Title: У другій половині XVIII ст
Author: іван монолатій
Last saved by: yurii st molodii
Company: Compaq Computer GmbH

доктор філософії Іван Монолатій

АВСТРО-НІМЕЦЬКА КОЛОНІЗАЦІЯ ГАЛИЧИНИ 
КІНЦЯ XVIII – ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХІХ СТОЛІТЬ: 
НАПРЯМКИ, ТЕНДЕНЦІЇ, ПІДСУМКИ.

Становлення і  зміцнення України як самостійної держави та її визнання і підтримка світовим співтовариством відкрили якісно новий етап у розвитку наукових досліджень з історії України, зокрема у висвітленні історичних зв’язків нашого народу з іншими націями і народностями. Складні процеси геополітичного визначення, вироблення концептуальних засад зовнішньополітичної стратегії та пріорітетів міжнародної активності держави у контексті десятиріччя незалежності вимагають всебічного наукового осмислення витоків, джерел, змісту і проблем встановлення і розвитку міжнаціональних взаємин України в минулому. 
Важливого науково-теоретичного і практичного значення набуває з’ясування та повне й об’єктивне висвітлення місця і ролі українських реґіонів в колонізаційних процесах, що їх провадили Австрія та країни Німецького Союзу наприк. XVIII – сер. ХІХ ст., особливо на переломних етапах української історії. Визначенню деяких напрямків, з’ясуванню тенденцій та узагальненню підсумків австро-німецької колонізації Галичини кін. XVIII – др. пол. ХІХ ст., зміст яких залишається недостньо висвітленим в українській історіографії,  присвячено це повідомлення.      
Від другої половині XVIII ст. на цілому європейському континенті мали місце цивілізаційно-культурні та суспільно-економічні зрушення, що спричинили зламання старої феодальної структури суспільства і появу нових національно-культурних суспільностей. Внаслідок кризи панщинно-кріпосницького господарства появилися нові суспільні зв’язки, викликані потребою нової форми політичної і економічної організації суспільства^1. 
Влітку 1772 р. Росія, Австрія і Прусія провели перший поділ Речі Посполитої. Австрія окупувала Руське (без Холмщини) і Белзьке воєводства, окраїни Подільського й Волинського воєводств, а також три етнічні польські землі – південну частину Краківського, Сандомирського і частину Люблінського воєводств. 11 вересня того ж року було опубліковано маніфест, що проголосив “відновлення Королівства Галичини і Лодомерії з Великим князівством Краківським і князівствами Освєнцімським і Заторським, возз’єднаних з Австрією”^2. 
Захоплена таким чином територія складала 80 тис. км. кв. з населенням близько 2,6 млн. осіб, серед якого українці складали більш як 60 %, поляки 28 %, євреї 21,8 %^3. Галичина становила більшу, східну частину Королівства Галичини і Лодомерії (Königreich Galizien und Lodomerien nebst dem Großherzogtum Krakau und den Herzogtümern Auschwitz und Zator)^4. Її західну частину становили етнічні польські землі – Малопольща, які у середні віки не були одним цілим з Галицько-Волинською державою. Волинь ніколи не входила до складу Австрійської імперії. Тому Королівство Галичини і Лодомерії було штучним утворенням, яке мало небагато спільного з історичними традиціями. Австрія застала цей край у величезному занедбанні, без шкіл, без доріг, без великих міст, без промислу і торгівлі, з цілковито бідним і закріпачениним польською шляхтою сільським населенням^5. Входження Галичини до складу Австрійської монархії позначилося на всіх формах її економічного та суспільно-політичного життя. Принципово відмінна від попередньої, адміністрація розпочала роботу по введенню новоприєднаної провінції у централізований державний механізм. 
Протягом XVIII-XIX ст. сільське господарство складало основу крайової економіки. З усіх новопридбаних Австрією земель Галичина посідала центральне місце. Вона охоплювала майже четверту частину території й населення Габсбурзької імперії і була найбільшою австрійською провінцією. Але її розміри різко контрастували з тією незначною політичною, господарською і культурною роллю, яку Галичина відігравала в житті імперії. Ставлення Габсбурґів до своїх нових східних провінцій як до слабозаселених і промислово відсталих територій дозволяло уряду вирішувати демографічні проблеми старих територій, а також спроваджувати переселенців з Північної Німеччини, Надрайння, Палатинату.
Державні органи влади організовували і підтримували еміґрацію десятків тисяч німців–колоністів, сподіваючись, що вони стануть взірцем доброго господарювання. Саме в німецьких колоністах австрійські урядові чинники вбачали міцну опору для проведення колонізаторської політики, перетворення Галичини на ринок збуту промислової продукції та аграрно-сировинний придаток метрополії^6.
Завдяки заохочувальній політиці уряду Австрії в галицьких містах і селах наприк. XVIII - першій половині ХІХ ст. поселилося чимало німецьких ремісників і купців, а в сільській місцевості виникло 186 німецьких колоній^*, розміщених переважно в австрійській Галичині^7. Приплив німців до Галичини був пов’язаний з германізаційними тенденціями австрійських володарів, припливом німецької бюрократії до міст та заснуванням сільських колоній. Австрійський уряд запросив у Галичину переселенців як з німецьких провінцій, так і сусідніх країн (Прусії, Саксонії, Баварії, Фландрії, Польщі, Чехії). За відносно короткий час у реґіоні виникло пр. 150 німецьких поселень^8. Більшість таких колоній закладали на українській етнічній території, на схід від р. Сян. Уряд Австрії вважав за доцільне, щоб усі ці нові поселення закладалися окремо для протестантів і католиків, із метою легшого та швидкого їх забезпечення культовими спорудами і освітніми закладами^9.
Поселенці Йосифінської колонізації в сільській території Галичини прийшли майже всі з Південно-західної Німеччини^10. Дослідники підкреслюють, що районом походження еміґрантів у Східну і Південно-Східну Європу протягом XVIII ст. були Пфальц та сусідні області Гессен, Середня Райнська земля, Гунсрюк, Люксембург, Мозельська земля, Сарщина, Лотаринґія, Ельзас, Баден, Вюртемберґ. “Ця територія, насамперед Пфальц, була відносно швидко знову заселена після спустошення, руйнування і плюндрування Тридцятилітньої війни (частково імміґрантами з північної Італії) та була стабілізована також в агрокультурі. Через традиційне право успадкування Пфальц і околиця були областями реального поділу спадщини, тобто батьківські ґрунти рівномірно успадковувалися всіма дітьми. В інших частинах Німеччини діяло інше право успадкування, т. зв. Anerbenrecht, за яким визнавався тільки один спадкоємець неділимого нерухомого майна, т. зв. Anerbe. Цим спадкоємцем був або перший (найстарший), або рідко – наймолодший син. У південно-західній Німеччині з роками безперервного поділу земель утворилася така ситуація, коли сільськогосподарської площі не вистачало для прожитку селянської родини. Крім того, Пфальц був у XVII i XVIII ст. реґулярним театром різних воєнних дій – з усіма неґативними наслідками”^11. 
Після Вестфальського миру, Німеччина залишалася обширним полем, на якому час від часу європейські держави вирішували свої суперечки, почасти місцем вербування солдат, дрібні володарі прямо продавали своїх підданих на службу в чужі краї. Катастрофічні наслідки для німецьких держав Тринадцятилітньої війни примусили найдалекоглядніших німецьких урядників займатися переселенською політикою і її практичною реалізацією^12. Вирішальним у міжнародному законодавстві про іноземних колоністів ХVIII ст. був приклад Пруссії, активна переселенська політика якої була зумовлена необхідністю заселення й господарського освоєння нових територій^*. 
Найбільша хвиля німецького розселення і закладення колоній тут припадає на 70-80-ті рр. XVIII ст. – часи радикальних реформ імператора Йосифа ІІ. Багато німецьких колоністів прибуло на  нові землі, починаючи з 1783 р. (на цей рік припадає заснування понад 35 % усіх німецьких колоній, які виникли в Галичині у 80-90-х рр. XVIII ст.). Згідно з графіком Г. Брауна^13, впродовж червня 1782 – січня 1786 рр. до Галичини переїхало 14,257 осіб; а в 1802-1803 рр. це число доповнили ще 478 осіб (разом – 14,735 поселенців). Зокрема, в період 1783-1784 рр. до східної частини австрійської Галичини було спроваджено німецьких переселенців земель Райнлянд-Пфальц (8393 особи), Саарщини (1424), Гессен (1177), Вюртемберґ (1060), Баден (760), Баварії (199), Саксонії (50), Ельзас-Лотарінґії (416), Люксембурґа (69)^14.
Загальною метою політики Йосифа ІІ стали економічні реформи, передусім у сільському господарстві. Йосифінські реформи сільського господарства для кращого сприяння і поліпшення ситуації селян в Австрійській імперії розголошували в краю великі друковані постанови німецькою і польською мовами, усні доповіді державних службовців, поодинокі проповіді свящонослужителів^15. Патент від 1775 р. обмежував права світських і духовних землевласників. Відтоді власник маєтку вважався необмеженим власником лише домінікальної землі, а на рустикальну (селянську) землю мав права “верховної власності”. На практиці це означало, що дідич уже не міг безконтрольно розпоряджатися селянськими наділами. Згідно з патентами від 1784, 1786 і 1786 рр. світським і церковним землевласникам заборонялося закладати, дробити, приєднувати до фільваркової заорки чи обмінювати селянські наділи^16. У жовтні 1782 р. уряд Австрії дозволив селянам залишати з панського дозволу маєток свого власника. Водночас було ліквідовано середньовічні баналітети та привілеї дідичів (горілчану і соляну монополії).  
Йосифінські реформи послужили основою для складення у 1785 р. в Галичині земельного кадастру. Уряд сподівався отримати правдиву оцінку природних ресурсів краю, тому приділив обмірові та описові земель особливу увагу. Прибутковість земельних угідь визначалася на основі одержуваних доходів від вирощування зернових (пшениці, жита, ячменю та вівса), збору сіна та отави (з луків), щорічного приросту твердих і м’яких порід дерев (з лісів) тощо. Складення земельного кадастру дало можливість урядові повніше з’ясувати майновий стан духовенства і селянства.
Одночасно, австрійська програма міґрації німців в Галичину передбачала значне інвестування за рахунок державного бюджету. Міґранти отримували гроші, коней і харчі на дорогу, а з приїздом на визначене місце поселення – безкоштовно землю із правом спадщини, велику рогату худобу, будівельні матеріали, сільськогосподарський реманент, посівні матеріали тощо^17. Німецькі колоністи звільнялися від сплати державних податків та мали свободу віросповідання. Заходами колонізації планувалося збільшити кількість населення австрійської держави, тому що підданим Австрії (громадянам внутрішніх територій) переселятися принципово не дозволялося.  Винятки були тільки на початку процесу колонізації (в липні і серпні 1782 р.), коли німецькі та чеські родини з Моравії були реєстровані та переважно згруповано поселені в Мюнхенталі, округ Яворів. Серед торговців, ремісників, фабрикантів, які прийшли в Галичину поза державною патентною імміґрацією було багато австрійців.  Патент імміґрації (Einwanderungspatent) австрійської імператриці Марії-Терезії від 17 червня 1774 р. стосувався передусім торговців, художників, фабрикантів, спеціалістів і ремісників, мав на меті (переважно в містах) піднесення торгівлі та промисловості краю.  Зосібна, було передбачено на шість років звільнення від податків та одержання права на громадянство і професію безкоштовно. Католики могли оселятися скрізь, протестанти – лише у Львові, Бродах та деяких західних галицьких містах^18. 
Патент заселення Йосифа ІІ від 17 вересня 1781 р. відкривав цілковито нові перспективи. Патент свободи віросповідання (Toleranzpatent)  від 13 жовтня 1781 р., що мав законну силу від 10 листопада 1781 р. і гарантував протестантам вільне і безперешкодне виконання релігійних культів, був першим втіленням гуманістичної ідеї в системі Австрійської імперії. Вперше протестанти могли еміґрувати без обмежень, їм гарантувалася свобода віровизнання. Документ гарантував 10 років звільнення від податків. Самі поселенці та їх найстарші сини були звільнені від військової повинності. Первісними адресатами Йосифінського патенту заселення були також німці^* на території Польщі, яких спонукали до переселення в австрійську Галичину. Однак, патент поселення запрошував до коронного краю не лише німців, а й представників інших національностей. Особливо враховувалося, що участь в імміґраційному русі братиме населення з Росії, Прусії або Польщі. Це підкреслювало, що австрійський уряд не мав політичних намірів ґерманізації Галичини. В протилежності до заходів, які застосовувалися на інших територіях Європи, Йосифінська колонізація (як також пізніше - Францисканська) у відносно густо заселеній Галичині отримала новий якісний характер. Цей етап полягав у доповненні існуючої системи розселення новими поселеннями, а у політичному плані – “покращенні народонаселення” шляхом переселення прогресивніших селян. 
На відміну від Йосифінської колонізації – новий етап процесу – Францисканська – була слабкою, що зумовило відносно швидку асиміляцію німецького населення^19. Загальна кількість колоністів Францисканської колонізації становили лише близько третини йосифінських поселенців, було засновано мало нових колоній, оскільки бракувало землі. Прикладом таких нових поселень є Вальддорф, колонія розташована на південному заході від Львова. Типовими були перш за все “вселення” (Einsiedlungen): окремі родини колоністів оселялися на звільнених українських або польських дворах у слов’янських селах краю^20. На відміну від попередньої хвилі німецької колонізації більшість поселенців були католицького віровизнання. Окрім австрійських німців, у поселеннях такого типу оселялися вихідці з центральних частин Чехії та судетські німці. До 1805 р. в Галичині оселилося 629 сімей з Німеччини та 603 сім’ї – вихідців з Австрії. На відміну від заходів колонізації в часи абсолютизму, Йосифінська та Францисканська колонізація, а також приватні заходи  поселення у відносно густонаселеній Галичині, отримали якісний характер^21. 
Поселенцям у державних – колишніх клерикальних та польських королівських і поміщицьких володіннях – була гарантована державна допомога у будівництві будинків та в устаткуванні промислових виробництв. Для рільництва була обіцяна відповідна орна земля, селянський житловий будинок, стайня, сарай, комора, а також звільнення від фінансових та натуральних податків на протязі десяти років і шести – від панщини. Зокрема, для німецьких колоністів панщина була замінена певним строком відробітку на користь австрійської держави або фінансовим еквівалентом. Так, в 1871 р. відробіток в колоніях становив – в Полівцях 83 дні/рік, згодом цю межу зменшили до 25 днів, а в колонії Багінберґ  вона становила – 40 днів^22. 
Німецькі колоністи внесли помітний вклад у розвиток  сільського господарства Галичини: освоєння значних площ невживаних земельних угідь, підвищення культури землеробства (запровадження вирощування конюшини, ріпаку, хмелю, ревеню), садівництва, упорядкування лісового господарства, покращення годівлі худоби^23. Заборона поселенцям продавати і дробити наділені їм для господарювання земельні площі забезпечувала колоніям розквіт на тривалий період. Цим програвали українські та польські селяни, господарства яких мали тенденцію до постійного роздроблення. Дослідник йосифінської колонізації Г-К. Ґайнц зазначає, що “німецькі колоністи були “послами” реформи Йосифа ІІ. Ріллю та луки в нових поселеннях розмежовано та розподілено за системою, яку знали та застосовували на батьківщині”^24.
   Як підкреслювалося вище, більшість колоній було засновано на землях державних (камеральних) маєтків, значно менше було їх на приватних і домініальних землях. У цьому полягає причина того, що найбільше німецькі колонії були зосереджені у територіальній смузі Жовква-Львів-Самбір. Це прослідковується з наведеної нижче таблиці:
Табл. 1.
НІМЕЦЬКІ КОЛОНІЇ ГАЛИЧИНИ
(Станом на 1808 р.)

№ п/п | Округ, село, колонія | Католики | Протестанти

І

Бережанський
1.Добряничі
2.Ернстдорф
3.Кімірш
4.Мільбах
5.Новосілка (Нойдорф,Бекерсдорф)
6.Унтервальден (Підгайчики)
7. Ушківці 
РАЗОМ

-
20
110
-
-
-
-
130

65
-
-
-
-
138
67
270

ІІ

Жовківський
1.Айнзінґен
2.Брукенталь
3.Бурґау
4.Візенберґ
5.Лінденау
6.Літня (Зоммертау)
7.Любалів
8. Мокротин
9. Островець
10. Падів
11.Райхау
12.Ранішау
13. Смолин (Німецький Смолин)
14. Тойшбах
15.Тройфельд
16.Фельбах
17.Фельзендорф
РАЗОМ

135
12
30
230
-
90
12
80
-
91
-
-
-
90
100
80
-
950

30
-
-
-
103
-
13
-
50
119
109
248
61
-
-
-
80
813

III

Золочівський
1.Антонін
2.Аннанін (Гануська)
3.Бавен (Серни)
4.Забава
5.Йозефів
6.Міргоф
7.Сапєжанка
8.Станин
РАЗОМ

-
-
-

-
-
-
-
-

25
88
24

186
134
143
159
759

IV

Львівський
1.Айнзідель (Сердиця)
2.Богданівка
3.Брунендорф
4.Бурґталь
5.Вайнберґен (Винники)
6.Дорнфельд
7.Ебенау
8.Кальтвассер (Зимна вода)
9.Лінденфельд
10.Отенгаузен
11.Райхенбах
12.Розенберґ
13.Ротенган
14.Сигнівка
15.Унтерберґен
16.Фордерберґ
17.Хоросно
18.Ліенталь
РАЗОМ

-
-
135
98
-
-
110
95
-
140
-
-
-
-
-
90
-
-
668

50
-
-
22
192
412
-
30
106
-
120
54
120
-
54
-
96
140
1396

V

Перемиський
1.Бердікау
2.Вальддорф
3.Гартфельд
4.Кутенберґ
5.Кляндорф
6.Моосберґ
7.Мужиловичі
8.Регберґ
9.Шомляу
РАЗОМ

35
-
-
-
18
-
200
-
-
253

-
40
254
119
1

414

VI

Самбірський
1.Біличі (Біліц)
2.Бистриця (Бістріц)
3.Бріґідау
4.Бурчиці
5.Вольчо
6.Ґасендорф
7.Доброгостів
8.Дрогобич
9.Енґельсбрунн
10.Йозефсберґ
11.Кайзерсдорф
12.Кеніґсау
13.Кранцберґ
14.Купновичі
15.Нойдорф (Ной Джуків)
16.Нойдорф
17.Прінценталь
18.Ролів
19.Самбір
20.Угартсберґ
21.Фалькенштайн
РАЗОМ

-
-
-
-
75
-
30
80
160
-
400
400
165
-
54
19
-
55
45
-
-
1483

-
-
697
164
-
83
-
-
-
573
-
-
-
117
96
45
-
-
-
133
176
2084

VII

Стрийський
1.Гофнунґсау
2.Ґельзендорф
3.Новий Калуш
4.Ляндестрой
5.Ной Олексичі
6.Уґартсталь
7.Новий Болехів
РАЗОМ

-
-
170
-
-
-
-
170

-
224
-
327
43
329
86
1009

VIII

Сяноцький
1.Бандрів
2.Береги
3.Маків
4.Обердорф
5.Розенбурґ
6.Фалькенберґ
7.Штайнфельс
РАЗОМ

-
-
-
-
120
230
-
350

178
58
180
38
-
-
46
500

IX

Чернівецький
1.Арбора
2.Єцкани (Ной Єцкани)
3.Іллінці (Іллієшти)
4.Карлсберґ
5.Мілленшойц
6.Онуфрій
7.Сатульмаре (Сетул Маре)
8.Теребля
9.Фірстенталь
10.Фрадівці (Фрадауц)
РАЗОМ

-
-
-
218
-
15
-
-
362
-
595

146
65
189
-
86
15
69
130
-
229
929

ЗАГАЛЬНА КІЛЬКІСТЬ
у східних  округах Галичини

4599

8445

Отже, згідно статистичних звітів С. Бредецького, найбільше колоній зафіксовано у Жовківському – 17, Львівському – 18, Самбірському – 21 округах; в інших округах їх помітно менше: у Бережанському, Стрийському, Сяноцькому – по 7, Золочівському – 8, Перемиському – 9, Чернівецькому – 10. Отже, на схід і захід цієї смуги поселення кількість колоній зменшується, мала кількість їх на галицькому Підкарпаттю^25. Часто німецькі колонії виникали поблизу міст або у самому місті, а також біля існуючих сіл; поселення були малолюдними, їх населення коливалося в межах 10-35 сімей переселенців. Переважна більшість колоній мала німецькі назви, лише невелика частина – українські. Наприклад, – Добряничі, Ушківці (Бережанський округ), Богданівка, Сигнівка, Хоросно (Львівський), Доброгостів, Купновичі (Самбірський), Береги (Сяноцький) та ін. Значна частина німецьких колоній краю у досліджуваний період мала паралельні назви – українські і німецькі, з одинаковими чи близькими смисловими значеннями: Літня – Зоммертау, Новосілка – Нойдорф, Винники – Вайнберґ, Вишенька – пр. Вальддоф, Серни – Регберґ тощо^26. Колонії, які виникали на околицях галицьких міст (чи поблизу їх), найчастіше зберігали назви відповідних населених пунктів або ж приймали означення “Новий” (“Ной”)^27.
Протягом 1772-1857 рр. число австро-німецьких переселенців в Галичині зросло кількісно і  почало становити помітну національну меншину в обох її частинах. Зокрема, в 1784 р. до Галичини приїхало від 7236 (В. Кун) та 5736 (Ф. Браун) осіб. 1782/1785 рр. на нові землі прибуло 3216 сімей (=14669 осіб).  В 1789 р. колоніях мешкало 3104, а в містах – 217 сімей. В рамках Францисканської колонізації до 1805 р. в краю оселилося 629 сім’ї з Німеччини (в тому числі – 603 із числа австрійських провінцій). В контексті цієї поселенської політики (Бьомервальдська колонізація) виникають колонії Маріагільф (1811), Тересівка, південніше Долини (1818), Махлінець (1823), Анґелівка (1826), Людвіківка (1830), Феліцієнталь, Аннаберґ, Карльсдорф, Сколівського округу (1835), Пьохерсдорф (1836), Ной (Новий) Мізунь (1844), Яммерсталь (1848)^28. Цьому зростанню і процесам, що його супроводжували, сприяла гнучка політика уряду Австрії щодо переселенців. 
Впродовж кін. XVIII – поч. ХХ ст. в Галичині виникли також німецькі колонії Гайнріхсдорф, Забава, Йосипів, Станин, Сушно, Тоболів, Щиглівка^29. Протягом першої половини ХІХ ст. на території східної частини Галичини виникає ряд нових поселень. Згідно з дослідженнями Р.Ф. Кайндля їх кількість та геоґрафія розподілилася наступним чином: Йозефінендорф (1817), Михайлівка (1819), Теодорсгоф (1824), Збоїська (1836) – у Жовківському окрузі; Нойдорф та Карачинів (1830) – у Львівському; Романівка (1815), Броніславівка і Казимирівка (1838) – у Золочівському; Енґельсберґ (1811), Дебелівка (1827), Тересівка (1818), Махлінець (1823), Нове Село, Сидорівка, Корнилівка і Любша (в період 1828-1835), Йозефсталь, Грабовець Стрийський (1830), Людвіґсдорф (1832), Аннаберґ, Феліцієнталь, Карльсдоф (1835), Бехерсдорф (1836), Нинів Горішній (1840), Новий (Ной) Мізунь (1844) – у Стрийському; Константинівка, Монастирчани і Солотвина (1820) – у Станіславському; Маріагільф (1811), Баґінсберг (1818), Авґустдорф (1836), Флеберг (1842) – у Коломийському; Полівці (1819) – у Чортківському; Конопківка (пр. 1839) – у Тернопільському^30. У другій половині ХІХ ст. колонізаційний рух німців на Українському Прикарпатті, за визначенням П. Сіреджука, досягнув своєї вершини. У цей період виникають колонії Могила (1854), Розенгек (1866), Айзенталь (1867), Вінцентівка (1872), Бредґайм, Леопольдорф, Рудольфсдорф (1880), Понтафельґ (1890), Флеберґ (1892), Альфредівка, Нойгоф (1890)^31.
У 1900 р. на західноукраїнських землях проживало біля 200 тис. німців^32. Із них на Волині і Холмщині мешкало 60 % , а решта припадало на  Галичину, Північну Буковину та Закарпаття (40 %). Залюдненість німецьких поселень в перше десятиліття ХХ ст. становила: в Альфредівці – 3, Нойгофі – 5, Понтафелі – 17, Йозефсталі – 39, Новому Вавілоні – 72, Тересівці – 76, Яммерсталю – 80, Новому Гузієві – 101, Ґофнунґсау – 109, Леопольдсдорфі –112, Улятівці – 136, Нойдорфі та Пьохерсдорфі – 163, Розенгеку – 167, Флеберзі – 203, Маріагільфі – 208, Ситанерівці – 214, Енґельсберзі – 312, Славцях – 383, Людвиківці – 391, Авґустдорфі – 401, Уґартсталі – 427, Ляндестрой – 462, Бредґаймі – 853 особи^33. 
Таким чином:
1.	Входження Галичини до складу Австрійської монархії позначилося на всіх формах її економічного та суспільно-політичного життя. Принципово відмінна від попередньої, адміністрація  розпочала роботу по введенню новоприєднаної провінції у централізований механізм. Відношення Габсбурґів до своїх нових східних провінцій як до слабозаселених і промислово відсталих територій дозволяло уряду вирішувати демографічні проблеми старих територій – спроваджувати переселенців з Північної Німеччини, Надрайння, Палатинату.
2.	Інтенсивні міґраційні процеси спричинили певні зміни в етнічній структурі населення у зв’язку з приходом досить численного австро–німецького елементу. Державні органи влади Австрії організовували і підтримували переселення німців-колоністів, що було пов’язано з германізаційними тенденціями, припливом німецького міщанства до міст, заснуванням сільських колоній. В німецьких колоністах австрійські урядові чинники вбачали міцну опору для проведення колонізаторської політики, перетворення Галичини на ринок збуту промислової продукції та аграрно-сировинний придаток метрополії. 
3.	Австрійська програма міґрації німців в Галичину передбачала значне інвестування за рахунок державного бюджету Австрії. Німецькі поселенці звільнялися від сплати державних податків, мали свободу віросповідання. Заходами цієї колонізації планувалося збільшити населення Австрійської держави. Громадянам внутрішніх територій Австрії переселятися принципово не дозволялося. Районами походження колоністів були Пфальц, Гессен, Середня Райнська земля, Гунсрюк, Люксембурґ, Мозельська земля, Саарщина, Лотаринґія, Ельзас, Баден, Вюртемберґ, Баварія, Саксонія. Німецькі поселенці показали чималий господарський досвід освоєння земельних площ, раціоналізаторські методи ведення сільського господарства. 
4.	На відміну від заходів колонізації в інших європейських країнах в часи абсолютизму, Йосифінська і Францисканська колонізація, а також приватні заходи поселення у відносно густонаселеній Галичині, носили якісний характер. Головним завданням колонізаційних процесів в Галичині було полегшення інтеґрації краю в багатонаціональну структуру Австрійської монархії та його онімеччення, збільшення чисельності народонаселення, запровадження в сільському суспільстві краю прогресивніших форм господарювання. Німецька колонізація кін. XVIII – др. пол. ХІХ ст. носила не промисловий, а землеробський характер. Ці заходи були скеровані не у міста, а в села досліджуваного реґіону. Заселення Галичини німецькими колоністами певною мірою сприяло соціально-економічному розвитку; поселенці адаптувалися і поступово розселилися на всій території краю.
5.	Предметом найпершої турботи австрійського уряду було наведення порядку і соціальної дисципліни. Реформи імператорів Марії Терезії та Йосифа ІІ в руслі політики послідовного централізму відповідали за появу в галицькому суспільстві нових соціальних структур і специфічних позицій, що ефективно служили національній мобілізації багатонаціонального реґіону, слов’янського і романсько–германського ареалів. 
6.	Німецькі поселенці передавали чималий досвід та вплив, передусім у галузі сільського господарства, а також в деяких сферах економіки. Населення німецьких колоній Галичини займалося землеробством, тваринництвом, садівництвом і різними ремеслами. Маючи родючі землі, певне сприяння місцевої влади, будучи добрими і працьовитими господарями, до того ж не відбуваючи панщини, колоністи досягали значного розвитку своїх земельних господарств і поселень, які позитивно вирізнялись на фоні більшості українських сіл. Важка праця, ощадливість і невибагливість належали до загальновизнаних чеснот німецьких поселенців цього краю. Деякі з колоній мали мішаний національний склад: усі мешканці мали один і той же соціальний статус – колоніста, а одночасно ні українці, ні поляки не відробляли панщини і не сплачували натуральних данин. 
7.	Прибуття до Галичини значного числа промислово-ремісничого населення сприяло забезпеченню кваліфікованими кадрами нововиниклих мануфактур, на яких серед спеціалістів-організаторів було чимало німців, а основну робочу силу на допоміжних роботах становили українські селяни, що відробляли панщину.
8.	Австро-німецька колонізація кін. XVIII – др. пол. ХІХ ст. показала появу сильних політичних, культурних і господарських впливів Австрії і країн Німецького Союзу (від 1871 р. – Німецького Райху) в Галичині і кількісне зростання німецькомовного населення краю (з числа переселенців), яке становило помітну національну меншину. Названі процеси характерні: а) особливостями формування і відтворення  населення Галичини та його рухливістю в східному і південно-східному (який призводив до зменшення кількості населення), західному, південно-західному і південному (який призводив до збільшення чисельності населення) напрямах; б) кількісним балансом міґраційних потоків, які не викликали істотних змін у загальній чисельності населення німецьких поселень краю; в) ріст загальної чисельності німецького населення краю у досліджуваний період проходив майже виключно за рахунок його природного приросту.  
Заходи австро-німецької колонізації Галичини цього часу були позначені  появою у галицькому суспільстві нових соціальних структур і специфічних позицій, що ефективно служили національній мобілізації багатонаціонального реґіону.

ПРИМІТКИ:
1.	Baczkowski K. Idea jedności europejskiej w średniowieczu // Zeszyty naukowe Uniwersytetu Jagiellonskiego. T. MCLXXVII: Prace historyczne, Zeszyt 118: Z dziejów prób integracji europejskiej od średniowiecza do współczesnosci. – Kraków, 1995. – S. 23-24; Kuziela Z. Die nationalen Minderheiten in der Ukraine // Handbuch der Ukraine. Im Auftrage des Ukrainischen Wissenschaftlichen Instituts in Berlin. Hrgs von J. Mirtschuk. – Leipzig, 1941. – S. 85-86.
2.	Верига В. Нариси з історії України (кінець XVIII – початок ХХ ст.). – Львів, 1996. – С. 138.
3.	Polen. Polen Republik // Bertelsmann Lexikon Geschichte: Epochen, Kulturen, Ereignisse, Länder, Schoplatze, Sachbeifriffte und personen von A-Z. – Güterschoh, 1991. – S. 622-623. 
4.	Metzler W. Galizien, Land und Leute // Heimat Galizien: Ein Gedenkbuch. – Stuttgart, 1965. – S. 9 ; Історія України / Кер. авт. кол. О. Зайцев. – Львів, 1996. – С. 188.
5.	Грицак Я. Нарис історії України: формування модерної української нації ХІХ-ХХ ст. – К., 1996. – С. 23; Wagner O. Wege und Schicksale der pfälzischen Auslanderer in Galizien und Bukowina (Verwehre Spuren?) // Galizien erzählt. – Stuttgart, 1990. – S. 7, 8.
6.	Наливайко Д. Очима Заходу: Рецепція України в Західній Європі ХІ-XVIII  ст. – К., 1998. – С. 368–371; Kuhn W. Das deutsche Siedlungswerk in Galizien in der osterreichischen Zeit // Heimat Galizien: Ein Gedenkbuch. – Stuttgart, 1965. – S. 36.
^*Колонією називалося поселення з населенням щонайменше 20 родин, які творили автономну адміністративну одиницю (ґміну). (Kolonie // Knaurs Lexikon A-Z. – München, 1949. – K. 793). 
7.	Стеблій Ф. З історії взаємин українців і німецьких поселенців у Галичині у середині ХІХ ст. // Німецькі колонії Галичини: Історія-Архітектура-Культура. Мат. міжн. наук. семінару. – Львів, 1996. – С. 125; Schankweiler E.–J. Wirtschaftliche und soziale Gründe für die Auswanderung der Deutschen aus der Pfalz Ende des 18. Jahrhunderts // Zeitweiser der galiziendeutschen. – Stuttgart, 1998. – S. 36.
8.	Штойко П. Геоґрафія німецьких колоній у Галичині кінця XVIII – початку XX століть // Німецькі колонії Галичини. – С. 68-69; Das Anssiedlungswesen in der Bukowina seit der Besitzergreifung durch Österreich. Mit besonderer Berücksichtigung der Ansiedlung der Deutschen, von Raimund Friedrich Kaindl. – d Insbruck, 1902. – S. 8-9, 20.
9.	Гайнц Г-К. Закладення поселень періоду Йосифінської колонізації в Галичині та особливий приклад Кьонігсау // Німецькі колонії Галичини. – С. 80–124.
10.	German L. Die deutsche Kolonisation // Die Österreichisch-Ungarische Monarchie in Wort und Bild. – Bd. 19 Galizien (5). – Wien, 1898. – S. 471–473.
11.	Гайнц Г-К. Закладення поселень періоду Йосифінської колонізації в Галичині та особливий приклад Кеніґсау. – С. 84; Braun F. Die Herkunf der josefinischen Siedler Galiziens // Heimat Galizien. – S. 51-52.
12.	Schankweiler E.–J. Wirtschaftliche und soziale Gründe für die Auswanderung der Deutschen aus der Pfalz Ende des 18. Jahrhunderts // Zeitweiser der Galiziendeutschen. – 1998. – S. 37, 38.
^*Потсдамський едикт від 29 жовтня 1684 р. містив перелік гарантій і зобов’язань уряду, фіксував умови переселення і права переселенців. Едикт закликав до переселення всіх бажаючих, не обумовлюючи їх соціального і майнового статусу та релігійної приналежності. Особам, які побажали переселитися, було обіцяно: 1) Кошти для переселення; 2) докладні маршути і провідники; 3) безкоштовний провіз грошей, майна і товарів; 4) право безкоштовно селитися в пустих або занедбаних будівлях; 5) ділянки землі для будівлі і будівельні матеріали; 6) звільнення від податків на 10 років; 7) безмитний вступ до ремісничих цехів; 8) ділянки землі для землеробів; 9) гарантії грошових позик для підприємців; 10) дворяни отримували посади за їх бажанням; 11) право утворювати спільноти; 12) проведення релігійних церемоній рідною мовою. (Potsdamer Edikt // Bertelsmann Lexikon Geschichte Hrgs von Lexikon-Institut Bertelsmann. – Gütersloh, 1991. – S. 632).
13.	Braun F. Op. cit. –  S. 52.
14.	Ibid. – S. 57-59.
15.	Гайнц Г-К. Вказ. пр. – С. 87; Daum M. Die Lebensverhältnisse in den galizischen Kolonien in den ersten Jahren nach der Auswanderung am Beispiel Ugatsberg // Zeitweiser der Galiziendeutsche. – 1996. – S. 64-65.
16.	Kalinka W. Galicya i Krakow pod panowaniem austryackiem. – Krakow, 1898. – S. 24-25; Toraz W. Galicya w poczatkach Ery Jozefinskiej w swietle ankiety urzędowej w roku 1783. – Krakow, 1909. – S. 135; Rychlikowa J. Realizacja spoleczno-gospodarczych reform Tereziansko-jozefinskich w Galicji // Rocznik dziejów spolecznych i gospodarczich. – T. XIX. – Warszawa, 1957. – S. 97.
17.	Німці на Україні // Енциклопедія українознавства: Словникова частина. – Париж-Ню Йорк, 1966. – Т. 5. С. 1768; Das Anssiedlungswesen in der Bukowina seit der Besitzergreifung durch Österreich... – S. 145-148.
18.	Kolachek J. A.Geschichte der evangelischen Gemeide Biala in Galizien. – Teschen, 1860. – S. 234 ff.; Schankweiler E-J. Der Weg vom Toleranzpatent (1781) zum Protestantenpatent (1861) im österreichischen Kronland Galizien und Lodomerien // Ostgalizien. Die deutsche Minderheit bis zur Umsiedlung 1939/40. Geschichts-und Begleitbuch für Reisen in die westliche. – Stuttgart, 1996. – S. 27.
^*У даному випадку можна говорити про деяку умовність терміну “німці”. У першоджерелах переписів вони подекуди називали себе “швабами”, “австрійцями”, “євангелістами ауґсбурзькими” та ін.
19.	Kuhn W. Das deutsche Siedlungswerk in Galizien in der österreichischen Zeit // Heimat Galizien. – S. 44; Das Anssiedlungswesen in der Bukowina seit der Besitzergreifung durch Österreich... – S. 23, 27.
20.	Krämer J. Hausform und Hofanlage in unseren Siedlungen // Heimat Galizien. – S. 69–70, 74; Schuster M. Königsau – eine josefinische Siedlung // Zeitweiser der Galiziendeutschen. –  1998. – S. 73–85.
21.	Kuhn W. Das Deutchtum Galiziens bis 1772 // Heimat Galizien. – S. 26–27.
22.	Kuhn W. Das deutsche Siedlungswerk in Galizien in der österreichischen Zeit. – S. 48; Das Anssiedlungswesen in der Bukowina seit der Besitzergreifung durch Österreich... – S. 424.
23.	Стеблій Ф. З історії взаємин українців і німецьких поселенців у Галичині у середині ХІХ ст. // Німецькі колонії Галичини. – С.126; Baranski K. Przemineli zagonczyky, chliboroby, chasydzi ... Rzecz o ziemi Stanisławowsko-Kołomyjsko-Stryjskiej.  – London, 1988. – S. 56, 58.
24.	Гайнц Г-К. Закладення поселень періоду Йосифінської колонізації в Галичині та особливий приклад Кеніґсау // Німецькі колонії Галичини. – С. 87; Krämer J. Hausform und Hofanlage in unseren Siedlungen // Heimat Galizien. – S. 68.
25.	Bredecky S. Historisch-statischer Beytrag zum deutschen Kolonialwesen in Europa, nebst einer kurzen Beschreibung der deutschen Ansiedlungen in Galizien in alphabetischer Ordnung. – Brünn, 1812. – S. 187-195.
26.	Драк М. Німецьке населення Східної Галичини: розселення та зміни кількісного складу (1772–1857) // Німецькі колонії Галичини. – С. 61; Крип’якевич І. Історичні проходи по Львові. – Львів, 1991. – С. 15, 27, 133, 149; Metzler W. Die Orstnamen der deutschen Siedlungen in Galizien  // Heimat Galizien. – S.  82.
27.	Metzler W. Op. cit. – S.  83.
28.	Ostgalizien. Die deutsche Minderheit bis zur Umsiedlung 1939/40. Geschichts-und Begleitbuch für Reisen in die westliche. – Stuttgart, 1996. – S. 34; Das Anssiedlungswesen in der Bukowina seit der Besitzergreifung durch Österreich... –  S. 247-271, 277-307.
29.	Львівська наукова бібліотека ім. Василя Стефаника НАН України, відділ рукописів. Ф. 144, оп. 2, спр. 24, арк. 133, 148, 170, 178.
30.	Німецькі колонії Галичини у таблицях: Довідник / Упор., передм. І. Монолатія. – Коломия, 2000. – С. 16–22, табл. № 1-5; Galizien (Königreich Galizien u. Lodomerien) // Allgemeine Realencyklopädie, oder Conversationslexikon für alle Stände. / Dritte, gänzlich umgearbeitete und fehr vermehrte Auflage. – Regensburg, 1869. – S. 245-246.
31.	Сіреджук П. Німецька колонізація Прикарпаття (кінець XVIII-початок ХХ ст.) // Німецькі колонії Галичини. – С. 75-79.
32.	Повний склад населення Галичини становив 2,600,000 (1772); 2,950,000 (1786); 3,700,000 (1812); 4,734,000 (1846); 5,444,000 (1869); 6,219,660 (1885); 7,316,000 (1900). (Müller S. Galizien und sein Deutschtum. Eine Dokumentation aus Sepp Müllers Nachlaß erzählt durch Unterlagen des Hilfskomitees der Galiziendeutschen 1948-1951. – Bd. I. – Stuttgart, 1999. – S. 1.3; Galizien, österr. Kronland // Brockhaus Conversations-Lexikon. – Supplementband A-Z. – Leipzig, 1887. – S. 354). Найскладніше визначити точну чисельність і суспільне становище етнічних німців Галичини. За офіційними даними переписів, німецькомовне населення в українській частині краю у 1900 р. становило 175,5 тис. осіб (=3,7%), в той час коли на всій Буковині – 65 тис. (=8,1%), на Закарпатті – 52 тис. (=9,8%). Реально, як це видно з віросповідної статистики і новітніх студій,  переважну більшість німецькомовного населення складали євреї, зокрема в українській частині Галичини – дві третини, на Закарпатті – 85,6 %.  Німців було до 100 тис., з них 60,8 тис. – в українській частині Галичини, 29,3 тис. – на Північній Буковині, решта – на Закарпатті. (Копчак С.І., Мойсеєнко В.І., Романюк М.Д. Етнічна структура та міґрації населення українського Прикарпаття (Статистико-демографічне дослідження). – Львів, 1996. – С. 13, 17, 28; Жерноклєєв О.С. Національні меншини на західноукраїнських землях у складі Австро-Угорщини // Вісник Прикарпатського університету. Серія: Історичні науки. – Вип.ІІ. – Івано-Франківськ, 1999. – С. 82-83).   
33.	Драк М. Німецьке населення Східної Галичини: розселення та зміни кількісного складу (1772-1857) // Німецькі колонії Галичини. – С. 60.