DOMUS DOMINI: ТРИЄДИНА УКРАЇНА
ЗЕМЛІ І НАЗВИ НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ-СКІФІЇ  ВІД ГЕРОДОТА ДО НЕСТОРА ЛІТОПИСЦЯ
В дохристиянську добу в грецьких і римських історико-географічних творах про Україну практично відсутні питомо українські назви і імена. Чому так? Тому, що ці твори писалися  тогочасними грецькими і риськими істориками, які пояснювали своїм читачам географію та етнографію чужих для них земель. Як пише Йосип Флавій, греки ввели правило, згідно з яким назви та імена правителів інших земель повинні були писатися на грецькій мовній основі з приписом суфіксів і закінчень на лад мови автохтонних народів. А тому географічні назви, імена правителів України (Скіфії), поземельні назви місцевого населення ("залежно від місць проживання" - так у історика Йордана) записані виключно на поширених в Греції і Римі мовах - грецькій, латині з вживанням соціальної, військової чи правової термінології з санскриту, гебрейської, готської, староірландської, франкської та інших мов. 
На жаль, вітчизняні літописи, існуючі літописні твори дохристиянської пори були свідомо заборонені новою церквою, вкрадені, вивезені, або знищені численими варварами. А вже вітчизняні історики наступних віків безтямно і бездумно перенесли назви своїх же предків та імена вітчизняних правителів з іншомовних джеред на сторінки історичних праць, як цілком чужі, стали розглядати всі не зрозумілі їм етноніми і топоніми не як пояснення назв сталого народу, а як, ніби то, прийшлих в Україну чужинецьких етносів. 
Тому, мабуть, і виник грецький вислів "кіммерійська тьма" , як щось темне і не зрозуміле. Насамперед цей вислів стосується історії і географії . А проте, навіть в середні віки в Україні грецьке слово "тьма" (грецьке "τεμνω" - "сікти") часто вживалося в значенні "Січ", а саме, Брацлавська, Каменецька, Сокальська тьми - Брацлавська, Каменецька, Сокальська Січі. Тут грецьке слово "τεμνω" - "τεμενος" означає рубати, сікти (Рубанка - Січ, сікти - Січ), тяти (Тячів), а ще "τεμενος" - "земля присвячена богині". Отож, що для неуків "тьма", те для вчених "святість", як, наприклад, у виразі автора "Слова о полку Ігоревім" - "темні береги Дніпра" - "святі береги Дніпра-Словутиця". Як і "кіммерійці" - січовики ("Kimme" - засічка, зарубка, лінія горизонту).Це елементарні речі, які для вітчизняних вчених звучать як єресь.
Образ Січі, як богині вогню (небесної блискавки), яка розтинає теиінь ночі і морок зими в українському календарі увічнений в назві першого місяця року - Січнь. В козацькій традиції Січ - "Зачаттєвська". В прадавній легенді про Іфігенію, яку від принесення в жертву богам, рятує богиня Міяця Артеміда, ім'я "Іфігенія" розуміється як "Зачаттєвська". Царські скіфи приносили небесній Берегині свої пожертви на острові Тузла, що в Кіммерійській протоці, запалюючи там на її честь ладан. Назва "Тузла" означає "Ладанка" (нині так називається село на Чернігівщині). Щоб розуміти, чому на Запоріжжі козацькі поселення і нині мають назви "Гродівська" (шведське "grodd" - зародок), "Зачаттєвська", український історик зобов'язаний знати давню козацьку міфологію і прадавню легенду захисників Святої Трої. На жаль, історична освіта не оперує світоглядом предків  і такі назви як "Козача Лопань" чи "Короча", "Убля", "Світлодарівка", "Лугань", "Красногорівка", "Домаха" (Domina - Іфігенія, яка у Гомера названа ім'ям "Іфіанасса" - Володарка) в підручниках і курсах історії відсутні, а сучасний вчений-історик не здатний дати ради інсинуаціям новітніх істориків-приматів.
Резюме. Зміни назв населення окремих земель України в дохристиянські сторіччя - це не наслідок міграцій населення на територію чи з території України, а пояснення автохтоних назв цілком сталого населення України іншомовними авторами на основі їхньої лексики. І тому не варто думати, що скіфи, гунни, авари, анти, русини і т. і. - це зміни населення. Ні, зміна назв населення відбувалася тільки на папері, в книгах іншомовних авторів. Ось, як це відбувалося на протязі тривалого часу, розпочинаючи від Геродота до добре відомої всім нам "Повісті временних літ". 
ЕНІНГІЯ (Aeningia в перекладі з грецької основи "αινη" /ene/- Славія). Назва "Енінгія" була вперше вжита в "Природничій історії" Плінія Секунда (Старшого) в I сторіччі нової доби (до 79 року нової ери; Пліній Старший загинув при виверженні Везувія). Інші назви України: Хриса (у Євсевія), Ойум "(Йордан), Евлісія (Прокопій Кесарійський), Королівство черіян (в списку "Баварського географа"), Галицько-Волинське королівство, Велике Литовське князівство. Різні іноземні назви автохтонного населення: авхати, венеди, венети, анти, гунни, черіяни. оріяни (від латині "ora" - молитва, а не від дієслова "орати"), калліпіди. До венедів-венетів відносяться також склавини Потисся, оригінальна назва яких "буковинці"  (аналог - "рутени"); назва "агафірси" теж "буковинці". Сучасні, цілком синонімічні назви населення Славії - буковинці, галичани, лемки (грецьке "λημ", "λημα" - воля, надія людиии, слово, думка),волиняни, подоляни (від арійського "dola" - стезя, шлях, доля). Іспанський міссіонер вжив би назву "рутени" ("ruta" - шлях); "dola" поетичне - доля людини). 
ЕКСАМПАЇС (Εξαμπαις, Україна, Поляни, але у значенні грецького "πολιας") - назва вжита у Геродота. Назви населення: паралати, скіфи (скіфи-орачі і скіфи-хлібороби), скіри (від латині scio - scire, scite - та ж таки назва скіфів), будини (сіверяни), спори (родимичі), сіттичі (поляни) - в списку "Баварського географа", поляни (від грецької основи πολευω, πολιας - жити, проживати, Рідна земля, Головна частина країни). До метрополії України належали й тиверці придністровської Подолії (Проскурівщина, або Болехівська земля). Іноді вживалася назва "Куявія" (на основі санскриту Ku-yava - Житомир) та "Кунналанд" (на основі лексем давньонімецького слова "kuni" - родичі, родимичі).
ГЕРРОС (Γερρος, Воїнь) - назва вжита у Геродота. Інші назви земель воїнства: Гетьманщина; а земель Січей - Іллая, Немогард, Поморіє, Посуліє, Сурож, Тьмуторокань. Іноземні назви козацтва: катіари (козаки) і траспії (бродники-перевізники - калліпіди, рутени), тавро-скіфи (роксолани, уличі, сакси), сармати (sar+matti  = воїнство, сагіни), алізони ("юнаші" - назва вжита на основі латині "una" - воїнські товариства), альтціагіри (agieren - оголошувати ясу - переяславці), спали, судини (на перевозах через Дністер і Дунай). 
ІЛАЯ (Υλαια - Воєводина). Інші назви земель: Запоріжжя, Таврія, Посуліє, Сурож, Поморіє, Немогард - Трофеум Трояні, або Задунайська Січ в Добруджі). Це - козацькі Січові землі: сармати, тавро-скіфи, алізони (юнаші, або ж, товариство), теліуці Чернігоги, мілініски, сагіни, калліподи-бродники (callis - стезя).
Вітчизняні історики все ще блукають в нетрях існуючих свідчень, особливо іноземних, про старожитності України. Так, в "Історії" Геродота (кн. IV "Мельпомена", § 6) написано, що всі роди перших братів-скіфів - "авхати", "паралати", "катіари і траспії" (в грецькому варіанті назв - агафірси, скіфи, гелони) - називалися СКОЛОТАМИ, а "скіфами їх називали греки". Пояснення Геродота зовсім не означає, що Геродот назвав оригінальні назви населення України. Всі назви, які вжив Геродот, неодміно потрібно перекладати на українську мову: "авхати" - слави ("αυχεω", " χατεω" - молитися); "паралати" - поляни; "катіари" - полкові, воїнь; "траспії" - бродники. Грецький варіант: "агафірси"  - буковинці (склавини), а також - "слави", αγαθως, на відміну від тиверців - лихих, ярих; грецьке "agathos" не несе у собі релігійного значення назви "слави"); "скіфи" - сколоти (оригінальна назва -"родимичі"); "гелони" - воїнство.    
Безсумнівно,  назва "сколоти" утворена від добре відомого з давнини слова "colo" (colui, cultum, colere): в кокретному значенні - поратись з чимось, поратися десь, обробляти, доглядати, а в загальному значенні - займатися землеробством (agrum, vitem); "cultus" - жити, мешкати, проживати, селитися; Іменник "colentes, colentium" - жителі, населення. Дієслово "colo" вживається також в культовому значенні: вшановувати, шанувати святині, обожнювати, культивувати, святкувати, чтити. В мистецтві - прикрашувати, піклуватися. Іменник "colonus" - селянин (латинь ruris, в множині - rus, ruralis), хлібороб, господар на землі, поселянин. Відповідні значення мають імена "Микола", "Колаксай" - у фольклорі - "Микола Селянинович", а також "Микола Угодник" (для порівняння - "угіддя" і "годити" - лагодити справи). Геродот вказав назви населення середнього  Подніпров'я: скіфи-орачі і скіфи-хлібороби і зауважив, що скіфи називають Зевса "Паппай" - "Бог Кормилець", який дає народу "хліб насущний" (латинь "pappa" - годувати, в українській мові "паппа" - хліб). Мати Земля (Гея), яка всіх годує, названа "Апі" (готською "aipea" - родити, Мати Рода, як і жінка-мати - Рожаниця). Первісна назва ріки Рось - Рода, про що свідчать назви в басейні ріки - Родня (Родень), Погребище (Grebe, Griebe - зародок),а римлянин Валерій Флакк назвав одного з співправителів Скіфії "Пал" (від санскриту "Phal" - обробляти землю). Як бачимо, Метрополію "скіфів" творять скіфи-землеробси (орачі і хлібороби). Найкраще хліборобський характер Подніпровйя передає назва "Русь" (латинь "rus" - поле, село та земля загалом (земля територіально також - країна, Land, pais,  pays, richa, χωρα). 
Коли в наукових диспутах йдеться про пору виникнення української держави і української нації, то орієнтирами тут, безсумнівно, служать свідчення Геродота і його послідовників (Пліній Старший, Птолемей, Йордан, Прокопій Кесарійський), імператор Візантії Констатин Порфирогенет, Нестор Літописець, автор "Слова о полку Ігоревім" та інші. Йдеться не тільки про державну ідеологію стародавньої етноеліти, але й про духовне сприйняття народом своєї держави. Геродот, описуючи Україну-Скіфію, завжди наголошує на тому, чи мають сусідні племена скіфські  культурні ознаки. Автор "Слова о полку Ігоревім" окреслює кордони України у своєму Золотому слові до семи князів, князь Ігор Сіверський веде свій полк до Дону, а київський літописець вживає навесні 1187 року поетичний образ "за ним Україна дуже сумувала", знаючи, що такий образ стає можливим тільки при наявності у народу чуття єдиної родини: сумують не тільки переяславці, а вся Україна. А це означає, що чуття єдиної родини від Сяну до Дону вже у XII мало глибоке коріння і традиції. Дійсно, і в словах пісні "Їхали козаки із дому до Дону ...", і вислів автора "Слова о полку Ігоревім" про "галиці стади (полки - автор)", які біжать до Дону Великого" і дума про "азовських братів" та дівчину "на далекій Україні" в пісні "Гей, соколи!" та слова "Дон шоломами вилляти, а Дніпро веслами загородити" (оригінал вислову, який зберігся в "Задонщині") - це не тільки відлуння пам'яті, а й тривала і тривка ознака повсякденного буття народу. 
В "Гетиці" Йордана (§§ 16 - 24, 34) засвідчено, що на величезних просторах від витоків ріки Вісли на Схід проживає багаточисельний народ венетів-славів (латинь і санскрит "ven", "vene"). І дальше написано так: "Хоча їхні назви змінюються в залежності від родів і місцевостей проживання, переважно вони називаються склавинами і антами". В перекладі з латинської мови назва "склавини" - це буковинці, а грецька назва "анти" - про "славів". Себто, не гоже і не вірно бачити у назві "склавини" назву "слав'яни", бо жодному більш-менш освіченному римлянину не прийшло би в голову вписувати в назву "слав'яни" (слави) звучання літери "c" -"k". Латинь "clava" - бук, дубина, палка, булава. "Claviger", Sklavus, Scythus - призвісько Геркулеса - Булавоносець. Латинь "clavus" має також значення "гвіздець" і тому на Прикарпатті існує топонім "Гвіздець". Як видно, колись буковинці знали і розуміли римлян, а сучасні вчені не сприймають очевидних істин. синонімами до назви "Буковина" слугують назви "Бактрія", "Паланга", "Кентукки", "Тичино", "Шестовиця", "Жердівка", "Дубна", "Стародубщина" ("дуб" - бук, дорожній бич, як атрибут Одигітрії).  
При прочитанні (тлумаченні) античних омонімів не варто бути надто категоричним, оскільки лексеми, особливо ж, слова-композити, можуть нести у собі варіантні значення. Так, Геродот пояснив, що скіфи називали себе " сколотами" і називає їхні роди (авхати, паралати, катіари, траспії), а греки називали імена вождів і роди скіфів по-своєму - агафірси, скіфи, гелони (за іменами їхніх вождів - Агафірс, Скіф, Гелон). Отже, майбутніх "склавинів" (латинська лексика) в добу Геродота греки називали "агафірсами".  Тут то й виринає варіантність значень: грецька назва агафірсів могла бути утворена як від композиту "αγω+θυρσος" (жезл, дорожній бич або "дрогобич"), так і від слова "αγαθος" /agathos/ - добрий, славний, щасливий, корисний - про людей і предмети. При цьому важливо відрзняти значення назви "слов'яни", яка стосується людей молитви ("Ми своїх богів не просимо, а славимо"), у той час як антропологічні властивості людей до назви "слав'яни" не мають стосунку. Історично, в Україні майже всі назви населення вживаються від назв місцевості, а назви місцевостей виникли від образу бога чи богині у назвах рік: Тірас (Ярий) - характеристика бога Місяця; Прип'ять (Наглядаюча) - образ богині Місяця, Луни; Дніпро - як присв'ята богу Кормильцю, Десна - образ богині небесної блискавки; Сіверський Донець - присвята богині ранку (Січ); назва Дунаю - присв'ячена богу ранку (Урим), назва ріки Міус-Гіппакіріс присв'ячена Хорсу Великому (небесному) Возничому; ріка Південний Бог присв'ячена сину Богородиці Геркулесу. 
Один з вітчизняних істориків так пояснив своє розуміння історії України і слов'янства: "До IX сторіччя (в писемних працях - автор) на території України відсутні слов'янські імена, а тому слов'ян тут ще не було".  Мабуть, історик не читав працю Йосипа Флавія "Юдейські старожитності", де чорним по білому написано: "Це греки ввели традицію - записувати імена варварських вождів і географічні назви на грецький лад, вважаючи, що таким чином всі народи, нібито, походять від греків". Проте, римські історики  у своїх працях не завжди дотримувалися грецьких вимог і тому в працях римських істориків географічні назви, як і назви народів та імена вождів мають свої тлумачення, як правило, на латині. Один з таких прикладів - відсутність в "Природничій історії" Плінія Старшого назви "скіфів", натомість в праці присутня назва "скіри", утворена, як і у греків, від того ж латинського дієслова "scio" (scivi, scire, scitum, scite, scires). Варіант греків більш досконалий тому, що грецька назва "скіфи" дає змогу розглядати цей етнонім за участю грецьких слів "κυτος" (повнота, "voll", "Volk") та "κυθε" від "κευθω", які мають у собі значення "сокровене місце, лігво, нора, печера", що зберігає назва "Києво-Печерської лавра" - "Родовий Скит, Родова Святиня". Зате, назва "скіри" Плінія Старшого не натякає на значення "scythus", а розкриває етнонім як "сколоти" - "населення метропольної частини країни" - українці, поляни (від "πολευω" - жити, мешкати, селитися та "πολιας" - рідна земля, головна частина країни, метрополія). 
Гай Пліній Старший народився в 23 році до Р. Х. в Комо у сім'ї вершника; загинув у 79 році після Р. Х. в Стабіях, спостерігаючи виверження Везувію. В своїй книзі "Природнича історія" Пліній Старший засвідчив наступний факт: "... nec minor est opinione Aeningia. Quidam haec habitari ad Visulam usque fluvium a Sarmati, Venedis, Sciris, Hirris tradunt, ... " (І не меншою уявляється Енінгія, як повідомляють, заселена впритул до ріки Вісла сарматами, венедами, скірами і хіррами".
З наведеної цитати "Природничої історії" видно, що землі на схід від ріки Вісли у першому сторіччі після Р. Х. були заселені козаками, названими "сарматами" (старонімецькою "sar", saro - військове спорядження; готською "sarwa" - в грецькій назві "савромати"), славами, названими "венедами" (основа назви латинь "vene", санскрит "vene" - славити, любити, просити), метропольними полянами, названими "скірами" (латинь "scire" від scio, sciens - знати, відати, приймати рішення, або, бути досвіченим, свідомим; те ж значення матиме сполучення "s" з грецьким "κυρος" - сила, влада) та сіверянами, названими "хіррами" (від старопівнічного "hyrr" - горіти, палати. В "Слові о полку Ігоревім" сіверяни названі "урими" від латині "uro" - горіти, палати ("Урим" - бог ранку "Народжуючий день"). В українській традиції зачинає рік і народжує день Свята Богородиця Пірогоща - Січ - "Козача Лопань". Повторити варто, що назва "скіри" у Плінія Старшого дає змогу прочитувати назву "скіри", як "царські скіфи" (κυρος - сила, влада). Тут може давати про себе знати раніше згадувана неузгодженність між римськими і константинопольськими переписувачами старовинних текстів. 
Себто, образ горіння Ранкової зорі передає назва "сіверяни" (сіва, siva - горіння ранкової заграви), гідроніми і топоніми на Сході України - Донець (англійською dawn /do:n/ - спалах світла, або світанок), Козача Лопань (пруською та литовською "lope" - палати), Уббля (від арійського "ubba" вогонь та горіння), топоніми - Пирятин (грецьке слово "πυρο" - горіння, вогонь), Луганськ (lug, loug - горіння, палання), Юзівка (санскрит "uz" - ранкове світло). 
Таким чином, як у Геродота в V сторіччі до нової ери, так і у Плінія Старшого у першому сторіччі нової ери, названі всі чотири "роди" перших братів-скіфів - Ліпоксая,Колаксая та Арпоксая (в грецькому варіанті - Агафірса, Скіфа, Гелона), При тому, розселення "родів", як у Геродота (авхати - слави, паралати - поляни, катіари - січовики, траспії - бродники; або у греків - агафірси, скіфи, гелони), так і у Плінія Секунда (сармати, венеди, скіри, хірри), не виходять за кордони України (від Сяну до Дону). В обох авторів стверджується сталість як населення України, так і назви земель: Козацькі землі (сармати), Галицько-Волинські землі (венеди), Полянська земля (скіри) та Сіверщина (хірри - сіверяни, або урими-огнищани). І друге.  В своїй "Історії" Геродот називає дві частини українських земель - Ексампаїс (Рідна земля, Головна частина країни - Метрополія)  і Геррос - Воєводина (Гетьманщина), а Пліній Старший називає третю частину України - західну "Славію" (Aeningia, Аенінгія).
Чому ж існуючі свідчення античних грецьких і римських істориків, письменників так важко приходять в українську історіографію? Чому вітчизняні історикиі філологи  ще й досі повторюють догми монастирських літописів  та писанину придворних т. з. істориків? Одна з причин - характер формування влади в Україні, невизнання культу династичної правлячої еліти.   
В Україні  культ особи ніколи не існував. Як окремі люди, так і суспільство в цілому, без всіляких законів і підзаконих актів, без біблійних повчань та інквизицій  не творили собі ідолів чи кумирів і не сприймали нічого подібного. В українському суспільстві завжди існувала повага до господаровитих, роботящих людей. Без дошок пошани, без указів і без нагородних листів, бо "Що мені з тої медалі? Краще б дали пуд пшона!". Мірилом оцінки, ставлення в громаді і в суспільстві до людини завше вважалися доглянуте обійстя родини, поведінка людини на миру - в колективі, з сусідами, злагода і добробут в родинному колі, сповідування християнських заповідей. 
Культ особи в Україні був неможливим з ряду соціально-економічних причин, основною з яких була самостійність ведення господарства на землі. Феодалізм, як суспільнмй лад, в Україні не отримав повсюдного розвитку (особливо, на козацьких землях - т. з. слободах), щоб насаджувати в Україні економічну і соціальну залежність та політичну покору народу поміщикам. Ще в середині VI сторіччя Прокопій Кесарійський засвідчив: "Склавини і анти вирішують всі свої справи спільно". Спільні зібрання, "скуфії", або "скутанії" відбувалися на майдані біля церкви. Так тривало до початку XIX сторіччя, на підході до якого Україна втратила свою самобутність і свій самостійний розвиток, будучи до того розчленованою сусідніми авторитарними, переважно деспотичними сусідами Характер влади призвів до розчленування країни і обернувся до нерівності вже з чужими поміщиками, а згодом і капіталістами. На початку XX сторіччя суто націрнальний капітал в Україні становив ледве  5%  - 8% залежно від галузей економіки і територій.  
Суспільства, які живуть своєю працею, не мають потреби захоплювати чужі землі, чужих людей в рабство і т. д. З іншого боку, авторитарні, деспотичні, тоталітарні режими завжди шукають можливість і намагаються розширити володіння і прибутки грабунком чужого і через привласнення чужого. Від грабунку чужого якась дещиця дістається закріпаченному люду, але "скрепами" такого тоталітарного режиму завжди слугує як мізерний "достаток",  так і рабська ідеологія, пропаганда шовінізму, релігійні обіцянки "світлого майбутнього"  - на небесах. 
Оксентій ОНОПЕНКО