Last saved by: user

ХРЕЩАТИК - ШЛЯХ МОЛИТВИ. ХРИСТИЯНСТВО В УКРАЇНІ
В Україні люди завжди називали і нині називають себе «християнами». Сприйняття такої назви ніколи не було формальним. Для селянина, для воїна-козака, для священника християнська віра завжди була чимось більшим, аніж, наприклад, «національний мир» чи «професійне братство». Козаки вмирали за віру християнську. Навіть, у XIX сторіччі Микола Гоголь був змушений переписати свою повість «Тарас Бульба» тільки тому, що вжив у первісній редакції повісті вислови «народ християнський», «за віру християнську». Йому було рекомендовано замінити такі вислови на «віру православну». Для українців Буковини, Галичини, Подолії, Волині, Київщини і Сіверщини, для козацьких полків Гетьманщини і Січі іншої віри, крім християнської, не існувало. «Ми – християни», «ми – народ християнський» - саме так думають і так говорять герої художніх творів Тараса Шевченка, Лесі Українки, Івана Франка, Михайла Коцюбинського, Ольги Кобилянської, Леся Мартовича та інших письменників України. Християнська віра в Україні має давню історію. Дуже важливо бачити й історію віри, розпочинаючи з доби Геродота: 
1.	Ім’я старшого з трьох братів скіфів «Ліпоксай» вжито на основі грецької мови і означає образ «настійно молитися» («λιπ», «λιπα», «λιπαρεω», «λιπαρης», «λιπαρεριη» - молитися, просити).
2.	Назва роду Ліпоксая «авхати» вжита на грецькій основі «αυχεω», «χατεω» - мати надію, або надіятися, говорити, думати, прагнути, хотіти; для порівняння назви «Жденієво», «Хотин».
3.	Такі ж значення (просити, молитися) мають назви «венети» (на основі санскриту), «анти» (на основі грецького слова “αντη” – молитва); «аріяни», або «оріяни» - на основі грецького «αρα», латинського “ora” – молитва; назва «християни» на основі грецького «χρη», «χρησω» - просити, молитися. Від грецького слова «χρη» - «χρηςω» грецький письменник IV сторіччя Євсевій дає землям західного Причорномор’я назву «Хриса». При тому, потрібно зауважити, що в грецькій мові значення «бажати», «хотіти», «жадати», «просити» передає «χρη», «χρηςω», а грецьке «χρυς» - золото. Тому не тільки тепла жовта барва горіння крайнеба при заході Сонця визначає барву Богині Молитви (Луни), але й співзвучна грецька назва «золота» - «χρυς». Характер давньої молитви у назві «Хриса» характеризує також санскрит “hri” – соромити, докоряти, стидити, як от в іменах «Корибут» (Rugoruni), «Шемяка» (Стидливий) від німецького «schämen“ – „sich schämen“ - соромитися.      
4.	Влесова Книга передає назву «просичі» і пояснює: «Ми своїх богів не просимо, а славимо». Характер Молитви зберіг автор «Слова о полку Ігоревім» в зображенні молитви Ярославни. Ярославна молиться, «аркучи», себто, «молиться з докорами» – «соромить» (у зверненні до Стрибога, Дніпра Словутича і до ясного-преясного Сонця). 
5.	Ярославна в Путивлі на заборолі «зегзицею-незнаєм ране киче». Вранішня молитва Ярославни характеризується словом «киче» - «щекає», себто тим же значенням, що передає грецьке слово "αυχ«ω" у назві роду Щека-Ліпоксая – говорити, думати з відтінком докору, «аркучи». Єфросинія Ярославна названа «Зегзицею» від німецького слова “sehen” – видіти, бачити, а так, «Наглядаючою за мораллю», названа богиня Молитви Оранта.
6.	Християнство в Україні, як бачимо, на протязі віків було стражденним, в основному тому, що межувало з варварством. Чи не першим зобразив цей конфлікт варварства і цивілізації Овідій в його «Метаморфозах», в сюжеті, який став основою творчості для митців наступних поколінь. Це сюжет про «битву сватів» (згадаймо про містечко «Сватове» на сході України) між лапіфами (тавро-скіфами) і кентаврами (гіппоподами). Лапіфам допоміг Тесей, який прогнав кентаврів. В «Слові о полку Ігоревім» теж згадано «сватів» - «Сватів споїли, а самі в Руську землю лягли». Боротьбу варварства проти християнства зображена і в Києво-Печерському Патерику (31). В повісті Миколи Гоголя «Страшна помста» триваючий конфлікт зображено у главі VIII . Конфлікт варварства і цивілізації триває і нині, в його основі – агресивність варвара проти християнської свідомості.   
Важливо відзначити етапи поширення раннього християнства серед народу України, які пов’язані з діяльністю місіонерів з Іспанії (згадаймо тут іспанську назву містечка «Пацканьово» в Закарпатті, що поряд з селищем Анталовці і рікою Молитви Латорицею). Одним з них був Мартин Бракарський. 
Мартин Бракарський народився в Панонії між 510 і 520 роками, мандрував до святинь на Сході, а в 556 році став єпископом міста Браги (римська назва – Бракара) в Іспанії, де був церковним ієрархом загалом 20-25 років. Він був відомим богословом, написав не менш 5 трактатів, перекладав на латинь грецькі богословські книги, а тому епітафію на його честь, написану у 558 році для церкви, збудованій в Бразі (Бракарі), можна вважати достовірною. Ось уривок з тексту цієї епітафії: “Immanes variasque pio sub foedere Christi adsciscis gentes: Alamanus, Saxo, Toringus, Pannoniius, Rugus, Sclavus, Nara, Sarmata, Datus. Ostrogotus, …”. Серед названих полінонімів назва «Rugus» стосується галичан, бо дунайська латинь “ruga” (молитва) передає назву «анти» (грецьке «αντη» - молитва, як і санскрит “gali” у назві «Галич» (молитва з докорами – т. з. «аріанство»); назва “Sclavus” – ”буковинці”; назва “Nara” (латинь “narro” – говорити, сказати) – словаки; назва «сармати» - про козаків. Епітафія Мартину Бракарському свідчить про поширення християнства серед населення Буковини, Галичини і Волині до Подніпров’я («анти» жили між Дністром і Дніпром до Чорного моря), а тому можемо тільки здогадуватися, чому «склавіни» у VI-VII столітті масово селилися в Саксонії, Тюрінгії, аж до Баварії – це була втеча від переслідування християн з боку тогочасних старовірів. Як це відбувалося описувати не потрібно. Спонукою «боротьби з грецькою вірою» завжди була можливість пограбувати майно працелюбних і доброчинних християн. Отож, продовжимо.     
Якщо від останніх років життя Мартина Бракарського відняти роки проживання в Іспанії і рік-півроку його мандрів до святих місць на Близькому Сході, виходить, що віра Христова прийшла на українські землі біля 530 року від Різдва Христового. Чому важливо знати перші роки переходу від аріанства до християнства в Україні? Річ у тому, що свідчення про духовну місію Мартина Бракарського пояснюють нам історію України у світлі християнізації. Так, у 993 році Київський князь Володимир, як зазначено в Літописові, «ходив на уличів і хорват», а у Києві поставив дерев’яні скульптури древніх кумирів? Чи не було це фактом боротьби з християнством? Окрім того, в Києві було спалено християнський храм Святої Марії, збудований княгинею Ольгою. Ярослав Мудрий тому й названий «мудрим», що зумів втихомирити противників, посвататись з королями Швеції, Німеччини, Угорщини, Франції, Візантії. При Ярославі Мудрому церква Святої Діви Марії стала називатися Церквою Святої Софії – в Києві, Полоцьку, Новгороді. По суті, утвердження християнства, як державної релігії в Україні, викликало спротив не тільки місцевих киян, але й старовірів з північно-східних земель, де ще досить тривало існували старі «звичаї і обичаї». Про ці процеси можна прочитати в «Києво-Печерському Патерику» і в невизнаній «Влесовій Книзі», аматорському зображенні тогочасної дійсності. У 1237 році знову гостро постало питання переходу всієї Україна в лоно західної християнської культури. Нашестя Золотої Орди (Залєської Орди) у 1240 році призвело до руїни України. Люблінська Унія 1590 року стала етапною в християнській історії України. Бог Єдиний. Немає і не може бути жодних «право-» чи «лівославних» у вірі Христовій, чим би не пояснювався такий розкол в Християнстві. Християнство – віра Вселенська. Назва «Унія» означає не що інше, як «Єдність». Важлива ще одна особливість. Якщо б пояснити назву «Україна» на основі санскриту “Yuk-rayi”, то санскрит “yuk” означає “спільність”, а санскрит “rayi” означає “добро” (благо, багатство). Отже, назва «Україна» несе у собі образ «Спільне благо», або на латині “Res publica”. Таким чином, образ назви «Україна» можна передати на українській лексичній основі - «Україна», на грецькій - «Ουκρανια», або ж, «Ουκραїνα» (Держава) та на основі санскриту “Yukrayina” (Республіка) – «Спільне благо». Саме такі значення несуть у собі назва «Земля Трояні», готська назва “Gutpiuda” (Народне добро) та литовсько-польсько-українська назва держави «Річ Посполита» - «Спільне Благо». Як бачимо, на протязі всієї Історії України український народ обороняв РЕСПУБЛІКАНСЬКИЙ тип держави, будь то з Литвою і Польщею, будь то з російськими царями чи з большевиками та з іншими авторитарними утвореннями. Республіканські устремління України щораз зустрічали тоталітарні потуги «партнерів». Микола Гоголь в своїй повісті «Страшна помста» показав у що виродилось «побратимство» Івана і Петра. Все це важливо пояснювати тим, хто проголошує гасла типу «Вмєстє ми сільнєє», вбачаючи в отому «вмєстє» - «всьо мойо».
Згадаймо ще раз назву України як «Земля Трояні» «Слові о полку Ігоревім», яка без сумніву означає образ «Земля Віри» (“Treue”, tro” – “віра”) та назву Задунайської Січі «Трофеум Трояні». Якщо грецьке “τροφη” має значення «попас» і «винагорода», то друга частина назви може бути замінена висловом «Дружина», адже слово “Treue”, крім значення «ВІРА», несе у собі також значення «вірність», «узи товариства», значення, які можна передати словом «Товариство» - «Спільне благо», або значенням “Res Publica”, тобто «Трофеум Трояні» це і є «Спільне благо» - «Козацька Республіка». Таке значення мала й «Дубровницька республіка» в Хорватії та давня Троя (Іліон) біля Боспору між Чорним морем і Егейським морем (раніш Егейське море називалося «Карпатським»). У назві моря «Егейське» можна прочитати німецьке слово “Ehe” – «одруження» («Асоціація» - «подружня вірність»). Розуміння назв дає нам можливість зрозуміти назву ще однієї ріки, вказану Геродотом в описі України-Скіфії. Це ріка з назвою «Оар», яка тече в Меотиду (Азовське море). В грецькій мові слово «οαρ» означає «дружина» - жінка. Однак, слово «οαρ» виникло від кореня «αρ» у значенні «αραρισκω» - ладити, єднати, звивати («звиваючи слави обопіль сего времені» в «Слові о полку Ігоревім»), а «οαριστης» – «товариство». Отож, назва ріки «Οαρ» присвячена Богині, яка єднає і, відповідно, - військовій дружині. Таким чином, назва ріки «Оар» відкриває нам локалізацію військових дружин України на сучасній Кубані, зокрема, на Таманському півострові, де знаходилась Фанагорія-Пірогоща, себто, козацька «Тьмуторокань». В «Гетиці» Йордана теж зазначено, що одне з місць військових дружин було на болотах біля Меотиди, друге – на нижньому Дунаї («Трофеум Трояні»), а третє – знову в Скіфії, біля Чорного моря. Тут, на Тамані і Тузлі українські козаки приносили свої пожертви своїй Богині (латинь “tus” у назві «Тузла» означає «курити благовонія» - «курити ладан») і тому чернігівські козаки, які несли тут свою службу назвали своє село «Ладанка», київські козаки назвали своє поселення «Куренівка», подільські козаки – «Куриливці», а на Одещині образ «Тузла» отримав назву «Раухівка» (“rauchen” – курити, диміти). 
Так в Україні органічно поєднані ЧАС і ПРОСТІР, ІСТОРІЯ і ГЕОГРАФІЯ, ДУХОВНІСТЬ і ЗВИТЯГА, ПРАЦЯ і ХРИСТИЯНСЬКА ЛЮБОВ. Тому й дивно, що нинішнім українським політикам ніби зуби зціпило, ніби звело щелепи – мовчать на всі зазіхання сусідів -  на території, на історію, на істину. Невже «права» 2% бандитів на сході Донбасу важливіші прав 63% українців-християн Кубані чи Слобідської Україїни?                 
Оксентій Онопенко, Відень, Австрія