й назва "Відень" означає "Життєдайний". Назва утворена від іспанського слова "vida" - "життя", "буття", "існування". Образ "зачаття" і "життя" несуть у собі столичні (метропольні) назви "Женева" (європейська назва"Genf" - від грецького "γεν" - родити, або рід), "Юлин" (нині - Берлін; "jul" - родити, зачинати), "Стокгольм" (староанглійське "stock" - рід і палиця) та низка інших первісних столиць, як ось, Київ та Кіото, Кіто.
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень, Австрія