АБСТРАКЦІЯ ПОПУЛІЗМУ І КОНКРЕТИКА ЖИТТЯ  
"До введення обов'язкової загальної освіти, повсюдно існували два виразно відділених один від другого класи - один з них мав відносно чудову освіту, а другий був загалом неосвіченим. Сьогодні, навпроти, хоча й є ще люди, які мають чудову освіту, але інші освічені трішки. І саме в цьому корінь зла: вони отримали освіту лише настільки, що стали сприятливими для пропаганди" (Bertrand Russel). 
Отже, в суспільстві виник цілий прошарок людей, який оволодів початками грамоти - арифметики, ритмічної музики - споживачів пропаганди. Тому не дивуймося, що від 86% до 93% населення РФ одобряють курс національного вождя і відповідної партії. Через цей лаз загальної народної освіти (всеобучу) проходить лукавий Мефістофель набуваючи  почергово образ як не Дмитра Кісельова, то єнакієвського "проффесора" Януковича, як не прес-атташе Марії Захарової, то "менеджерки" Юлії Тимошенко, як не попа Кирила, то комерсанта Дурила. Як зброю Мефістофель використовує арифметику емансипації, вже пройдену масами з набуттям початкової освіти: здатність людей думати, при відсутності волі думати. В тридцяті роки минулого століття люди, які пройшли через початкові класи ліквідації безграмотності (культурної революції) масово виходили на заводські мітинги, щоб колективно осуджувати "ворогів народу". А скільки інших спокус чекає на випускників шкіл оптимальної освіти у наш час! Легкий опереточний фільм, звісно, швидше проникає в єство людини і вилітає звідти, аніж мистецький твір, сповнений серйозних проблем, які зобов'язують людей до думання. "Мильні" оперетки на телебаченні здатні швидше викликати цікавість, навіть, емоції, аніж думки вартісної книги. Цим і користуються не тільки політики, партії, літератори, а насамперед ті, хто має комерційний нюх, чує можливість нажитися на примітивних фізичних потребах людей. Так, на можливості заробляти на споживачах елементарного виникають потужні інформаційні імперії. Вони розпочинають диктувати волю саме тим "здатним думати", хто втратив "волю думати", а відтак, вже власники інформаційних імперій, а не "загально освічений люд", отримують шанс вибирати "оптимального" для них лідера нації, потрібні  партії в парламент, тощо. Все це стало можливим на основі народної освіти, достатньої для організації потрібного результату (так вчать ведмедя в цирку їздити на мотоциклі). Маси, здатні почути і сприйняти пропаганду як алгоритм суспільної поведінки, а решта залежить від пропагандистських центрів, ЗМІ, політиків які швидко корумпуються.   
"Одним з продуцентів корупції в суспільстві виступає ліберальна преса з її порочністю і тероризмом" - ці слова сказав Карл Люгер (Karl Lueger) у Відні 23 лютого 1890 року під час засідання Державної Ради (цитата взята з книги: Hans Tietze, "Geschichte der Juden Wiens", Wien 1933, 241/42). Не менш відомий Карл Крауз, тоді видавець популярного віденського "Факела" ("Fackel"), писав: "Неперсоналізований антикорупціонізм слугує для віденської журналістики покривалом власної, вже наявної, або вже проростаючої в ній корупції" (Karl Kraus, Die Fackel, Wien, 1900, Nr. 57, Seite 25). 
Корупція в ЗМІ, як бачимо зі слів згаданих австрійців - Карла Люгера і Карла Крауза, - явище цілком помітне і шкідливе для суспільства. А відтак, не може бути й мови про непорочність чи непогришімість четвертої влади. У даному випадку, скоріше, можна говорити про ЗМІ, як певний "опіум для народу", зловживання яким (нестримною пропагандою діючої влади чи такою ж нестримною свободою слова) і антисоціальне, і небезпечно ерозійне. Разом з тим, не варто сприймати "телекартинку" і "слово" за чисту монету вже тому, що пропаганда влади, як це сприймається відносно де-яких російських телепрограм, це всього-навсього майстерна дискредитація влади, мета якої не завжди вірно усвідомлюється телеглядачами. Озвірілий від злоби шовініст набагато більш ефективний ілюстратор того, як жити не можна і чому 'братським народам' потрібно тікати "геть від Москви". Поводити себе інакше ця порода істот в людській подобі не може, а тому для власників каналів не виникає труднощів з їх підбором для телевізійних передач і трансляції їхніх образів в етері. Може, який-небудь мокшанин в захопленні від "вечорів Соловйова" чи "60 хвилин Скабеєвої", сприймаючи їх, як "своїх в доску", "до мозга костєй", однак інший, кмітливий спостерігач цих програм завжди бачить зворотний бік медалі - протилежний натяк і його результат. Це старий метод підцензурних мистецтв. Важливо знати досвід інших країн, де маси пройшли школу демократії і знають ціну свободи слова. 
Австрійці - Карл Люгер і Карл Крауз - згадані тут не випадково. Розвиток австрійської преси після 1945 року багато у чому повчальний і тому варто поглянути на нього "з початку, коли ще нічого не було", як пише Жак Ханнак (Jacques Hannak), редактор "Робітничої газети" ("Arbeiter-Zeitung", Wien) з 1946 року по 1960 рік. Третій рейх все ще димів розвалинами, голодав, не було паперу, друкарень, ні повіву інформації, ні голосу, який міг би сказати, що сталося, як має бути далі. А оскільки в країні не було газет, радіо, то суспільство розпалось на атоми, розірвались контакти, а зв'язок громад закінчувався за порогом дому. Перші місяці люди жили ніби в печерах, прив'язані до чуток, догадок, надій і страхів, фантазій самообману. Саме в цей час відсутності преси люди відчували її неймовірне соціальне значення і покликання.
А потім прийшли совєти і принесли їхню "Австрійську газету" ("Österreichische Zeitung"), а з нею - вже блідний спогад примітивної і бридкої пропаганди, олов'яної нудьги і майже смішного браку уяви. А все ж, люди жадно хапали цей друкований папір, навіть, якщо й зразу позбувались його. Більш затишним стало життя лише тоді, коли політичні партії (народна партія, соціалісти і комуністи) з дозволу окупаційних військ стали випускати дійсно австрійську газету "Нова Австрія" ("Neue Österreich"). Але по-справжньому люди ожили з появою газети "Arbeiter-Zeitung" та інформаційного  "(des) Kleinen Volksblates". Тоді, за прикладом совецької зони окупації, виникли газети американської, англійської та французької зон окупації. Що цікаво - австрійці не купляли совецьку "(die) Österreichische Zeitung" і вона незабаром перестала випускатися. Найдовше протрималась американська "Wiener Kurier". Боротьба австрійців за свободу виразилась, у тому числі, через бойкот всіх окупаційних видань. Можна сказати, австрійці продемонстрували не просто національну свідомість, а й вроджений аристокраизм духу. Боротьба за свободу і незалежність Австрії пробудила серед австрійців патріотизм і чуття їхньої спільної приналежності, яких не було з 1918 року. Роки гніту і небезпек викували в Австрії духовну і моральну силу спротиву до такого стану, що світоглядні, економічні і соціальні відміни, хоч і не зникли, але відійшли на другий план. Серйозність становища підвищила й рівень преси. Так звані 'аполітичність' і 'надполітичність' наголошувались тільки в газетах окупаційних органів, вплив і тираж яких були в упадку. Це були героїчні часи політичної преси, до якої додались місячник "Zukunft" ("Майбутність") і тижневик "Furche" ("Борозна").
На що здатні мужність і сила переконання журналістів, свідчить "Arbeiter-Zeitung", виступи якої проти терору совєцкої окупаційної влади, проти "шкоди невідомих" чи "депортацій" і "зникнення людей" не без "допомоги" комуністичної поліції, стали  документами історії відродження Австрії. Все, про що під час зустрічей з людьми говорив тогочасний міністр внутрішніх справ Оскар Хельмер, рідню якого вбили п'яні совєцкі окупанти, газета виносила на свої сторінки в публіцистичній формі. Мужність журналістів різних газет була очевидною і радянській окупаційній владі нічого іншого не залишалось, як  щораз визнавати правду, а, значить, преса прискорювала час виведення окупаційних військ з Австрії. Уже сам бойкот преси окупаційної влади говорив багато. При тому, що відчувалася велика відмінність між самопочуттям австрійців в західних зонах окупації і східній, совєцкій зоні, де сміливі люди могли жорстоко поплатитися за свободу слова. Тут преса брала ризик на себе, виступаючи як голос народу, друкуючи листи свідків зловживань, своїх дописувачів.
Преса, звісно, це не тільки витвір людей, але й зеркало суспільства і його барометр. Тривала демократична традиція (як у Великобританії, США) творить певну рівновагу між  добре організованою пресою і її нижче організованими візаві. В невеликих країнах така рівновага інформаційних ресурсів не реальна. У них не вистачає інтелектуальних сил, значно слабкіша матеріальна база для того, щоб створити такі гіганти як "New York Times", або "Herald Tribune". Преса, радіо, телебачення в невеликих країнах часто тяжіють у бік провінціалізму, або міщанства. Хоча провінціальньна думка - теж думка, однак, пересічні видання опускаються і того нижче. 
В Україні інформаційна культура, хоч і набагато вища, наприклад, російських візаві, але високоінтелектуальним аналітикам в ЗМІ не завжди легко, головним чином через брак можливостей, досвіду у молодих журналістів-партнерів. Все це проблеми росту. Разом з тим відчутний недостатньо високий рівень організаторів, або власників конкурентних ЗМІ. Не сприяє якості інформації, за окремими винятками, низький рівень політичних партій, партійних активістів і лідерів. Бульварність багатьох програм на телебаченні, в інтернеті тому свідчення. В Англії, в США, в Німеччині теж існують бульварні видання і програми, але там вони не відіграють великої ролі, а тим більш, не фомують суспільну думку. Зло бульварщини у її саморуйнації. У тому сенсі, що вони відбивають у слухачів чи глядачів бажання вірити пресі, радіо- і телепередачам. Якби вони руйнували тільки себе, ще б нічого, але вони своїми порожніми "програмами" і "проектами" - посівами нереальних мрій і страхів, одноденними сенсаціями, інтимними дрібницями, а часто й брехнею - руйнують довіру до серйозних програм і видань. Про яку "свободу слова" у цих випадках можна говорити? Скоріш йдеться про пороки, вади, розпусту. 
В минулому XX сторіччі в австрійській пресі було чимало видатних майстрів слова, які знали і вміли використовувати його силу. Але свобода слова, як горде досягнення прав людини, має й свій зворотний бік. Як приклад, можна назвати імена двох: Імре Бекессі та Шандор Вайс. Перший використовував слово, щоб годуватися від буржуазії, другий - тягнув жили з пролетаріату. Перший видавав  "Stunde"(на додаток тижневик "Börse"), а другий - "Abend". Те, що благордні "Neue Freie Presse", або "Neue Wiener Tagblatt" за фасадом своїх помпезних назв творили мовчки, і то більше за кулісами через фінансові спекуляції, маневри на біржі, те Імре Бекессі витворяв з уїдливим цинізмом при світлі дня. Він зовсім не приховував, що був вимагачем і таврував власників великих банків і промислових підприємств. Вони тремтіли перед ним і його викриттями, бо одне його слово могло зруйнувати їхні найкращі біржеві курси і пересування капіталів. Мовчання своєї газети він дозволяв вшановувати грошима, а на додачу натякав, що мовчатиме він тимчасово, але залишає за собою право, одного разу заговорити.
Оволодівши таким щиросердечним чином мільйонами, Бекессі зміг видавати "Stunde", як газету, перед якою видавці пізнішої бульварної преси мусіли б заздрісно бліднути. Це була газета сповнена імпозантності, елегантності і жартів, вона виплачувала своїм працівникам дуже високі премії і могла вибирати "парфуми" інтелігентності на свій вибір. А сам Бекессі одівав на себе відомий з тієї пори образ-маску "надпартійності" і "незалежності" та ще й ангажував свою газету як "соціальноорієнтовану" і цілковито "демократизуючу". Грошові ж мішки президентів банків та наглядових рад змушені були оплачувати радикалізм з його його кривляннями під демократію. Брудним речам теж властива іронія.
Так тривало роками, аж поки, нарешті, Фрідріх Аустерліц, шеф-редактор "Робітничої газети" ("Arbeter-Zeitung") не виступив з чудовою публікацією проти Бекессі і примусив державну владу, яка боязливо обходила фінансову аристократію, розпочати процес проти Бекесссі і вислати його з країни. Карл Крауз розпочав похід супроти Бекессі ще раніше і його клич "Геть з Відня, негідник!" лунав в усіх кав'ярнях. Однак, Карл Крауз й уявити тоді не міг, що одного разу нова хвиля бульварної преси, так би мовити, вкраде у нього його громи і блискавки і виступатиме від його імені.
Не набагато чистішим був сучасник Бекессі Шандор Вайс, видавець газети "Abend".  Він оперував в іншому соціальному статусі. Він збагнув, що в пору соціального підйому та з ростом ролі "четвертого стану", ідеали цього руху можуть бути комерціалізовані, якщо взятися за справу уміло. Чи виробляти електроприбори, чи текстильні товари - питання капіталовкладень. А чому б не зробити наживним обмін ідеями? Шандор Вайс знався на цьому. Він відкрив крамницю, назвав її, як і газету, "Abend" і розпочав пропонувати "соціалізм": Тут в "Abend" можна все придбати за вигідними цінами. Вхід - кожному, самообслуговування, кожен може вибрати, що йому до вподоби: високі зарплати, менше податків, короткий трудовий день, триваліша відпуска, кращі квартири і, загалом, більше революції. Все це можна було надрукувати за гроші в крамниці "Abend" і, отримавши все, з радістю нести додому. Зробіть лиш так, а Шандор Вайс проконсультує вас, як дістати зорі з неба. Його гешефт процвітав якийсь час. Газету "Abend" хватали як гарячі пироги. Допоки одного дня прокурор не відкрив справу проти Шандора Вайса по статті "корупція" і "шантаж", що на роки призупинило його соціалістичну рекламу. Але, коли Шандор Вайс вийшов з тюрми, верх стали брати наці і він заснував нову газету "Turm". Газета мала нове обличчя, на цей раз - фашистське. Шадор Вайс зник кудись, ще до того, як прийшли фашисти. Врешті, то інша історія. Нас же цікавить сам тип газети і людей, яких можна зустріти й сьогодні. Справді, коли нам пропонують кольорові фото багатих садиб чиновників і багатіїв від газети "Українська правда", то подумаймо над тим, чи не організував її "Імре Бекессі", а коли мадам Хі-хі обіцяє соціалізм, то згадаймо Шандора Вайса і його газету "Abend", бо, як і той після реклами "соціалізму" став рекламувати фашизм, так зможе поступити й мадам Хі-хі, або ті, хто поповнює її банківські рахунки і має над нею необмежену силу.      
Як загалом приходить зло? Первісно друковані речі виходили як інформаційні листки. А вже згодом посередники в передачі повідомлень стали виступати як носії думок, або критики. Повідомлення перестали бути в пресі головними, натомість стали слугувати як сировина для формування світогляду, певного політичного напрямку, або демонстрації чиєїсь волі, намірів та цілей. Не Божих, не вічних, а в повсякденному житті і в поведінці. Австрійський дослідник преси років Йозефа II Карл Штрассер у своїй книзі "Die Wiener Presse in der Josephinischen Zeit" (Wien 1962) пише, що Йозеф II при правках закону про цензуру книг і брошур (від 11 червня 1781 року), будучи зневажливо налаштованим щодо газет, не вважав за потрібне згадувати їх в законі. Наслідком цього стало те, що за десять років преса, користуючись лазами в законодавстві, набула поширення, якого не знала до 1848 року. Але реальні можливості для існування преси виникли згодом, вже після реакції Меттерніха, з ростом економічної сили буржуазії. У ці роки преса заявила про себе, як про орган інтересів нового суспільного класу, його економічної сили і культурних потреб. У ці роки газети видавались для людей освічених, для вищого стану суспільства, сприймались як менторські речі з цитатами від поетів і мислителів на латині та французькій мові. Газети не виходили масовими тиражами і для мас, вони й не хотіли такими бути, навпаки, своїм мовним стилем вони були не зрозумілі масам. Народ для них був тільки "об'єктом", а не "суб'єктом" історичного розвитку. В цьому вони були схожі з феодальним суспільством.
У другій половині XIX сторіччя відбувається вихід на суспільну сцену нового класу, т. з. "четвертого стану". Ліберальний закон про школу відкриває шлях до саморозвитку мас і одночасно стимулює його як споживача газет. А оскільки газети стають товаром, чого не можливо заперечити, то преса мусить коритися законам ринку і повинна прагнути до прибутку, а, отже, вступати в конкуренцію і боротися за масового читача. Цей процес приносить і користь: газетні статті відкривають краєвид, тривожать думку, збуджують критичне сприймання дійсності. Разом з цим, наступають негативні наслідки, які бачив Бертран Рассел (див. цитату вище) - маси стають піддатливими для пропаганди. У свою чергу "пропагандисти" стали готові випускати газети мільйоними накладами, вказуючи ціну одного примірника в "1 цент" , як це практикувала "Daily mail". Наразі, величину прибутків рахували вже не в редакціях, а у виборчих штабах, в  уряді і в парламенті. У нашому випадку, коли йдеться про предвиборчу пропаганду мадам Хі-хі, можемо бути певні, що обіцянки роздати щось там народу, для самої мадам обернулися б великими прибутками на рахунках в банках сусідньої країни. Не забаряться сусіди і з вагонами та новими Постишевим, Балицьким і синодом РПЦ для організації чергового голодомору: борги ж потрібно віддавати.
Крім роботи на претендентів в парламент, деякі газети, інтернет-сторінки не гидують шулерством, грубими наклепами, звичайною брехнею. Так, вартість замовної брехні в інтернеті визначається сумою в 2-3 тисячі євро чи доларів, а сума, яка вимагається за те, щоб замовна брехня була знята з інтернет-сайту становить десятки тисяч доларів (євро). Хоча ці вчинки мають каратися як злочини, ніхто подібними справами не займається. В арсеналі сучасних організаторів кампаній в ЗМІ використовуються й більш пронирливі методи, адже ніхто з цих "добропорядочних" дільців не хотів би сидіти на лаві підсудних. За їхніми словами вони апелють до правди, об'єктивності, свободи слова і не прагнуть до прибутків. Проблематичність оцінки (дефініцій) добра і зла ускладнюється тим, що в бульварній пресі працюють не тільки дурні люди чи поганці. В таких редакціях поряд з сумнівними типами часто працюють талановиті журналісти. Деякі з них чесні, вірять, що вони роблять добру справу, працюють на суспільство, для народу і т. і. В багатьох випадках стимулом виступає економічний інтерес, який потім б'є по своїх же носіях.  Бульварні ЗМІ підневільні принципам конкуренції і в цьому причина їхнього виродження - через пошук сенсацій, через лукавство , через пронирливість - у ніщо. Ці процеси в ЗМІ розвиваються незалежно і проти них часто безсильна Феміда. На це вказував не тільки раніш згаданий Бертран Рассел, інші видатні особистості. Дуже виразно про це написав історик Арнольд Тойнбі: "Жовта преса була винайдена, як тільки на ринок праці вийшло перше покоління дітей з народних шкіл і стало виступати як споживча сила, яка була зловлена генієм, який збагнув, що робота філантропів народної освіти може бути використана, щоб королю такої преси принести королівський прибуток". На щастя, те що відбувається у великих країнах і розігрується там як драма, як трагедія, в невеликих країнах відбувається у малому форматі, переважно як сатиричний фарс. Крім того, все що відбувалося на початкових стадіях розвитку капіталізму, на етапі індустріалізації, у вік інформаційних технологій (на етапі комп'ютеризації і всесвітніх мереж) виглядає примітивно, нікчемно. Справжній інтелект дурному не товариш. В усякому випадку між ними виникає непримиримий конфлікт. Його провісником стає страх перед штучним інтелектом, який, як думають, може збунтуватися проти всяких спроб лукавити перед програмою-законом. Інакше кажучи, багато з того, що було можливим у минулому XIX стріччі, стає неможливим у новому XXI сторіччі. Політизація виборця ще живуча (себто, виборець ще реагує на популізм), але біля керма світової економіки, фінансів, а відтак, до прийняття політичних рішень приходить інтелект - через міжнародні конференції, сесії, парламенти, рішення і угоди. Країни з більш низьким рівнем розвитку вимушені узгоджувати свою внутрішню і зовнішню політику і торгівлю з міжнародними статутами і міжнародним правом.  TE DEUM LAUDAMUS!   
2. ЯК ЯСЕНЕЦЬ ПОКРИЄ РІКИ
В періоди соціально-економічних перетворень і пов'язаних з ними протистоянь, в країні, в суспільстві, завжди знаходяться небайдужі інтелектуали, які намагаються пояснити людям сутність того, що відбувається. Як приклад такої небайдужості інтелектуалів до долі Австрії можна назвати Густава Штольпера, незаможні батьки якого прибули у Відень з Галиччини. Він заснував у Відні тижневик "Österreichischer Volkswirt", в якому публікував огляди подій, що сталися за минулий тиждень. Політичні і економічні статті, огляди самого редактора і його авторів завжди були підготовлені на високому професійному рівні. Недарма ж, редактоор журналу Густав Штольпер став згодом радником президента США. В своїх оцінках подій та їхнього подальшого розвитку автори не завди були пророками, але часто мали рацію. Бо і сам Густав Штольпер був високоосвіченою людиною і такими були всі його співбесідники з якими він консультувався при написанні оглядів - фінансисти, економісти, практики і вчені. Публікації були не поверховими, а той факт, що вони пливли не за течією, а, як правило, проти течії, викликав до них увагу. Характер Густава Штольпера багато чим нагадує мені організатора прогностичної лабораторії студентів і аспірантів моєї Альма-матер. Будучи доктором технічних наук, чудово володіючи ситуацією на світових ресурсних ринках, він запропонував нам спрогнозувати регіони і країни майбутніх конфліктів. Більшість з того, що всім нам тоді вдалося напрацювати справдилось. А незабаром, вже після мого закінчення інституту, доктор Т. переїхав в США і там очолив аналогічну лабораторію, займаючись не тільки прогностикою, але й пошуком шляхів запобігання конфліктам. Важливо підкреслити, що редактор тижневика "Östereichische Volkswirt" і радник президента США зразу після другої світової війни передбачав події на територях колишнього СРСР, зокрема, дав характеристику Московщині, як загрозі миру в Європі і в світі. А що таке загроза на протязі минулих століть? Хіба Золота Орда володіла найкращою в ту добу зброєю, а її воїнство складалося з "суперменів"? Звісно - ні. Орда на конях і пішими зграями нападала на мирні поселення, як правило в пору дозрівання урожаю, палила і грабувала, захоплюючи людей у полон для продажу в рабство на ринках Закавказзя і Середньої Азії. Ось і вся "супердержавність" Орди.   
Не менш цікава постать в Австрії тих десятиліть - Карл Крауз. Він був сином дуже заможних батьків і міг все своє життя залишатися приватною особою. Йому не потрібно було вчитись професії і йому не загрожували матеріальні проблеми. Свій "Fackel" він міг видавати без клопотів про фінансову прибуток. Не просто бути, а бути різним було його завданням. Ні одного, ні другого він не хотів мати за ворога, не хотів диференціювати, розставатися, вибирати, а осуджувати все, що повзає і звивається, оголошувати війну тому, що має якесь значення, заслужене чи ні, розбивати табло з законами і світ в усій його повноті з іронією і насмішкою, з шекспіровським пафосом і мойсеєвським гнівом осипати - хіба є щось ще більш гігантське? Лтература, театр, юстиція, демократія, державний устрій з його словесними фонтанами - нехай би все кам'яніло. Дійсно, ніби, як посил супермена.  І нічого менш цього не бажав Карл Крауз. Але діяти за межами свого часу він не зміг би і така королівська ідея йому не вдалась.  Він не збагнув нічого в переломах минулого сторіччя. Він тільки бачив, що вони були гидкими і цього не можна заперечити. А чи досягне людство в далекій перспективі щастя чи порчу - це естета не цікавило. Він тільки сидів на березі ріки і реєстрував, наскільки каламутним був потік, який плинув перед ним. 
Для більшої уяви читачів  про журнал "Fackel" наведемо тут різні сентенції Карла Крауза, якими рясніли публікації цього видання.
1. Як мало можна покластися на жінку, яка попалася на вірності. Сьогодні вона тобі, а завтра комусь іншому вірна.
2. Для повної досконалості їй не вистачає хоч би однієї вади.       
 3. Скандал розпочинається тоді коли поліція його закінчує.
4. Супермен це завчасний ідеал, який передбачає людину.
5. Найбільшій силі не вистачить енергії, з якою іноді захищають свою слабкість.
6. Самотність була би ідеальним станом, якби можна було знайти людей, яких обминаєш.
7. Хто висловлює свою думку, не повинен допускати, щоб його ловили на суперечностях. У кого є думка, той думає і між суперечностями.
8. Про нове знання повинно бути сказано так, щоб повірили: горобці під стріхою не свистіли б випадково.
9. В сумнівних випадках, вибирай правильний.
10. Завсім не уявляють, як то важко, перетворити вчинок в думку.
11. Парадокс виникає, коли дочасне знання стикається з нісенітницю в його часі. 
12. Вимушена лжа завжди простима. Хто без примусу виказує правду, не заслуговує на поблажливість.
13. Не робити собі ілюзій: тут то вони й настають.
14. Скоріше простить вам той, хто вчинив вам підлість, аніж добро, яке він від вас отримав. 
15. Від перенасищеного життя розпочинати думати - самогубство, через яке вертають собі життя.
16. Нехай би всезнаючі жили собі у вірі, що при теслярстві головний продукт - стружки. 
17. Справжній портрет дає змогу визначати, якого маляра він репрезентує.
18. Мистецтво зводить життя в безпорядок. Видатні поети світу щораз оновлюють хаос.
17. Чим ближче розглядають слово, тим дальше бачить воно.
18. Він змушує її, бути в її волі.
19. Між рядками може бути прихований якийсь смисл. Між словами місця більше - для думок.
20. Я оволодіваю тільки мовою інших. Моя може витворювати зі мною, що хоче.
21. Художник той, хто своєю роботою може творити загадку.
22. Не насилля, а тільки слабкіть лякають мене.
23. Кількість - не думка. Але, що перша другу пожирає - думка.
24. Ніколи дурне так не розквітає як коли перед ним стоїть ідеал.
25. Стан, при якому ми живемо, справжній занепад світу: стабільний.  
І т. д., і т. і.
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень