Іван Якович Франко, Тарас Григорьевич Шевченко, Михайло Петрович Старицький, Степан Васильович Васильченко, Іван Карпович Карпенко‑Карий, Иван Петрович Котляревский, Григорій Квітка‑Основ’яненко
Українська драматургія. Золота збiрка

предоставлено правообладателями http://www.litres.ru/pages/biblio_book/?art=12490154
««Українська драматургія. Золота збірка». Зміст авт.: І. Котляревський, Г. Квітка‑Основ’яненко, І. Карпенко‑Карий, Т. Шевченко, М. Старицький, І. Франко, С. Васильченко. Літературно‑художнє видання»: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»; Харків; 20102
ISBN 978‑966‑14‑3409‑6,978‑966‑14‑3405‑8,978‑966‑14‑0521‑8

Аннотация 

До збірки увійшли найкращі твори українських драматургів XVIII–XX століть. Кожна з цих п’єс зробила вагомий внесок у становлення національного українського театру. Книжка буде цікавою як школярам, так і усім тим, хто любить українську літературу.

Українська драматургія
Золота збірка

Передмова
Два століття української драми

Виникнення і становлення української класичної драматургії припадає на першу половину ХІХ ст., коли в передових українських колах почало розвиднюватись на розвиток рідної культури, зростання національної гідності, вивчення історії свого народу, його мови тощо. Тенденції такого поступу мали здебільшого фольклорний характер, дозволений імперським урядом для малоросійських аборигенів, хоча перші в Україні журнали на кшталт «Украинского вестника» і «Харьковского Демокрита» (почали видаватися 1816 р.), а також «Украинский журнал» (виходив від 1824 р.), крім історичних, географічних та етнографічних, містили також літературні матеріали. Так само в «Кратком очерке истории Харьковского университета» Дмитро Багалій, згадуючи науково‑літературний рух в Харкові 1840‑х рр., і вирізняючи з‑поміж інших професорів Гулака‑Артемовського, Метлинського, Срезневського, Квітку‑Основ’яненка і Костомарова, а також видавців Н. Бецького та О. Корсуна, значить зокрема про останнього з них: «Корсун издал малорусский литературный сборник «Сніп», в котором, между прочим, помещена трагедия Костомарова «Переяславська ніч» и его же переводы из Байрона». Це було у Харкові 1841‑го р. – від того часу темний період репресій та туподумства тривав аж до початку ХХ ст. майже сімдесят років.
Що ж до питомо української драми, то, власне, як твір для театру, вона з’явилася фактично лише в 90‑х рр. XIX ст., починаючи з п’єс тодішніх корифеїв – М. Кропивницького, М. Старицького, І. Тобілевича (Карпенка‑Карого), оскільки розмірене імперське життя цього періоду пред’явило свої вимоги і до таких суспільно значимих галузей мистецтва, як театр і драматургія. Тож у Києві, Харкові, Полтаві, Одесі та інших містах Російської імперії засновуються професійні театри, що, порівняно з існуючим до того часу вертепним театром та шкільною драмою, було рішучим кроком на шляху подальшого розвитку народного театру. Зрозуміло, що про національну українську виставу ще не йшлося, оскільки усе це було явищем загальноросійського сценічного мистецтва, в якому мішані російсько‑українські та польсько‑українські театральні трупи ставили переважно російські п’єси. Але важливо, що заснування таких театрів певною мірою сприяло створенню українського національного репертуару.
Отже, не все так просто було з розвитком саме українського професійного театру, а не самодіяльної забави на поталу розвеселеній слобідській публіці. Звісно, постави п’єс різних напрямів і стилів вимагали також різної манери гри, натомість у тогочасному «українському» театрі переважало «водевільне» й «фарсове» виконання етнографічного репертуару. Втім, саме завдяки йому закладалися підвалини для українського національного театру, до того ж втілені у творчості таких виконавців, як Соленик, Дрейсіг, Зелінський, Угаров, Зубович. «Для розвою справжньої, високої драми потрібні дуже вигідні, сприятливі умови, – наголошував у 1913 р. Микола Вороний, – насамперед треба, щоб народ мав міцне політичне становище, високу своєрідну культуру, вільну національну освіту, яка б могла розвивати найрізноманітніші ознаки народного життя, і, нарешті, повну можливість черпати поетичний матеріал з усіх своїх національних і історичних скарбів. Коли сих умов не буде, то драматична творчість не вийде за межі п’єс етнографічного характеру…» Чи існували такі умови в українському суспільстві? І яким взагалі було «українство» за описуваних часів? Чи виховували це чуття у тодішніх «українських» шляхетних родинах? Як взагалі відбувалась не примусова, немов у майбутніх 1920‑х, а природна «українізація» у малоросійських родинах імперії? «Смуток молодої душі – се мов той цвіт лілії, / котру всі люблять, а ніхто в дійсності / до грудей не припне», – ці рядки О. Кобилянської, присвячені Христі Алчевській, можуть бути рефреном до тодішнього стану «внутрішнього» українства в душах принишклих малоросів.
Отже, сприятливих умов на розвиток національної естетики тодішня українська драматургія не мала, тому початок її професійного існування був позначений етнографізмом. Воно й не дивно, адже за згадуваних часів у Російській імперії годі було мріяти про будь‑яке оприлюднення літературного твору того чи іншого жанру українською мовою, адже така була «об’єктивна даність», накинута владою. Так, наприклад, Валуєвський циркуляр 1863‑го р. разом із «таємним актом» 1876 р., якими, по суті, заборонялося «все українське», діяли аж до початку XX ст. Самий лише часопис «Киевская старина» (1882–1906), що від 1902 р. виходив під редакцією В. Науменка як «Україна», залишався єдиним національним друкованим виданням, яке вміщувало на своїх шпальтах твори українського письменства рідною мовою. Проте навіть з оприлюдненням «царських вольностей» становище української культури не поліпшилося, оскільки вже 24 листопада 1906 р. виходять «Тимчасові правила про друк», якими було приборкано стихійну хвилю діяльності українських видань. Тому не вільно забувати, що відносно ліберальне ставлення царського уряду на початку ХХ ст. до соціально‑економічних зрушень в імперії не мало ніякого відношення до України. Хоча й почала існувати державна Дума, а цензуру було загалом скасовано – щодо суспільно‑політичного життя в Україні можна сказати, що жорстоке приборкання «всього українського» під цю пору навіть посилилось. Навіть радикали не йшли у своїх вимогах далі заснування української преси та українізації шкіл. Також серед ширшого загалу російської інтелігенції в Україні набувала сили політика додатків до платні за «обрусіння краю».
Але хіба лише в самій Україні бракувало «національної свідомості» у широких верствах населення? Попри офіційно‑імперський, але виключно російський націоналізм, що межував із шовінізмом, посполите людство Російської імперії 1900‑х рр. перебувало у зручних тенетах «національних» стереотипів колоніального зразка і вульгарно‑етнічного наповнення. «Девяностые годы слагаются в моем представлении из картин разорванных, но внутренне связанных тихим убожеством и болезненной, обреченной провинциальностью умирающей жизни», – журився Осип Мандельштам. Тому не дивно, що боротьба індивіда із самим собою на тлі загальноімперського «все благоденствує» і водночас внутрішньо‑суспільних катаклізмів відбувалась саме в драматургії. «Нова драма, – значив Микола Вороний, – малює боротьбу індивідуума з самим собою; се драма почувань, передчувань, докорів сумління, драма неспокою, вагання волі, ляку і жаху; се страшливий образ кривавого побоїща в душі людини». Втім, особливо «кривавими» ці душевні «побоїща» не були хоча б через брак національної свідомості в душах як авторів, так і виконавців тодішнього «українського» театру. Загалом його природі, естетиці, а також національним засадам рідко щастило на гідних інтерпретаторів в галузі відповідного репертуару. З часом малоросійські водевілі змінилися хіба що на історичні фарси й бурлескну інтерпретацію героїчної минувшини. При цьому будь‑яка освічена людина в ХІХ ст. вважала за потрібне описати милі «етнографічному» серцю зойки наймитів на панщині, або співи приблудних кобзарів під парканом рідної садиби. Так уже повелося, що не самі лише дурні з поганими дорогами, по яких мчалася гоголівська птиця‑трійка, звели до фольклорного блазнювання українську культуру. Горезвісне малоросійське дилетантство надійно всадовили її в міщанську кибитку Чичикова, пустивши світом з дурною славою жебрачки, оскільки українські етнографи‑романтики не допускали у своїх ідеалістичних ілюзіях, щоби святий образ «кобзаря» здавався сліпим дідом у супроводі поводиря. І хапалися самостійно відроджувати фольклорну майстерність в одній окремо узятій утопічній Україні, чи пак Малоросії. Таким чином, лише чергові варяги у вигляді Ібсена, Метерлінка, Гауптмана, Стріндберга, Шоу, Чехова, які представляли нову європейську драму, вплинули на розвиток української драматургії вже за часів модерну, себто на межі ХІХ – ХХ ст., отримавши для себе додаткову модифікацію у вигляді творчості таких українських митців, як Леся Українка та В. Винниченко.
З одного боку, вважається, що перші паростки нового українського театру нерозривно пов’язані ще з творчістю І. Котляревського, який визначив характерні шляхи розвитку вітчизняної драматургії, коли рівно через двісті років після першої української вистави в Кам’янці Струмиловій (дві інтермедії до драми Якуба Гаватовича), в 1819 р. на сцені Полтавського театру з’явилася його «Наталка Полтавка». З іншого боку, попри успішне варіювання сюжетів свого великого попередника, такі менш уславлені автори, як В. Гоголь, Я. Кухаренко і особливо Т. Шевченко й Г. Квітка‑Основ’яненко, які відображали реальне життя, з часом сприяли розширенню ідейно‑тематичного діапазону всієї української культури. Хоч як не дивно, але саме прагнення пов’язати твір із конкретними, баченими автором фактами, наповнити його елементами побутової сатири сприяло активному втручанню мистецтва в життя, витворивши аутентичний стиль «української драматургії». Ним виявилась звичайнісінька трагікомедія, себто мілка «національна» філософія на глибоких «малоросійських» місцях. Утім, навіть усупереч улюбленим традиціям бурлеску з його поглядом на народну мову як на щось придатне тільки для низьких жанрів, у драматургії, починаючи з Котляревського, все частіше виявляється прагнення до більш широкого, філософського застосування української літературної мови. Звісно, спочатку це була таки глибша філософія, зокрема в соціально‑психологічній драмі «Украдене щастя» (1894), сюжет якої І. Франко побудував на живих джерелах народної творчості – численні пісні про жіночу долю, що їх автор називав «жіночими невольничими псалмами», лягли в основу сюжету. Але по тому будь‑яку «філософію» заступила ідеологія тієї чи іншої верстви, до якої належав автор певного твору. Так, вважається, що нову українську драму характеризує в першу чергу те, що вона звернулась до зображення життя, побуту, моралі, інтересів селянина – найбільш численної тоді верстви трудящих. Мовляв, на сцені з’являються картини реальної дійсності, образи живих людей; представники народу стають позитивними персонажами літератури. І жодної тобі філософії!
Але, спитаймося, чи була в Україні власна філософія театру? І розгублено розведемо руками: а таки не було! В українській традиції взагалі прийнято вишукувати історичні свідоцтва національних трагедій де завгодно, тільки не у себе за пазухою, себто в душі. Наприклад, мало кому ходить про з’ясування екзистенційних основ гуманітарної практики. Та й звідки цим основам узятися? В Україні ніколи не було власної філософської традиції, не було і не могло бути публіцистики в європейському сенсі слова, адже обговорення політичного питання завжди заборонялося владою. Натомість побутував специфічний дискурс – філософування, в основі якого – проблеми призначення України, майбутнє українського народу і т. ін. У суті речі, основна методологія малоросійського філософування зокрема в театрі – це самопізнання і самоаналіз, ґрунтовані на матеріалі всесвітньої історії. Саме ця методологія була виведена свого часу з філософії Г. Шелінґа і запроваджена в українських гуманітарних колах в якості універсального засобу пізнання світу.
Відтак, обміління філософсько‑літературного дискурсу розпочалося набагато раніше. Слідом за епохою класицизму з її звинуваченнями панам‑глитаям, модерна українська драма часів символізму кінця ХІХ ст., як і будь‑яка велика «гуманітарна» форма, втрачає епічну точність. Головним завданням автора‑риторика стає утворення певного словесного й образного марева. Новий світ сам повинен скластися у цьому первородному хаосі слів, ну й викристалізуватися з нього лише завдяки незначним посередницьким зусиллям згаданого автора. Альтернативою цьому хаосу, а також відчуттю вичерпаності психологічної сюжетної драми була модерністська вакханалія нових форм у театрі. У глядача залишалося враження риторичної музики, але загальноприйнятою така філософія «національного» театру, як заклик до дії, звичайно ж, не ставала. Натомість найпопулярнішим жанром, викликаним катастрофізмом мислення епохи модерну, стала трагікомедія, себто сміх крізь сльози – цей споконвічний прояв малоросійської вдачі й загалом культурної естетики, втілений, нарешті, у театрі. «Комедія ця дуже серйозна, – чи не даремно бідкався Карпенко‑Карий щодо своєї п’єси «Хазяїн», – і я боюся, що буде скучна для публіки, котра від комедії жде тільки сміху». Мовляв, чи потрібна філософська трагедія свинопасам і гречкосіям, для яких жування і мовчанка за столом стають космосом, а не бенкетом риторичної уяви?
Таким чином, для класичної української драми важив виключно такий тип художнього мислення, як реалізм, що вирізняв людину насамперед як невід’ємного складника природного й соціального середовища, обмежуючи на різний штиб модерністські, чи пак «фрейдистські», підходи й засоби в зображенні її внутрішньо‑психологічного світу. Мабуть, саме тому так довго й тавтологічно тривала драма української класичної драматургії.

Ігор Бондар ‑Терещенко 

Iван Котляревський
Наталка Полтавка

Опера малороссийская в 2‑х действиях

Действующие лица:

Возный Тетерваковский.
Горпина Терпилиха – вдова старуха.
Наталка – дочь ее.
Петро – любовник Наталки.
Микола – дальний родственник Терпилихи.
Макогоненко – выборный села.

Действие I

Театр представляет село при реке Ворскле. Чрез сцену улица малороссийских хат, к реке ведущая, и в сей улице хата Терпилихи. 

Явление 1

Наталка (выходит из хаты с ведрами на коромысле, подойдя к реке, ставит ведра на берегу, подходит на край сцены в задумчивости и поет ).

№ 1

Вiють вiтри, вiють буйнi, аж дерева гнуться;
О, як моє болить серце, а сльози не ллються. (2)

Трачу лiта в лютiм горi i кiнця не бачу,
Тiлько тогдi i полегша, як нишком поплачу. (2)

Не поправлять сльози щастя, серцю легше буде,
Хто щасливим був часочок, по смерть не забуде. (2)

Єсть же люди, що i моїй завидують долi,
Чи щаслива та билинка, що ростеть на полi? (2)
Що на полi, що на пiсках, без роси, на сонцi?
Тяжко жити без милого i в своїй сторонцi. (2)

Де ти, милий, чорнобривий? Де ти? Озовися!
Як я, бiдна, тут горюю, прийди подивися. (2)

Полетiла б я до тебе, та крилля не маю,
Щоб побачив, як без тебе з горя висихаю. (2)

До кого я пригорнуся, i хто приголубить?
Коли тепер того нема, який мене любить. (2)

Петре! Петре! Де ти тепер? Може, де скитаєшся в нуждi i горi i проклинаєш свою долю; проклинаєш Наталку, що через неї утеряв пристанище; а може (плачет ), забув, що я живу i на свiтi. Ти був бiдним, любив мене – i за те потерпiв i мусив мене оставити; я тебе любила i тепер люблю. Ми тепер рiвня з тобою: i я стала така бiдна, як i ти. Вернися до мого серця! Нехай глянуть очi мої на тебе iще раз i навiки закриються…

Явление 2

Наталка и возный. 
Возный. Благоденственного i мирного пребиванiя! (В сторону .) Удобная оказiя предстала здiлати о собi предложенiє на самотi.
Наталка (кланяясь ). Здоровi були, добродiю, пане возний!
Возный. «Добродiю»! «Добродiю»! Я хотiв би, щоб ти звала мене – теє‑то як його – не вишепом’янутим iм’ярек.
Наталка. Я вас зову так, як все село наше величає, шануючи ваше письменство i розум.
Возный. Не о сем, галочко, – теє‑то як його – хлопочу я, но желаю iз медових уст твоїх слишати умилительноє названiє, сообразноє моєму чувствiю. Послушай:

№ 2

От юних лiт не знал я любовi,
Не ощущал возженiя в кровi;
Как вдруг предстал Наталки вид ясний,
Как райский крин, душистий, прекрасний;

Утробу всю потряс;
Кров взволновалась,
Душа смiшалась;
Настал мой час!

Настал мой час; i серце все стонеть;
Как камень, дух в пучину зол тонеть.
Безмiрно, ах! люблю тя, дiвицю,
Как жадний волк младую ягницю.

Твой предвiщаєть зрак
Мнi жизнь дражайшу,
Для чувств сладчайшу,
Как з медом мак.

Противнi мнi Статут i роздiли,
Позви i копи страх надоїли;
Несносен мнi сингклiт весь бумажний,
Противен тож i чин мой преважний.

Утiху ти подай
Душi смятенной,
Моєй письменной,
О ти, мой рай!

Не в состоянiї поставить на вид тобi сили любвi моєй. Когда би я iмiл – теє‑то як його – столько язиков, сколько артикулов в Статутi iлi сколько зап’ятих в Магдебурзьком правi, то i сих не довлiло би навосхваленiє лiпоти твоєй! Єй‑єй, люблю тебе до безконечностi.
Наталка. Бог з вами, добродiю! Що ви говорите! Я рiчi вашей в толк собi не возьму.
Возный. Лукавиш – теє‑то як його – моя галочко! i добре все розумiєш. Ну, коли так, я тобi коротенько скажу: я тебе люблю i женитись на тобi хочу.
Наталка. Грiх вам над бiдною дiвкою глумитися; чи я вам рiвня? Ви пан, а я сирота; ви багатий, а я бiдна; ви возний, а я простого роду; та й по всьому я вам не пiд пару.
Возный. Iзложенниї в отвiтних рiчах твоїх резони суть – теє‑то як його – для любовi ничтожнi. Уязвленное частореченною любовiю серце, по всiм божеським i чоловiчеським законам, не взираєть нi на породу, нi на лiта, нi на состоянiє. Оная любов все – теє‑то як його – ровняєть. Рци одно слово: «Люблю вас, пане возний!» – i аз, вишеупом’янутий, виконаю присягу о вiрном i вiчном союзi з тобою.
Наталка. У вас єсть пословиця: «Знайся кiнь з конем, а вiл з волом»; шукайте собi, добродiю, в городi панночки; чи там трохи єсть суддiвен, писарiвен i гарних попiвен? Любую вибирайте… Ось пiдiть лиш в недiлю або в празник по Полтавi, то побачите таких гарних, що i розказати не можна.
Возный. Бачив я многих – i лiпообразних, i багатих, но серце моє не iмiєть – теє‑то як його – к ним поползновенiя. Ти одна заложила єму позов на вiчнiї роки, i душа моя єжечасно волаєть тебе i послi нишпорной даже години.
Наталка. Воля ваша, добродiю, а ви так з‑письменна говорите, що я того i не зрозумiю; та i не вiрю, щоб так швидко i дуже залюбитись можна.
Возный. Не вiриш? Так знай же, що я тебе давно уже – теє‑то як його – полюбив, як тiлько ви перейшли жити в нашеє село. Моїх дiл околичностi, возникающiї iз неудобних обстоятельств, удерживали содiлати признанiє пред тобою; тепер же, читая – теє‑то як його – благость в очах твоїх, до формального опредiленiя о моєй участi, открой мнi, хотя в термiнi, партикулярно, резолюцiю: могу лi – теє‑то як його – без отсрочок, волокити, проторов i убитков получити во вiчноє i потомственноє владiнiє тебе – движимоє i недвижимоє iмiнiє для душi моєй – з правом владiти тобою спокойно, безпрекословно i по своєй волi – теє‑то як його – розпоряджать? Скажи, говори, отвiчай, отвiтствуй, могу лi бить – теє‑то як його – мужем пристойним i угодним душi твоєй i тiлу?
Наталка (поет ).

Видно шляхи полтавськiї i славну Полтаву,
Пошануйте сиротину i не вводьте в славу.
Не багата я i проста, но чесного роду,
Не стиджуся прясти, шити i носити воду.
Ти в жупанах i письменний, i рiвня з панами,
Як же можеш ти дружиться з простими дiвками?
Єсть багацько городянок, вибирай любую;
Ти пан возний – тобi треба не мене, сiльськую.

(По окончании пения говорит. )
Так, добродiю, пане возний! Перестаньте жартовати надо мною, безпомощною сиротою. Моє все багатство єсть моє добре iм’я; через вас люди начнуть шептати про мене, а для дiвки, коли об нiй люди зашепчуть…
Музыка начинает играть прелюдиум. Наталка задумывается, а возный рассуждает и смешные показывает мины на лице.

Явление 3

Наталка и возный. И после выборный, показавшись на сцену, поет. 

№ 4

Дiд рудий, баба руда,
Батько рудий, мати руда,
Дядько рудий, тiтка руда,
Брат рудий, сестра руда,
I я рудий, руду взяв,
Бо рудую сподобав.

Ой по горi по Панянцi
В понедiлок дуже вранцi
Iшли нашi новобранцi;
Поклонилися шинкарцi;
А шинкарка на них – морг:
«Iду, братики, на торг».

Iшли ляхи на три шляхи,
А татари на чотири,
Шведи‑враги поле вкрили;
Козак в лузi окликнувся –
Швед, татарин, лях здригнувся,
В дугу всякий iзiгнувся.

По мере приближения выборного к оркестру, Наталка подходит к ведрам, берет их и уходит домой. 
Возный. Чи се – теє‑то як його – нова пiсня, пане виборний?
Выборный. Та се, добродiю (кланяется ), не пiсня, а нiсенiтниця. Я спiваю iногдi, що в голову лiзе, – вибачайте, будьте ласкавi, я не добачив вас.
Возный. Нiчого, нiчого. Вiдкiль се так? Чи з гостей iдете – теє‑то як його?…
Выборный. Я iду iз дому. Випроводжав гостя: до мене заїжджав засiдатель наш, пан Щипавка; так уже, знаєте, не без того, – випили по однiй, по другiй, по третiй, холодцем та ковбасою закусили, та вишнiвки з кварту укутали, та й, як то кажуть, i пiдкрiпилися.
Возный. Не розказовав же пан Щипавка якої новини?
Выборный. Де то не розказовав! Жаловався дуже, що всьому земству урвалася тепер нитка, та так, що не тiлько засiдателям, но самому комiсаровi уже не те, як давно було… Така, каже, халепа, що притьмом накладно служити. Бо, каже, що перше дурницею доставалося, то тепер або випросити треба, або купити.
Возный. Ох! правда, правда; даже i в повiтовом судi, i во всiх присутственних мiстах унинiє воспослiдовало; малiйшая проволочка iлi прижимочка просителю, як водилось перше, почитається за уголовноє преступленiє; а взяточок, сирiч – винуждений подарочок, весьма‑очень iскусно у iстця iлi отвiтчика треба виканючити. Та що i говорить! Тепер i при рекрутських наборах вовся не той порядок ведеться. Трудно становиться жить на свiтi.
Выборный. Зате нам, простому народовi, добре, коли старшина, богобоязлива i справедлива, не допуска письменним п’явкам кров iз нас смоктати… Та куди ви, добродiю, налагодились?
Возный. Я намiревал – теє‑то як його – посiтити нашу вдовствующую дякониху, но, побачивши тут Наталку (вздыхает ), остановився побалакати з нею.
Выборный (лукаво ). Наталку? А де ж (осматривается ) вона?
Возный. Може, пiшла додому.
Выборный. Золото – не дiвка! Наградив Бог Терпилиху дочкою. Кромi того, що красива, розумна, моторна i до всякого дiла дотепна, – яке у неї добре серце, як вона поважає матiр свою; шанує всiх старших себе; яка трудяща, яка рукодiльниця; себе i матiр свою на свiтi держить.
Возный. Нiчого сказати – теє‑то як його – хороша, хороша i уже в такiм возрастi…
Выборный. Та й давно б час, так що ж? Сирота, та iще i бiдна. Нiхто i не квапиться.
Возный. Однако ж я чув, що Наталцi траплялись женихи, i весьма пристойнiї, наприклад, тахтауловський дячок, чоловiк знаменитий басом своїм, iзучен ярмолоя i дуже знаєть печерсько‑лаврський напiв; другий волосний – теє‑то як його – писар iз Восьмачок, молодець не убогий i продолжающий службу свою безпорочно скоро год; третiй – пiдканцелярист iз суда по iменi Скоробреха i многiї другiї, но Наталка…
Выборный. Що? Одказала? Добре зробила. Тахтауловський дяк п’є горiлки багато i уже спада з голосу; волосний писар i пiдканцелярист Скоробреха, як кажуть, жевжики обидва i голi, вашецi проше, як хлистики, а Наталцi треба не письменного, а хазяїна доброго, щоб умiв хлiб робити i щоб жiнку свою з матiр’ю годовав i зодiгав.
Возный. Для чего же неписьменного? Наука – теє‑то як його – в лiс не йде; письменство не єсть преткновенiє iлi помiха ко вступленiю в законний брак. Я скажу за себе: правда, я – теє‑то як його – письменний, но по благостi всевишнього єсмь чоловiк, а по милостi дворян – возний, i живу хоть не так, як люди, а хоть побiля людей; копiйка волочиться i про чорний день iмiється. Признаюсь тобi, як приятелю, буде чим i жiнку – теє‑то як його – i другого кого годовати i зодiгати.
Выборный. Так чом же ви не одружитеся? Уже ж, здається, пора. Хiба в ченцi постригтись хочете? Чи ще, може, суджена на очi не нависла? Хiба хочете, щоб вам на весiллi сю пiсню спiвали? Ось слухайте.
(Выборный поет. )

№ 5

Ой пiд вишнею, пiд черешнею
Стояв старий з молодою, як iз ягодою. (2)

I просилася, i молилася:
«Пусти мене, старий дiду, на улицю погулять!» (2)

«Ой я й сам не пiду, i тебе не пущу:
Хочеш мене, старенького, да покинути. (2)

Ой не кидай мене, моя голубочко,
Куплю тобi хатку, i ще сiна жатку,
I ставок, i млинок, i вишневий садок». (2)

«Ой не хочу хатки, анi сiна жатки,
Нi ставка, нi млинка, нi вишневого садка. (2)

Ой ти, старий дiдура, i зогнувся, як дуга,
А я, молоденька, гуляти раденька». (2)

Возный. Коли другiї облизня поймають, то i ми остерегаємся. Наталка многим женихам пiднесла печеного кабака; глядя на сiє, i я собi на умi.
Выборный. А вам що до Наталки? Будто всi дiвки на неї похожi? Не тiлько свiта, що в вiкнi; сього дива повно на свiтi! Та до такого пана, як ви, у iншої аж жижка задрижить!
Возный (в сторону ). Признáюсь йому в моєй любвi к Наталцi. Послухай, пане виборний! Нiгде – теє‑то як його – правди дiвати, я люблю Наталку всею душею, всею мислiю i всiм серцем моїм, не могу без неї жити, так її образ – теє‑то як його – за мною i слiдить. Як ти думаєш? Як совiтуєш в таковом моєм припадцi?
Выборный. А що тут довго думати? Старостiв посилати за рушниками, та й кiнець. Стара Терпилиха не зсунулась iще з глузду, щоб вам одказати.
Возный. Ох, ох, ох!.. Стара не страшна, так молода кирпу гне! Я уже їй говорив, як то кажуть, надогад бурякiв – теє‑то як його – так де! Нi приступу!
Выборный. Що ж вона говорить, чим одговорюється i що каже?
Возный. Она iзлагаєть нерезоннiї – теє‑то як його – причини; она приводить в довод знакомство вола з волом, коня з конем; нарицаєть себе сиротою, а мене паном; себе бiдною, а мене багатим; себе простою – теє‑то як його – а мене возним; i рiшительний приговор учинила – що я їй, а она мнi не рiвня – теє‑то як його.
Выборный. А ви ж їй що?
Возный. Я їй пояснил, що любов все равняєть.
Выборный. А вона ж вам що?
Возный. Що для мене благопристойнiє панночка, нiж простая селянка.
Выборный. А ви ж їй що?
Возный. Що она – теє‑то як його – одна моя госпожа.
Выборный. А вона ж вам що?
Возный. Що она не вiрить, щоб так дуже – теє‑то як його – можна полюбити.
Выборный. А ви ж їй що?
Возный. Що я її давно люблю.
Выборный. А вона ж вам що?
Возный. Щоб я одв’язався од неї.
Выборный. А ви ж їй що?
Возный (с жаром ). Що? Нiчого!.. Тебе чорт принiс – теє‑то як його – Наталка утекла, а я з тобою остався.
Выборный. Ой ви, письменнi! Вгору деретеся, а пiд носом нiчого не бачите: Наталка обманьовала вас, коли говорила, що ви їй не рiвня. У неї не те на серцi…
Возный. Не те? А що ж би такеє?
Выборный. Уже не що, другого любить; ви, може, чували, що як вони ще жили в Полтавi i покiйний Терпило жив був, то прийняв було до себе якогось сироту Петра за годованця. Хлопець вирiс славний, гарний, добрий, проворний i роботящий; вiн од Наталки старший був годiв три або чотири; з нею вигодовавсь i зрiс вкупi. Терпило i Терпилиха любили годованця свого, як рiдного сина, та було й за що! Наталка любилась з Петром, як брат з сестрою. Но Терпило, понадiявшись на своє багатство, зачав знакомитись не з рiвнею: зачав, бач, заводити бенкети з повитчиками, з канцеляристами, купцями i цехмистрами – пив, гуляв i шахровав грошi; покинув свiй промисел i мало‑помалу розточив своє добро, розпився, зачав гримати за Наталку на доброго Петра i вигнав його iз свого дому; послi, як не стало i послiднього сього робiтника, Терпило зовсiм iзвiвся; в бiдностi умер i без куска хлiба оставив жiнку i дочку.
Возный. Яким же побитом – теє‑то як його – Терпилиха з дочкою опинилися в нашем селi?
Выборный. У Терпила в городi на Мазурiвцi був двiр – гарний, з рубленою хатою, коморою, льохом i садком. Терпилиха по смертi свого старого все те продала, перейшла в наше село, купила собi хатку i тепер живе, як ви знаєте.
Возный. А вишереченний Петро де – теє‑то як його – обрiтається?
Выборный. Бог же його зна. Як пiшов з двора, то мов в воду упав, i чутки нема. Наталка без душi його любить, через його всiм женихам одказує, та й Терпилиха без сльоз Петра не згадує.
Возный. Наталка неблагорозумна: любить такого чоловiка, которго – теє‑то як його – можеть бить, i кiстки погнили. Лучче синиця в жменi, як журавель в небi.
Выборный. Або, як той грек мовляв: «Лучче живий хорунжий, як мертвий сотник»… А я все‑таки думаю, коли б чоловiк добрий найшовся, то б Наталка вийшла замуж, бо убожество їх таке велике, що невмоготу становиться.
Возный. Сердечний приятелю! Вiзьмися у Наталки i матерi хожденiє iмiти по моєму сердечному дiлу. Єжелi виiграєш – теє‑то як його – любов ко мнi Наталки i убiдиш її доводами сильними довести її до брачного моєго ложа на законном основанiї, то не пожалiю – теє‑то як його – нiчого для тебе. Вiр – без данi, без пошлини, кому хочеш, позов заложу i контроверсiї сочиню, – божусь в том – єже‑єй! єй!
Выборный (немного подумав ). Що ж? Спрос не бiда. Тут зла нiякого нема. Тiлько Наталка не промах!.. О, розумна i догадлива дiвка!
Возный. Осмiлься! Ти умiєш увернутись – теє‑то як його – хитро, мудро, недорогим коштом; коли ж що, то можна i брехнути для обману, приязнi ради.
Выборный. Для обману? Спасибi за се! Брехать i обманьовать других – од Бога грiх, а од людей сором.
Возный. О, простота, простота! Хто тепер – теє‑то як його – не брешеть i хто не обманиваєть? Повiр мнi: ежелi б здесь собралося много народу i зненацька ангел з неба з огненною рiзкою злетiв i воскликнул: «Брехуни i обманщики!.. ховайтесь, а то я поражу вас!..» – єй‑єй, всi присiли би к землi совiстi ради. Блаженна лож, когда биваєть в пользу ближнiх, а то бiда – теє‑то як його – що часто лжем iлi ради своєй вигоди, iлi на упад других.
Выборный. Воно так, конечне, всi люди грiшнi, однако ж…
Возный. Що «однако ж»? Всi грiшнi, та iще i як!.. I один другого так обманюють, як того треба, i як не верти, а виходить – кругова порука. Слухай. (Поет. )

№ 6

Всякому городу нрав i права,
Всяка iмiєть свой ум голова,
Всякого прихотi водять за нiс,
Всякого манить к наживi свiй бiс. (2)

Лев роздираєть там волка в куски,
Тут же волк цапа скубе за виски;
Цап в огородi капусту псує:
Всякий з другого бере за своє. (2)

Всякий, хто вище, то нижчого гне, –
Дужий безсильного давить i жме,
Бiдний багатого певний слуга,
Корчиться, гнеться пред ним, як дуга. (2)

Всяк, хто не маже, то дуже скрипить,
Хто не лукавить, то ззаду сидить;
Всякого рот дере ложка суха –
Хто ж єсть на свiтi, щоб був без грiха? (2)

Выборный. Воно так! Тiлько великим грiшникам часто i даром проходить, а маленьким грiшникам такого задають бешкету, що i старикам невпам’ятку. Добре, пане возний, я вас поважаю i зараз iду до старої Терпилихи. Бог зна, до чого веде, – може, воно i добре буде, коли ваша доля щаслива.

№ 7

Возный и выборний. 

Ой доля людськая – доля єсть слiпая!
Часто служить злим, негiдним i їм помагає. (2)

Добрi терплять нужду, по миру товчуться,
I все не в лад їм приходить, за що не возьмуться. (2)

До кого ж ласкава ся доля лукава,
Такий живе як сир в маслi, спустивши рукава. (2)

Без розума люди в свiтi живуть гарно,
А з розумом та в недолi вiк проходить марно. (2)

Ой доле людськая, чом ти не правдива,
Що до iнших дуже гречна, а до нас спесива. (2)

(По окончании пения уходят. )
Сцена переменяется й представляет внутреннось хаты Терпилихи. 

Явление 4

Терпилиха прядет, Наталка шьет. 
Терпилиха. Ти оп’ять чогось сумуєш, Наталко! Оп’ять щось тобi на думку спало?…
Наталка. Менi з думки не йде наше безталання.
Терпилиха. Що ж робить? Три роки уже, як ми по убожеству своєму продали дворик свiй на Мазурiвцi, покинули Полтаву i перейшли сюди жити; покойний твiй батько довiв нас до сього.
Наталка. I, мамо!.. Так йому на роду написано, щоб жити багатим до старостi, а умерти бiдним; вiн не виноват.
Терпилиха. Лучче б була я умерла: не терпiла б такої бiди, а бiльше через твою непокорность.
Наталка (оставляя работу ). Через мою непокорность ви бiду терпите? Мамо!
Терпилиха. Аякже? Скiлько хороших людей сватались за тебе – розумних, зажиточних i чесних, а ти всiм одказала; скажи, в яку надежду?
Наталка. В надежду на Бога. Лучче посiдiю дiвкою, як пiду замуж за таких женихiв, як на менi сватались. Уже нiчого сказать – хорошi люди!
Терпилиха. А чому й нi? Дяк тахтауловський чом не чоловiк? Вiн i письменний, розумний i не без копiйки. А волосний писар i пiдканцелярист Скоробрешенко – чому не люди? Кого ж ти думаєш – може, пана якого або губерського панича? Лучче б всього, якби вийшла за дяка, – мала б вiчний хлiб; була б перше дячихою, а послi i попадею.
Наталка. Хотя б i протопопшею, то Бог з ним! Нехай вони будуть розумнi, багатi i письменнiйшi од нашого возного, та коли серце моє не лежить до їх i коли менi вони осоружнi!.. Та i всi письменнi – нехай вони собi тямляться!
Терпилиха. Знаю, чом тобi всi не люб’язнi; Петро нав’яз тобi в зуби. Дурниця все те, що ти думаєш; чотири годи уже, як об нiм нi слуху нема, нi послушанiя.
Наталка. Так що ж? Адже i вiн об нас нiчого не чує, та ми живемо; то i вiн жив i так же пам’ятує об нас, та боїться вернуться.
Терпилиха. Ти не забула, як покiйний твiй батько напослiдок не злюбив Петра i, умираючи, не дав свого благословенiя на твоє з ним замужество; так i мого нiколи не буде.
Наталка (подбегает к матери, схватывает ее руку и поет ).

№ 8

Ой мати, мати! Серце не вважає,
Кого раз полюбить, з тим i умирає. (2)

Лучче умерти, як з немилим жити,
Сохнуть з печалi, щодень сльози лити. (2)

Бiдность i багатство – єсть то Божа воля;
З милим їх дiлити – єсть щаслива доля. (2)

Ой хiба ж я, мати, не твоя дитина,
Коли моя мука тобi буде мила? (2)

I до мого горя ти жалю не маєш,
Хто прийшовсь по серцю, забуть заставляєш!.. (2)

(Пропевши, говорит. )
О мамо, мамо! Не погуби дочки своєй! (Плачет. )
Терпилиха (с чувством ). Наталко, схаменись! Ти у мене одна, ти кров моя: чи захочу я тебе погубити? Убожество моє, старость силують мене швидше замуж тебе оддати. Не плач, дочко! Я тобi не ворог. Правда, Петро добрий парубок, та де ж вiн? Нехай же прийде, нехай вернеться до нас; вiн не лежень, трудящий, з ним обiднiти до злиднiв не можна. Але що ж! Хто вiдає – може, де запропастився, а може, i одружився де, може, забув i тебе. Тепер так буває, що одну нiбито любить, а о другiй думає.
Наталка. Петро не такий; серце моє за його ручається, i воно менi вiщує, що вiн до нас вернеться. Якби вiн знав, що ми тепер так бiднi – о, з кiнця свiта прилинув би до нас на помощ.
Терпилиха. Не дуже довiряй своєму серцю: сей вiщун часто обманює. Придивися, як тепер робиться в свiтi, та i о Петрi так думай. А лучче, якби ти була менi покорна i мене послухала.

№ 9

Чи я тобi, дочко, не добра желаю,
Коли кого зятем собi вибираю?
Ой дочко, дочко! що ж мнi начати?
Де ж люб’язного зятя достати?

Петро десь блукає, може, оженився,
Може, за тобою не довго журився.
Ой дочко, дочко! що ж мнi начати,
Де ж люб’язного зятя достати?

По старостi моїй живу через силу,
Не дождавшись Петра, пiду i в могилу.
Ой дочко, дочко… и проч. 

Тебе ж без приюту, молоду дитину,
На кого оставлю, бiдну сиротину?
Ой дочко, дочко… и проч .

Ти на те ведеш, щоб я не дождала бачити тебе замужем, щоб через твоє упрямство не дожила я вiку: бiдность, сльози i перебори твої положать мене в домовину. (Плачет. )
Наталка. Не плачте, мамо! Я покоряюсь вашiй волi i для вас за первого жениха, вам угодного, пiду замуж; перенесу своє горе, забуду Петра i не буду нiколи плакати.
Терпилиха. Наталочко, дочко моя! Ти все для мене на свiтi! Прошу тебе: викинь Петра з голови – i ти будеш щасливою. Але хтось мелькнув мимо вiкна, чи не йде хто до нас?
(Уходит. )

Явление 5

Наталка (одна ). Трудно, мамо, викинуть Петра iз голови, а iще труднiше iз серця. Но що робить!.. Дала слово за первого вийти замуж – для покою матерi треба все перенести. Скреплю серце своє, перестану журитись, осушу сльози свої i буду весела. Женихи, яким я одказала, в другий раз не прив’яжуться; возному так одрiзала, що мусить одчепитися; бiльше, здається, нема на примiтi. А там… ох!.. Серце моє чогось щемить… (Приметя приближение к двери, садится за работу .)

Явление 6

Наталка, Терпилиха и выборный. 
Выборный. Помагай‑бi, Наталко! Як ся маєш, як поживаєш?
Наталка. Ат, живемо i маємося, як горох при дорозi: хто не схоче той не вскубне.
Терпилиха. На нас, бiдних i безпомощних, як на те похиле дерево, i кози скачуть.
Выборный. Хто ж тобi виноват, стара? Якби оддала дочку замуж, то i мáла, хто вас обороняв би.
Терпилиха. Я сього тiлько i хочу, так що ж…
Выборный. А що такеє? Може, женихiв нема, абощо? А може, Наталка?…
Терпилиха. То бо то i горе! Скiлько не траплялись i хорошi людцi, так: «Не хочу та й не хочу!»
Выборный. Дивно менi та чудно, що Наталка так говорить; я нiколи б од її розуму сього не ждав.
Наталка. Так то вам здається, а нiхто не вiда, хто як обiда.
Терпилиха. От так все вона – приговорками та одговорками i вивертається; а до того iще як придасть охання та сльоз, то я i руки опущу.
Выборный. Час би, Наталко, взятись за розум: ти уже дiвка, не дитя. Кого ж ти дожидаєшся? Чи не iз города ти таку примху принесла з собою? О! там панночки дуже чваняться собою i вередують женихами: той не гарний, той не багатий, той не меткий; другий дуже смирний, iнший дуже бистрий; той кирпатий, той носатий, та чом не воєнний, та коли i воєнний, то щоб гусарин. А од такого перебору досидяться до того, що послi i на їх нiхто не гляне.
Наталка. Не рiвняйте мене, пане виборний, з городянками: я не вередую i не перебираю женихами. Ви знаєте, хто за мене сватався. Чи уже ж ви хочете спхнути мене iз мосту та в воду?
Выборный. Правда, замуж вийти – не дощову годину пересидiти; але менi здається, якби чоловiк надежний трапився, то б не треба нi для себе, нi для матерi йому одказовать; ви люди не багатi.
Терпилиха. Не багатi! Та така бiднiсть, таке убожество, що я не знаю, як дальше i на свiтi жити!
Наталка. Мамо! Бог нас не оставить: єсть i бiднiйшi од нас, а живуть же.
Терпилиха. Запевне, що живуть, але яка жизнь їх!
Наталка. Хто живе чесно i годується трудами своїми, тому i кусок черствого хлiба смачнiший од м’ягкой булки, неправдою нажитої.
Терпилиха. Говори, говори! А на старостi гiрко терпiти нужду i во всiм недостаток. (К выборному. ) Хоть i не годиться своєї дочки вихваляти, та скажу вам, що вона добра у мене дитина; вона обiщала для мого покою за першого жениха, аби б добрий, вийти замуж.
Выборный. Об розумi i добрiм серцi Наталки нiчого i говорити; всi матерi примiром ставлять її своїм дочкам. Тiлько нiгде правди дiвати, трудненько тепер убогiй дiвцi замуж вийти; без приданого, хоть будь вона мудрiйша од царя Соломона, а краща од прекрасного Iосифа, то може умерти сiдою панною.
Терпилиха. Наталко! Чуєш, що говорять? Жалiй послi на себе, а не на другого кого.
Наталка (вздыхает ). Я i так терплю горе!
Выборный. Та можна вашому горю i пособити; (лукаво ) у мене єсть на примiтi чолов’яга i поважний, i багатий, i Наталку дуже собi уподобав.
Наталка (в сторону ). От i бiда менi!
Терпилиха. Жартуєте, пане виборний!
Выборный. Без жартiв, знаю гарного жениха для Наталки. А коли правду сказати, то я i прийшов за його поговорити з вами, панi Терпилихо.
Наталка (с нетерпением ). А хто такий той жених?
Выборный. Наш возний, Тетерваковський. Ви його знаєте… Чим же не чоловiк?
Наталка. Возний? Чи вiн же менi рiвня? Ви глумитеся надо мною, пане виборний!
Терпилиха. Я так привикла к своєму безталанню, що боюся i вiрити, щоб була сьому правда.
Выборный. З якого ж побиту менi вас обманьовати? Возний Наталку полюбив i хоче на нiй женитись; що ж тут за диво? Ну, скажiте ж хутенько, як ви думаєте?
Терпилиха. Я душею рада такому затевi.
Выборный. А ти, Наталко?
Наталка. Бога бiйтесь, пане виборний! Менi страшно i подумати, щоб такий пан – письменний, розумний i поважний – хотiв на менi женитись. Скажiте менi перше, для чого люди женяться?
Выборный. Для чого? Для того… а ти буцiм не знаєш?
Наталка. Менi здається, для того, щоб завести хазяйство i сiмейство; жити люб’язно i дружно; бути вiрними до смертi i помагати одно другому. А пан, которий жениться на простiй дiвцi, чи буде її вiрно любити? Чи буде їй щирим другом до смертi? Йому в головi i буде все роїтися, що вiн її виручив iз бiдностi, вивiв в люди i що вона йому не рiвня; буде на неї дивитися з презирством i обходитися з неповагою, i у пана така жiнка буде гiрше наймички… буде крепачкою.
Терпилиха. От так вона всякий раз i занесе, та й справляйся з нею. Коли на те пiшло, то я скажу: якби не годованець наш Петро, то й Наталка була б як шовкóва.
Выборный. Петро? Де ж вiн? А скiлько рокiв, як вiн пропада?
Терпилиха. Уже рокiв трохи не з чотири.
Выборный. I Наталка так обезглуздiла, що любить за пропастившогося Петра? I Наталка, кажеш ти, добра дитина, коли бачить рiдну свою при старостi, в убожествi, всякий час з заплаканими очима i туж‑туж умираючу од голодної смертi, – не зжалиться над матiр’ю? А ради кого? Ради пройдисвiта, ланця, що, може, де в острозi сидить, може, умер або в москалi завербовався!..
В продолжение сего монолога мать и дочь плачут. 

№ 10

Выборный.

Ей, Наталко, не дрочися!

Терпилиха.

Та пожалiй рiдной,
Мене, старой, бiдной,
Схаменися!

Наталка.

Не плач, мамо, не журися!

Выборный.

Забудь Петра‑ланця,
Пройдоху‑поганця, –
Покорися!

Терпилиха.

Будь же дочко, мнi неслушна!

Наталка.

Тобi покоряюсь,
На все соглащаюсь
Прямодушно.

Все трое.

Де згода в сiмействi, де мир i тишина,
Щасливi там люди, блаженна сторона.

Їх Бог благословляєть,
Добро їм посилаєть,
I з ними вiк живеть.

Терпилиха. Дочко моя! Голубко моя! Пригорнись до мого серця, покорность твоя жизнi i здоров’я менi придаєть. За твою повагу i любов до мене Бог тебе не оставить, моє дитятко!
Наталка. Мамо, мамо! Все для тебе стерплю, все для тебе зроблю, i коли менi Бог поможеть осушити твої сльози, то я найщасливiша буду на свiтi, тiлько…
Выборный. А все‑таки «тiлько»! Вже куда не кинь, то клин. Викинь лиш дур з голови; удар лихом об землю, – мовчи та диш!
Терпилиха. Так, дочко моя! Коли тобi що i наверзеться на ум, то подумай, для кого i для чого виходиш за возного замуж.
Наталка. Так я сказала уже, що все для тебе зроблю, тiлько щоб не спiшили з весiллям.
Выборный. А нащо ж i одкладовать в довгий ящик; адже ми не суддi.
Терпилиха. Да треба ж таки прибраться к весiллю: хоть рушники i єсть готовi, так iще дечого треба.
Выборный. Аби рушники були, а за прибори на весiлля не турбуйтеся: наш возний – чоловiк, не взяв його кат – на свiй кошт таке бундючне весiлля уджигне, що ну! Послухайте ж сюда: сьогодня зробимо сватання, i ви подавайте рушники, а там уже умовитеся собi з паном женихом i за весiлля. Прощайте! Гляди ж, Наталко, не згедзайся, як старости прийдуть! Пам’ятуй, що ти обiщала матерi. Прощайте, прощайте!
Терпилиха. Прощайте, пане виборний. Спасеть вас Бог за вашу приязнь.
(Уходит вместе с выборным. )

Явление 7

Наталка (одна ). Не минула мене лиха година; возний гiрше реп’яха причепився. А здається, що Макогоненко до всей бiди привiдця. Боже милосердний! Що зо мною буде! Страшно i подумать, як з немилим чоловiком весь вiк жити, як нелюба миловати, як осоружного любити. Куда менi дiватись? Де помощi шукати? Кого просити? Горе менi! Добрi люди, помогiте менi, пожалiйте мене! А я од всього серця жалiю об дiвках, якi в такiй бiдi, як я тепер. (Становится на колени и, поднимая руки вверх, говорит .) Боже! Коли уже воля твоя єсть, щоб я була за возним, ти вижени любов до Петра iз мого серця i наверни душу мою до возного, а без сього чуда я пропаду навiки… (Встает и поет .)

Чого ж вода каламутна, чи не хвиля збила?
Чого ж i я смутна тепер, чи не мати била? (2)

Мене ж мати та не била – самi сльози ллються;
Од милого людей нема, од нелюба шлються. (2)

Прийди, милий, подивися, яку терплю муку!
Ти хоть в серцi, но од тебе беруть мою руку. (2)

Спiши, милий, спаси мене од лютой напастi!
За нелюбом коли буду, то мушу пропасти. (2)

Действие II

Театр представляет прежнюю улицу. 

Явление 1

Микола (один ). Один собi живу на свiтi, як билинка на полi; сирота – без роду, без племенi, без талану i без приюту. Що робить – i сам не знаю. Був у городi, шукав мiста, но скрiзь опiзнився. (Думает. ) Одважусь в пекло на три днi! Пiду на Тамань, пристану до чорноморцiв. Хоть iз мене i непоказний козак буде, та єсть же i негiднiйшi од мене. Люблю я козакiв за їх обичай! Вони коли не п’ють, то людей б’ють, а все не гуляють. Заспiваю лиш пiсню їх, що мене старий запорожець Сторчогляд вивчив.

№ 12

Гомiн, гомiн, гомiн, гомiн по дiбровi,
Туман поле покриває, мати сина виганяє.

«Iди, сину, iди, сину, прiч од мене,
Нехай тебе орда возьме, нехай тебе орда возьме».

«Мене, мати, мене, мати, орда знає,
В чистiм полi об’їжджає, в чистiм полi об’їжджає».

«Iди, сину, iди, сину, прiч од мене,
Нехай тебе ляхи возьмуть, нехай тебе ляхи возьмуть».

«Мене, мати, мене, мати, ляхи знають,
Пивом‑медом наповають, пивом‑медом наповають».

«Iди сину, iди, сину, прiч од мене,
Нехай тебе турчин возьме, нехай тебе турчин возьме».

«Мене, мати, мене, мати, турчин знає,
Срiблом, злотом надiляє, срiблом, злотом надiляє».

«Iди, сину, iди, сину, прiч од мене,
Нехай тебе москаль возьме, нехай тебе москаль возьме».

«Пiду, мати, москаль мене добре знає,
Давно уже пiдмовляє, давно мене пiдмовляє.

У москаля, у москаля добре жити,
Будем татар, туркiв бити, будем татар, туркiв бити».

Так i я з чорноморцями буду тетерю їсти, горiлку пити, люльку курити i черкес бити. Тiлько там треба утаїти, що я письменний: у них, кажуть, iз розумом не треба висоватись; та се невелика штука. I дурнем не трудно прикинутись.

Явление 2

Петро и Микола. 
Петро (выходит на сцену и, не видя Миколы, поет ).

№ 13

Сонце низенько,
Вечiр близенько,
Спiшу до тебе,
Лечу до тебе,
Моє серденько!

Ти обiщалась
Мене вiк любити,
Нi з ким не знаться
I всiх цураться,
А для мене жити.
Серденько моє,
Колись ми обоє
Любились вiрно,
Чесно, примiрно
I жили в покої.
Ой, як я прийду,
Тебе не застану,
Згорну я рученьки
Згорну я бiлiї
Та й нежив стану…

Микола (в сторону ). Се не iз нашого села i вовся менi незнакомий.
Петро (в сторону ). Яке се село? Воно менi не в примiту.
Микола (подходя к Петру ). Здоров, пане брате! Ти, здається, не тутешнiй.
Петро. Нi, пане брате.
Микола. Вiдкiль же ти?
Петро. Я?… (С улыбкою .) Не знаю, як би тобi i сказати – вiдкiль хочеш…
Микола. Та уже ж ти не забув хоть того мiста, де родився?
Петро. О, запевне не забув, бо i вовся не знаю.
Микола. Та що ж ти за чоловiк?
Петро. Як бачиш: бурлака на свiтi; тиняюсь од села до села, а тепер iду в Полтаву.
Микола. Може, у тебе родичi єсть в Полтавi або знакомi?
Петро. Нема у мене нi родичiв, нi знакомих. Якi будуть знакомi або родичi у сироти?
Микола. Так ти, бачу, такий, як i я – безприютний.
Петро. Нема у мене нi кола, нi двора: весь тут.
Микола. О братику (берет Петра за руку ). Знаю я добре, як тяжко бути сиротою i не мати мiстечка, де б голову приклонити.
Петро. Правда твоя, брате; но я, благодаренiє Богу, до сього часу прожив так на свiтi, що нiхто нiчим мене не уразить. Не знаю, чи моя одинакова доля з тобою, чи од того, що i ти чесний парубок, серце моє до тебе склоняється, як до рiдного брата. Будь моїм приятелем…

Явление 3

Те же и возный выходит от Терпилихи с перевязанною рукою шелковым платком. 
Выборный – в белом рушнике через плечо, каковые дают в Малороссии старостам при сватанье. 
Возный выходит вперед и прохаживается впоперечь сцены с довольною миною. 
Микола и Петро стоят в стороне поотдаль, а выборный громко говорит в дверь Терпилихи. 
Выборный. Та ну‑бо, Борисе, iди з нами! Менi до тебе дiло єсть.
Терпилиха (в своей хате ). Дайте йому покой, пане виборний! Нехай трохи прочумається.
Выборный. Та надворi швидше провiтриться.
Терпилиха. В хатi лучче: тут нiхто не побачить i не осудить.
Выборный. За всi голови! (Отходит от двери .) Не стидно, хоть на сватаннi i через край смикнув окаянної варенухи. (Увидя Миколу .) Здоров, Миколо! Що ти тут робиш? Давно вернувся iз города?
Возный. Не обрiтається лi в городi новинок каких курйозних?
Выборный. Адже ти був на базарi – що там чути?
Микола. Не чув, далебi, нiчого. Та в городi тепер не до новин; там так старi доми ламають, та улицi застроюють новими домами, та кришки красять, та якiсь пiшоходи роблять, щоб в грязь добре, бач, ходити було пiшки, що аж дивитись мило.
Возный. Дивитись мило, а слухати, що мiщанство i купечество говорить, чи мило, чи нi?
Выборный. А що ж вони будуть говорити? Не тепер же та й не од себе видумали таку перестройку города. Хто ж виноват безпечним людям, що не запаслися заздалегiдь деревом, досками i дранню. Од того i тяжко. Ви думаєте, весело i старшинi принуждати других виполняти те, що їм велять. Та що ж робить, нiгде дiтись, коли треба управлятись.
Возный. Що правда, то правда; трохи крутенько загалили, так i те ж треба сказати, що всякий господар для себе ж i строїть.
Микола. Iншi хати такi були, що якби не велiли порозламовати, то б од вiтру самi попадали i подавили б своїх хазяїнiв. Коли прислухатись, хто бiльше гримає на сю перестройку, то однi тузи, багачi. А середнього розбору мовча строять. Да уже ж i город буде, мов мак цвiте! Якби покойнi шведи, що згинули пiд Полтавою, повставали, то б тепер не пiзнали Полтави!
Возный. По крайнiй мiрi – теє‑то як його – чи не чути чого об обидах, спорах i грабежах i – теє‑то як його – о жалобах i позвах?
Выборный. Та що його питати: вiн по городу гав ловив та витрiшки продавав… (К Миколе .) Чом ти, йолопе, не кланяєшся пану возному та не поздоровиш його? Адже бачиш – вiн заручився.
Микола. Поздоровляю вас, добродiю… А з ким же Бог привiв?
Возный. З найкращою зо всього села i всiх прикосновенних околиць дiвицею.
Выборный. Не скажемо, нехай кортить! (Отходя .) А се що за парубок?
Микола. Се мiй знакомий; iде iз Коломака в Полтаву на заробiток.
Возный. Хiба‑развi – теє‑то як його – iз Коломака через наше село дорога в город?
Петро. Я нарошне прийшов сюда з ним побачитись.
Выборный и возный уходят.

Явление 4

Петро и Микола. 
Петро. Се старший в вашiм селi?
Микола. Який чорт; вiн живе тiлько тут; бач, возний – так i бундючиться, що помазався паном. Юриста завзятий i хапун такий, що iз рiдного батька злупить!
Петро. А то, другий?
Микола. То виборний Макогоненко; чоловiчок i добрий був би, так бiда – хитрий, як лисиця, i на всi сторони мотається; де не посiй, там i уродиться, i уже де i чорт не зможе, то пошли Макогоненка, зараз докаже.
Петро. Так вiн штука! Кого ж вони висватали?
Микола. Я догадуюсь; тут живе одна бiдна вдова з дочкою, то, мабуть, на Наталцi возний засватався, бо до неї багато женихiв залицялись.
Петро (в сторону ). На Наталцi!.. (Успокоясь .) Но Наталка не одна на свiтi. (К Миколе .) Так, видно, Наталка багата, хороша i розумна?
Микола. Правда, хороша i розумна, а до того i добра; тiлько не багата. Вони недавно тут поселились i дуже бiдно живуть. Я далекий їх родич i знаю їх бiдне поживання.
Петро. Де ж вони перше жили?
Микола. В Полтавi.
Петро (с ужасом ). В Полтавi!..
Микола. Чого ж ти не своїм голосом крикнув?
Петро. Миколо, братику мiй рiдний! Скажи по правдi: чи давно уже Наталка з матiр’ю тут живуть i як вони прозиваються?
Микола. Як тут вони живуть… (Говорит протяжно, как будто в мыслях рассчитывает время .) Четвертий уже год. Вони оставили Полтаву зараз по смертi Наталчиного батька.
Петро (вскрикивает ). Так вiн умер!
Микола. Що з тобою робиться?
Петро. Нiчого, нiчого… Скажи, будь ласкав, як вони прозиваються?
Микола. Стара прозивається Терпилиха Горпина, а дочка – Наталка.
Петро всплескивает руками, закрывает ими лицо, опускает голову и стоит неподвижно. 
Микола (бьет себя по лбу и делает знак, как будто что ‑то отгадал, и говорит ). Я не знаю, хто ти, i тепер не питаюся, тiлько послухай:

№ 14

Вiтер вiє горою,
Любивсь Петрусь зо мною,

Ой, лихо, не Петрусь,
Лице бiле, чорний ус!

Полюбила Петруся
I сказати боюся,

Ой, лихо, не Петрусь,
Лице бiле, чорний ус!

А за того Петруся
Била мене матуся,

Ой, лихо, не Петрусь…

Де ж блукає мiй Петрусь,
Що i досi не вернувсь?

Ой, лихо, не Петрусь…

Я хоть дiвка молода,
Та вже знаю, що бiда.

Ой, лихо, не Петрусь,
Лице бiле, чорний ус!

А що, може, не одгадав? (Обнимает Петра. )
Петро. Так, угадав!.. Я – той нещасний Петро, якому Наталка припiвала сю пiсню, якого вона любила i обiщала до смертi не забути, а тепер…
Микола. Що ж тепер? Iще ми нiчого не знаємо, може, i не її засватали.
Петро. Но серце моє замирає, начувається для себе великого горя. Братику Миколо, ти говорив менi, що ти їх родич, чи не можна тобi довiдаться о сватаннi Наталки? Нехай буду знати свою долю.
Микола. Чому ж не можна? Коли хочеш, я зараз пiду i все розвiдаю. Та скажи менi, чи говорити Наталцi, що ти тут?
Петро. Коли вона свободна, то скажи за мене, а коли заручена, то лучче не говори. Нехай один буду я горювати i сохнути з печалi. Нащо їй вспоминати об тiм, якого так легко забула!
Микола. Стережись, Петре, нарiкати на Наталку. Скiлько я знаю її, то вона не од того iде за возного, що тебе забула. Подожди ж мене тут. (Уходит к Терпилихе .)

Явление 5

Петро (один ). Чотири годи уже, як розлучили мене з Наталкою. Я бiдний був тогдi i любив Наталку без всякой надежди. Тепер, наживши кровавим пóтом копiйку, спiшив, щоб багатому Терпиловi показатись годним його дочки; но вмiсто багатого батька найшов мать i дочку в бiдностi i без помощi. Все здається, близило мене до щастя, но, як на те, треба ж опiзнитись одним днем, щоб горювати во всю жизнь! Кого безталання нападе, тому нема нi в чiм удачi. Правду в тiй пiснi сказано, що сосiдовi все удається, всi його люблять, всi до його липнуть, а другому все як одрiзано. (Поет .)

№ 15

У сосiда хата бiла,
У сосiда жiнка мила,
А у мене нi хатинки,
Нема щастя анi жiнки.

За сосiдом молодицi,
За сосiдом i вдовицi,
I дiвчата поглядають, –
Всi сосiда полюбляють.

Сосiд ранше мене сiє, –
У сосiда зеленiє,
А у мене не орано
I нiчого не сiяно.

Всi сосiда вихваляють,
Всi сосiда поважаюсь;
А я марно часи трачу,
Один в свiтi – тiлько плачу.

Во время пения Макогоненко выходит на сцену, слушает и по окончании подходит к Петру и говорит. 

Явление 6

Петро и выборный. 
Выборный. Ти, небоже, i спiвака добрий.
Петро. Не так, щоб дуже – от аби‑то.
Выборный. Скажи ж менi, вiдкiль ти iдеш, куда i що ти за чоловiк?
Петро. Я собi бурлака; шукаю роботи по всiх усюдах i тепер iду в Полтаву.
Выборный. Де ж ти бував, що ти видав i що чував?
Петро. Довго буде все розказовати. Був я i у моря; був на Дону, був на лiнiї, заходив i в Харков.
Выборный. I в Харковi був? Лепський то десь город?
Петро. Гарний город; там всього доброго єсть, я i в театрi був.
Выборный. Де? В театрi? А що се таке театр, город чи мiстечко?
Петро. Нi, се не город i не мiстечко, а в городi вистроєний великий будинок. Туда ввечерi з’їжджаються пани i сходяться всякi люди, хто заплатити може, i дивляться на комедiю.
Выборный. На комедiю (знак удивления ). Ти ж бачив, пане брате, сю комедiю, яка вона?
Петро. I не раз бачив. Се таке диво – як побачиш раз, то i вдруге схочеться.

Явление 7

Те же и возный. 
Возный. Що ти тут, старосто мiй, – теє‑то як його – розглагольствуєш з пришельцем?
Выборный. Та тут диво, добродiю; сей парняга був у театрi та бачив i комедiю i зачав було менi розказовати, яка вона, та ви перебили.
Возный. Комедiя, сирiч, лицедiйство. (К Петру .) Продолжай, вашець…
Петро. На комедiї однi виходять – поговорять, поговорять та й пiдуть; другi вийдуть – те ж роблять; деколи пiд музику спiвають, смiються, плачуть, лаються, б’ються, стрiляються, колються i умирають.
Выборный. Так таке то комедiя? Єсть же на що дивитись, коли люди убиваються до смертi; нехай їй всячина!..
Возный. Они не убиваються i не умирають – теє‑то як його – настояще, а тiлько так удають iскусно i прикидаються мертвими. О, якби справдi убивалися, то б було за що грошi заплатити!
Выборный. Так се тiлько грошi видурюють! Скажи ж, братику, яке тобi лучче всiх полюбилось, як каже пан возний, лицемiрство?
Возный. Не лицемiрство, а лицедiйство.
Выборный. Ну, ну! Лицедiйство…
Петро. Менi полюбилась наша малоросiйська комедiя; там була Маруся, був Климовський, Прудиус i Грицько.
Выборный. Розкажи ж менi, що вони робили, що говорили.
Петро. Спiвали московськi пiснi на наш голос, Климовський танцьовав з москалем. А що говорили, то трудно розiбрати, бо сю штуку написав москаль по‑нашому i дуже поперевертав слова.
Выборный. Москаль? Нiчого ж i говорити! Мабуть, вельми нашкодив i наколотив гороху з капустою.
Петро. Климовський був письменний, компоновав пiснi i був виборний козак: служив в полку пана Кочубея на баталiї з шведами пiд нашою Полтавою.
Возный. В полку пана Кочубея? Но в славнiї полтавськiї времена – теє‑то як його – Кочубей не бил полковником i полка не iмiл; iбо i пострадавший от iзверга Мазепи за вiрность к государю i отечеству Василiй Леонтiйович Кочубей бил генеральним суддею, а не полковником.
Выборный. Так се так не во гнiв сказати: буки‑барабан‑башта, шануючи Бога i вас.
Возный. Великая неправда виставлена пред очi публичностi. За сiє малоросiйськая лiтопись вправi припозвать сочинителя позвом к отвiту.
Петро. Там i Iскру почитують.
Возный. Iскра, шурин Кочубея, бил полковником полтавським i пострадал вмiстi з Кочубеєм, мало не за год до Полтавськой баталiї; то думать треба, що i полк не єму принадлежал во врем’я сраженiя при Полтавi.
Петро. Там Прудиуса i писаря його Грицька дуже бридко виставлено, що нiбито царську казну затаїли.
Возный. О, се дiло возможне i за се сердиться не треба. В сiм’ї не без виродка – теє‑то як його. Хiба єсть яка земля, праведними Iовами населена? Два плута в селi i селу безчестя не роблять, а не тiлько цiлому краєвi.
Выборный. От то тiлько нечепурно, що москаль взявся по‑нашому i про нас писати, не бачивши зроду нi краю i не знавши обичаїв i повiр’я нашого. Коли не пiп…
Возный (перебивая ). Полно, довольно, годi, буде балакати. Тобi яке дiло до чужого хисту? Ходiм лиш до будущої моєї тещi. (Уходят .)

Явление 8

Петро (один ). Горько менi слухати, що Терпилиху зоветь другий, а не я, тещею. Так Наталка не моя? Наталка, котору я любив бiльше всього на свiтi; для которої одважовав жизнь свою на всi бiди, для которої стогнав пiд тяжкою роботою, для которої скитався на чужинi i заробленую копiйку збивав докупи, щоб розбагатiть i назвать Наталку своєю вiчно! I коли сам Бог благословив мої труди, Наталка тогдi достається другому! О злая моя доле! Чом ти не такая, як других? (Поет .)

№ 16

Та йшов козак з Дону, та з Дону додому,
Та з Дону додому, та сiв над водою.

Сiвши над водою, проклинає долю:
Ой доле, ти, доле, доле моя злая!

Доле моя злая, чом ти не такая!
Чом ти не такая, як доля чужая?

Другим даєш лишнє, мене ж обижаєш,
I що менi миле, i те однiмаєш.

Не спасибi долi, коли козак в полi,
Бо коли вiн в полi, тогдi вiн на волi.

Ой, коли б ти, доле, вийшла ко мнi в поле,
Тогдi б ти згадала, кого обижала.

Явление 9

Петро и Микола. 
Петро. А що, Миколо! яка чутка?
Микола. Не успiв нiчого i спитати. Лихий принiс возного з виборним. Та тобi б треба притаїтись де‑небудь. Наталка обiщала на час сюда вийти.
Петро. Як я удержусь не показатись, коли побачу свою милу?
Микола. Я кликну тебе, коли треба буде.
Петро прячется.

Явление 10

Микола и Наталка. 
Наталка (выходя поспешно ). Що ти хотiв сказати менi Миколо? Говори швидше, бо за мною зараз збiгаються.
Микола. Нiчого. Я хотiв спитати тебе, чи ти справдi посватана за возного?
Наталка (печально ). Посватана… Що ж робить, не можна бiльше сопротивлятися матерi. Я i так скiлько одвильовалася i всякий раз убивала її своїм одказом.
Микола. Ну, що ж? Возний – не взяв його враг – завидний жених. Не бiйсь, полюбиться, а може, i полюбивсь уже?
Наталка (с упреком ). Миколо, Миколо! Не грiх тобi тепер надо мною смiятись! Чи можна менi полюбити возного або кого другого, коли я люблю одного Петра. О, коли б ти знав його, пожалiв би i мене, i його.
Микола. Петра? (Поет .)

Що за того Петруся
Била мене матуся.

Ой, лихо, не Петрусь,
Лице бiле, чорний ус.

Наталка (заплакав ). Що ти менi згадав! Ти роздираєш моє серце. О, я бiдна! (Помолчав, указывает на реку .) Бачиш Ворскло?… Або там, або нi за ким.
Микола (показывает в ту сторону, куда спрятался Петро ). Бачиш ту сторону? Отже, i в Ворсклi не будеш, i журитись перестанеш.
Наталка. Ти, менi здається, побувавши довго в городi, ошалiв i совсiм не тим став, що був.
Микола. Коли хочеш, то я так зроблю, що i ти не та будеш, що тепер.
Наталка. Ти чорт знаєть що верзеш, пiду лучче додому. (Хочет уйти .)
Микола (удерживает ). Пожди, одно слово вислухай, та й одв’яжись од мене.
Наталка. Говори ж – що такеє?
Микола. Хочеш бачити Петра?
Наталка. Що ти? Перехрестись! Де б то вiн взявся?
Микола. Вiн тут, та боїться показатись тобi, потому що ти посватана за возного.
Наталка. Чого ж йому боятись? Нам не грiх побачитись, я iще не вiнчана… Та ти обманюєш!..
Микола. Не обманюю – приглядайся! Петре, явись!
Наталка при появлении Петра вскрикивает: «Петро!» Петро вскрикивает: «Наталка!», оба стремятся друг к другу, обнимаются. 
Немая сцена. 
Микола (поет ).

Поблукавши, мiй Петрусь
До мене оп’ять вернувсь.
Ой, лихо, не Петрусь,
Лице бiле, чорний ус.

Петро. Наталко! В який час тебе я встрiчаю!.. I для того тiлько побачились, щоб навiки розлучитись.
Наталка. О Петре! Скiлько сльоз вилила я за тобою. Я знаю тебе i затим не питаюся, чи iще ти любиш мене, а за себе – божусь…
Микола (перебивает ). Об любовi поговорите другим разом, лiпшим часом; а тепер поговорiте, як з возним розв’язаться.
Наталка. Не довго з ним розв’язаться: не хочу, не пiду, та й кiнцi в воду!
Петро. Чи добре так буде? Твоя мати…
Наталка (перебивает ). Мати моя хотiла, щоб я за возного вийшла замуж затим, що тебе не було. А коли ти прийшов, то возний мусить одступитися.
Петро. Возний – пан, чиновний i багатий, а я не маю нiчого. Вам з матiр’ю треба подпори i защити, а я через себе ворогiв вам прибавлю, а не помощ подам.
Наталка. Петре! Не так ти думав, як одходив!
Петро. Я одинаковий, як тогдi був, так i тепер, i скажу тобi, що i мати твоя не согласиться промiняти багатого зятя на бiдного.
Микола. Трохи Петро неправду говорить.
Наталка. Одгадую своє нещастя! Петро бiльше не любить мене i йому нужди мало, хоть би я i пропала. От яка тепер правда на свiтi!

№ 17

Наталка.

Пiдеш, Петре, до тiєї, яку тепер любиш,
Перед нею мене, бiдну, за любов осудиш.

Петро.

Я другої не полюбив i любить не буду,
Тебе ж, моє серденятко, по смерть не забуду.

Оба вместе. 

Наталка.

Коли б любив по‑прежньому,
То б не мав цураться;
Не попустив свою милу
Другому достаться.

Петро.

Люблю тебе по‑прежньому,
Не думав цураться;
Не попущу мою милу
Другому достаться.

Наталка.

Я жизнь свою ненавиджу, з серцем не звладiю,
Коли Петро мiй не буде, то смерть заподiю.

Петро.

Коли вiрно Петра любиш, так живи для його,
Молись Богу, моя мила, не страшись нiкого.

Оба.

Бог поможе серцям вiрним пережити муки;
Душi нашi з’єдинились, з’єдинить i руки.

Микола. Так, Наталко! Молись Богу i надiйся од його всього доброго. Бог так зробить, що ви обоє незчуєтесь, як i щастя на вашiй сторонi буде.
Наталка. Я давно уже поклялась i тепер клянусь, що кромi Петра нi за ким не буду. У мене рiдна мати – не мачуха, не схоче своєї дитини погубити.
Петро. Дай Боже, щоб її природна доброта взяла верх над приманою багатого зятя.
Наталка. Петре! Любиш ти мене?
Петро. Ти все‑таки не довiряєш? Люблю тебе бiльше, як самого себе.
Наталка. Дай же менi свою руку! (Взявши руки .) Будь же бодрим i менi вiрним, а я навiк твоя.
Микола. Ай Наталка! Ай Полтавка! От дiвка, що i на краю пропастi не тiлько не здригнулась, но i другого пiддержує. (К Наталке .) За се заспiваю тобi пiсню про Ворскло, щоб ти не важилась його прославляти собою, воно i без тебе славне. (Поет .)

№ 18

Ворскло рiчка
Невеличка,
Тече здавна,
Дуже славна
Не водою, а войною,
Де швед полiг головою.

Ворскло зрiло
Славне дiло:
Як цар бiлий,
Мудрий, смiлий,
Побив шведську вражу силу
I насипав їм могилу.

Козаченьки
З москалями
Потiшились
Над врагами,
Добре бившись за Полтаву
Всiй Росiї в вiчну славу!

Петро. Отже iдуть…
Микола. Крiпись, Петре, i ти, Наталко!.. Наступає хмара, i буде великий грiм.

Явление 11

Те же, возный, выборный и Терпилиха. 
Выборный. Що ви тут так довго роздабарюєте?
Возный. О чем ви – теє‑то як його – бесiдуєте?
Терпилиха (увидя Петра ). Ох, менi лихо!
Наталка. Чого ви лякаєтесь, мамо? Се Петро.
Терпилиха. Свят, свят, свят! Вiдкiль вiн взявся? Се мара!
Петро. Нi, се не мара, а се я – Петро, i тiлом, i душею.
Возный (к виборному ). Що се за Петро?
Выборный. Се, мабуть, той, що я вам говорив, Наталчин любезний, пройдисвiт, ланець.
Возный (к Петру ). Так ти, вашець, Петро? Чи не можна б – теє‑то як його – убиратись своєю дорогою, бо ти, кажеться, бачиться, видиться, здається, меж нами лишнiй.
Наталка. Почому ж вiн лишнiй?
Терпилиха. I вiдомо – лишнiй, коли не в час пришов хати холодити.
Петро. Я вам нi в чiм не помiшаю, кiнчайте з Богом те, що начали.
Наталка. Не так‑то легко можна окончити те, що вони начали.
Возный. А по какой би то такой резонной причинi?
Наталка. А по такiй причинi: коли Петро мiй вернувсь, то я не ваша, добродiю.
Возный. Однако ж, вашецi проше, ви рушники подавали, сирiч – теє‑то як його – ти одружилася зо мною.
Наталка. Далеко iще до того, щоб я з вами одружилася! Рушники нiчого не значать.
Возный (к Терпилихе ). Не прогнiвайся, стара. Дочка твоя – теє‑то як його – нарушаєть узаконенний порядок. А понеже рушники i шовковая хустка суть доказательства добровольного i непринужденного єя согласiя бить моєю сожительницею, то в таковом припадкi станете пред суд, заплатите пеню i посидите на вежi.
Выборный. О, так! так! Зараз до волосного правленiя та i в колоду.
Терпилиха (со страхом ). Батечки мої, умилосердiтесь! Я не одступаю од свого слова. Що хочете робiте з Петром, а Наталку, про мене, зв’яжiте i до вiнця ведiте.
Наталка. Не докажуть вони сього. Петро нiчого не виноват, а я сама не хочу за пана возного: до сього силою нiхто мене не принудить. I коли на те iде, так знайте, що я вiчно одрiкаюсь од Петра i за возним нiколи не буду.
Микола. Що то тепер скажуть?
Выборный. От вам i Полтавка! Люблю за обичай!
Терпилиха. Вислухайте мене, мої рiднiї! Дочка моя до сього часу не була такою упрямою i смiлою; а як прийшов сей (указывает на Петра ) шибеник, пройдисвiт, то i Наталка обезумiла i зробилась такою, як бачите. Коли ви не випровадите вiдсiль сього голодрабця, то я не ручаюсь, щоб вона i мене послухала.
Возный и выборный (вместе ). Вон, розбишако, iз нашого села зараз… I щоб твiй i дух не пах! А коли волею не пiдеш, то туда заправторимо, де козам роги правлять.
Терпилиха. Зслизни, маро!
Петро. Утихомиртесь на час i вислухайте мене: що ми любились з Наталкою, про те i Богу, i людям iзвiсно; но щоб я Наталку одговорьовав iти замуж за пана возного, научав дочку не слухати матерi i поселяв несогласiє в сiм’ї – нехай мене Бог накаже! Наталко, покорися своїй долi, послухай матерi, полюби пана возного i забудь мене навiки! (Отворачивается и утирает слезы. Все показывают вид участия в горести Петра, даже и возный .)
Терпилиха (в сторону ). Добрий Петро! Серце моє против волi за його вступається!
Наталка плачет, возный рассуждает. 
Выборный. Що не говори, а менi жаль його.
Микола. На чiм то все се окошиться?
Возный (Петру ). Ти, вашець, – теє‑то як його – куда тепер помандруєш?
Петро. Я iшов в Полтаву, но тепер пiду так, щоб нiколи сюда не вертатись… Iще пару слов скажу Наталцi. Наталко! Я через тебе оставив Полтаву i для тебе в дальнiх сторонах трудився чотири годи; ми з тобою виросли i згодовалися вкупi у твоєї матерi, нiхто не воспретить менi почитати тебе своєю сестрою. Що я нажив – все твоє: на, возьми! (Вынимает из ‑за пазухи завернутые в лубки деньги .) Щоб пан возний нiколи не попрекнув тебе, що взяв бiдну i на тебе iздержався. Прощай! Шануй матiр нашу, люби свого судженого, а за мене одправ панахиду.
Наталка. Петре! Нещастя моє не таке, щоб грiшми можна од його одкупитися: воно тут! (Показывает на сердце .) Не треба менi грошей твоїх. Вони менi не поможуть. Но бiдою нашою не потiшаться вороги нашi… I моїй жизнi конець недалеко… (Склоняется на плечо Петру .)
Терпилиха (подбегает и обнимает Петра ). Петре!
Наталка (обнимая Петра, говорит матери ). Мамо! Кого ми теряємо!
Микола (выборному ). А тобi як вiн здається?
Выборный. Такого чоловiка, як Петро, я зроду не бачив!
Возный (вышед вперед на сцену ). Размишлял я предовольно, i нашел, что великодушной поступок всякiї страстi в нас пересиливаєть. Я – возний i признаюсь, что от рожденiя моєго расположен к добрим дiлам; но, за недосужностiю по должностi i за другими клопотами, доселi нi одного не здiлал. Поступок Петра, толiко усердний i без примiсу ухищренiя, подвигаєть мене на нижеслiдующеє… (К Терпилихе .) Ветхая деньми! благословиши лi на благоє дiло?
Терпилиха. Воля ваша, добродiю! Що не зробите, все буде хороше: ви у нас пан письменний.
Возный. Добрий Петре i бойкая Наталко! Приступiте до мене! (Берет их за руки, подводит к матери и говорит .) Благослови дiтей своїх щастям i здоров’ям. Я одказуюсь од Наталки i уступаю Петру во вiчноє i потомственноє владiнiє з тим, щоб зробив її благополучною. (К зрителям .) Поєлiку же я – возний, то по привiлегiї, Статутом мнi наданой, заповiдаю всiм: «Где два б’ються – третiй не мiшайсь!» i твердо пам’ятовать, що насильно милим не будеш.
Петро и Наталка (когда возный говорит к зрителям, обнимают мать, а по окончании говорят ). Мати наша рiдная, благослови нас!
Терпилиха. Бог з’єднаєть вас чудом, нехай вас i благословить своєю благостiю…
Микола. От таковi‑то нашi полтавцi! Коли дiло пiде, щоб добро зробити, то один перед другим хватаються.
Выборный. Наталка – по всьому полтавка, Петро – полтавець, та й возний, здається, не з другой губернiї.
Петро. Наталко! Тепер ми нiколи не розлучимося. Бог нам помiг перенести бiди i напастi, вiн поможе нам вiрною любовiю i порядочною жизнiю буть примiром для других i заслужить прозвище добрих полтавцiв. Заспiвай же, коли не забула, свою пiсню, що я найбiльше люблю.
Наталка. Коли кого любиш, того нiчого не забудеш.

№ 19

Ой я дiвчина Полтавка,
А зовуть мене Наталка:

Дiвка проста, не красива,
З добрим серцем, не спесива.

Коло мене хлопцi в’ються
I за мене часто б’ються,

Но я люблю Петра дуже,
А до других мнi байдуже.

Мої подруги пустують
I зо всякими жартують,
А я без Петра скучаю
I веселостi не знаю.

Я з Петром моїм щаслива,
I весела, i жартлива,

Я Петра люблю душею,
Вiн один владiєть нею.

Хор

Начинаймо веселиться,
Час нам сльози осушити;
Доки лиха нам страшиться,
Не до смертi ж в горi жити.

Нехай злiї однi плачуть,
Бо недобре замишляють;
А полтавцi добрi скачуть,
Не на зло другим гуляють.

Коли хочеш буть щасливим,
То на Бога полагайся;
Перенось все терпеливо
I на бiдних оглядайся.

Григорій Квітка‑основ'яненко
Сватання на Гончарівці

Малороссийская опера в трех действиях

Действующие лица:

Прокип Шкурат – обыватель из‑за Лопани.
Одарка – жена его.
Уляна – дочь их.
Олексий – помещичий крестьянин.
Павло Кандзюба – обыватель из‑за Харькова.
Стецько – сын его.
Осип Скорик – отставной солдат.
Тымиш – обыватель из Заиковки.
Девки, подруги Ульяны.

Действие в городе, на Гончаровке.

Действие первое

Улица на Гончаровке. Вдали видна Холодная гора. 

Явление первое

Прокiп (в расхмель, выходит из своего двора без пояса и шапки, свиту несет на плече и поет ):

Спить жiнка, не чує,
Що мужик її мандрує.
Спи, жiнко, спи!
Я тим часом одягнуся
Та на вольну заберуся,
А ти, жiнко, спи!
Хоч немає нi алтина,
Вiдвiчатиме свитина,
А ти, жiнко, спи!
Як заставлю я свитину,
То i вип’ю четвертину,
А ти, жiнко, спи!
О, та мудра ж i сивуха!
А ти, жiнко, псяюха,
Спи крiпко, спи!
Як уволю я нап’юся,
Чорта й жiнки не боюся, –
Нехай вона спить!

(Крадется через театр. )
Одарка (выходит из избы, не выходя со двора ). А куди‑то вже потяг, йолопе? Чи то вп’ять на вольну? Вернися лишень сюди!
Прокiп (с неудовольствием, в сторону ). От чортова доглядачка! Таки i вздрiла! (Кричит ей с досадою .) Чого там вертатися? Нiколи!
Одарка. Яке там нiколи припало? Вернися, бузовiре! (Он ее не слушает, она ему грозит кулаками .) Вернись, кажу тобi, вернись! Чи хоч, щоб за патли вп’ять притягла? (Он хочет идти; она, разозлясь, выбегает из ‑за ворот и кричит .) Вернись, вернись, вернись!
Прокiп (с досадою возвращается ). Т’адже i вернувсь! Ну, чого там так пильно припало?
Одарка. А кажи, куди було помандрував?
Прокiп (все с сердцем ). Та де тобi помандрував? Тiльки хотiв було йти до шевця, щоб чобiт залатав.
Одарка. Яке тепер латання? Недiленька свята; забув єси, католиче? Чи з глузду спився? Ще добрi люди i з церков не повиходили, а ти вже i на вольну швандяв! Знаю я тебе! оце було б так, як позавчора: п’ятiнка свята, люди нi рiсочки у рот не беруть, а вiн на вольнiй, та так впився, що не змiг i додому дiйти. Ввалився у провалля оттам на Холоднiй горi та й спав цiлу нiч. Ще то навдивовижу, як тебе москалi не обiдрали? Чи то ж не стид та й не сором? Гай, гай! Побила мене лиха година та нещаслива! Занапастила я свою головоньку з таким п’яницею! Тiльки б йому по вольним i шлятись!..
Прокiп. Оттак пак! А чому вольну зробили далеко? Постановили б її ось тут, на нашiй вулицi, так би я випив та й додому потрапив би, а то бiда! Iдеш, iдеш, поки до тiєї вольної дiйдеш!
Одарка. А, дурний та божевiльний! А про те не кажуть, що нащо б то пити? Ось коли б кабатчики та вiдмежували б геть по Залютин, то‑то б я спасибi сказала!
Прокiп. Холодком i туди недалеко. Аби б туди дiйти, а то й байдуже!
Одарка. Бач, п’яницi море по колiно! Вiн знай своє товче! Я тобi кажу, нащо ти п’єш? Чи мало ти худоби пропив? Був хазяїн як хазяїн; були волики, була й коровка. Була й одежа, неначе у якого мiщанина; усе позбував, усе попропивав, звiвся нiнащо. Одним одна свитина, а пояса i шапки катма!
Прокiп. Брешеш‑бо, не усе попропивав: шапка i тепер цiлiсiнька у тебе у скринi, а пояс застановив.
Одарка. А бодай тебе заставляла трясця та болячка! Нащо ти заставляв?
Прокiп. Оттак пак! Чи я ж винен, коли шинкар у борг не дає?
Одарка. Та нащо ти п’єш?
Прокiп. Але, нащо! Шинкар дуже до мене добрий, хоч опiвночi прийду, то й вiдчиня; та таки i горiлка не розведена. Вже пак до кабатчикiв не пiду. Та нащо i горiлку вигадали, коли її не пити? Якби її не було на свiтi, то я б i не пив. Тогдi б послухав тебе.
Одарка. Ох, моя головонька бiдна! Що менi з п’яницею робити? Усе одно товче: усе пить та пить. А за що вже й пити? Коли б не своїми бубликами торгувала, то досi усi б з голоду попухли! Який мене гаспид понiс за сього п’яницю? – Була козир‑дiвка: чи на вулицi, чи у танцях, чи в дружках, чи у колядцi, – усiм була голова; на жарти, на скоки, – усiм була приводниця! А й казала покiйнiй матерi: «Не вiддавай мене, мамо, за мужика, за хлiбороба, я собi дiвка не проста: мiй дiдусь та був на Iванiвцi попом; та його мати – що вона протiв мене? Вона сластьоним торгувала, а я собi бублейниця, та ще й перва по базарю. Старша сестра за школяром, може, й за мене лучиться панич з правленiя». Так‑таки iди та iди! От же i пiшла; от i живу! Люди у щастi та у багацтвi i не чують, як живуть; а я занапастила себе. Де мої молодiї лiта? Де моя дiвичая краса? Усе заїв оцей п’яниця, шибеник, харцизяка, воло… (Увидев, что Прокип между тем все тихо пробирался и чуть было не ушел, бежит за ним .) А куди‑то, куди? Тривай лишень! (Тащит его из ‑за кулис за чуб .) Ось так же, коли честю не слухав.

ДУЭТ

Одарка.

Чи я ж тобi не говорила?
Чи я ж тобi та не велiла?
Щоб ти дома сидiв
I на вольну не ходив?

Прокiп (кланяясь ).

Ой ти, жiнко моя!
Ти, голубко моя!
Пусти ж мене прогулятись,
Коли ласка твоя!

Одарка (толкая его во двор и затворяя ворота ).

Ой, тут гуляй, мiй миленький!
Мов той цуцик кривенький,
Сиди там, пропадай
I нiкуди не втiкай!

Прокiп (из ‑за ворот ).

Та тут же я скучатиму,
Усiм, усiм казатиму:
Била жiнка мужика,
Била, била i товкла!

(Вместе. )

Не брешу я, не брешу:
Била жiнка i товкла!
Брешеш, брешеш,
песька донько,
Била мене i товкла.

Одарка.

Брешеш, брешеш, вражий сину!
Я не била, не товкла.
Потягла я за чуприну,
Тiльки страху задала.

Одарка. Сиди, сиди собi там, мандрований цуцику! Та й гляди: ось тiльки хоч ногою вийдеш, то не побоюся грiха, битиму, кажу тобi, що битиму. Коли б менi знати, як то у панiв бува? Адже розказувала клюшниця отого пана, що у великих хоромах з зеленим верхом живе, так, каже, панi так над паном вередує, що i крий Боже! I чого б то нi забажала, – чи мочених кисличок, чи нiмецьких медяничкiв, чи якої хустки або одежi, то усе i є: хоч опiвночi забажа чого, то усе їй i поставля, i без її волi з хати не iде. Через що‑небудь же вона так їм овладала? Вже ж не приходиться жiнцi мужика бити; хiба у панiв така мода? А дуже б добре було, якби ми по‑панськи вередували над мужиками!

Явление второе

Те же и Кандзюба. 
Кандзюба. Дай Боже день добрий! З недiлею будьте здоровi.
Одарка. Спасибi, будьте i ви здоровi. Як ся маєте?
Кандзюба. Та до якого часу, ще б то i не теє.
Одарка. А вашi за‑харкiвцi, чи усi живi?
Кандзюба. Та вже нашим за‑харкiвцям така прийшла бiда, що й сказати не можна.
Одарка. А що там за бiда?
Кандзюба. Там таких салдатiв найшло, що й сказати не можна! Таки що вулиця, то й салдат на кватерi. Видимо‑невидимо! Аж тридцятеро їх, кажуть, прийшло. Така бiда! – А старий ваш дома?
Одарка. Та через силу дома. Оце тiльки спинила мандрувати.
Кандзюба. А куди ж то?
Одарка. Та ви знаєте його натуру? Йому нi празника, нi недiленьки; усе б йому шваньдять по шинкам.
Кандзюба. Ось, знаєте, що я вам посовiтую: така була в мене перша жiнка, п’яниця непросипенна. От же я її i повiз до знахура; вiн i дав їй якоїсь води, та й побожився, що вже, каже, не буде бiльш пити. Що ж? мабуть би, i перестала, та не до горiлки їй було; пробi кричала, що у животi пече, та до вечора і вмерла. Ось повезiте лишень i ви по знахурам, то й вам таке щастя буде.
Одарка. Та я ж возила, i де то вже не була! Була i у Тишках, була i у Деркачах, об правiй середi аж у Водолагу їздила; так що ж? Усi ув один голос кажуть: «Починено та й починено». Та, спасибi, вже у Островерхiвцi ворожка, так та заочi вiдгадала; каже, що любощiв давано, та, не вмiючи, переборщили. А хто ж то й дав, так навдивовижу! Каже, дала йому чорнява молодиця, а в неї хата з немазаним верхом. От як ув око улiпила! Чи знаєте Грициху, старого Пискавки невiстку? Вона, вона йому починила! Адже ж сама чорнява, та й верх на хатi немазаний. Я ще її, падлюку, буду позивати, щоб не вiдбивала мужика. – Ну, одже ж то ворожка i дала менi зiлля та й каже: «Звари та й дай йому якраз на молодику, у глуху пiвнiч, як першi пiвнi заспiвають», а я, собi на лихо, чи проспала, чи так на мене наслано, що перших пiвнiв не почула та дала, як другi заспiвали. Що ж: як випив, як зскоче, як дерне з хати, та на вулицю, а там як чкурне, так аж ляпотить; та й поченчекував аж на Косолапiвку. Пив, пив, три дня там пив, усе з себе попропивав. Вже сама знайшла та насилу додому доволокла. Та вiд того часу ще гiрш п’є. Та вже хiба крадькома вирветься, а то як того цуцика на верьовцi держу.
Кандзюба. Де ж вiн тепер?
Одарка. Оттам заперла, нехай висидиться.
Прокiп (за воротами поет ). Била жiнка мужика, за чуприну взявши…
Кандзюба. Бач, де обiзвався! – Здоров, приятелю; а ходи ке сюда!
Прокiп. Рада б душа в рай, так грiхи не пускають. Як жiнка скаже.
Кандзюба (Одарке ). Випустiть‑бо його, будьте ласкавi. Маю до вас дiло.
Одарка. Ану вже iди сюди, iди! (Прокип выходит .)

ТЕРЦЕТ

Кандзюба.

Послухайте мене.
Ось будьмо ми сватами!
Одарка.
Кажiть, кажiть, у чiм?
Сьому ми радi сами.

Прокiп.

На вольну щоб сходить?
Горiлки принести?

Одарка.

Та годi тобi, дурню,
Не знать про що товкти!
Вiн, знай, своє. (Кандзюбе. )
Кажiть, а що таке?

Кандзюба.

А що? Дочка в вас є?

Прокiп i Одарка.

Є, є!

Кандзюба.

Така, що треба годувати?

Одарка.

Хоч сьогоднi вiддавати.

Кандзюба.

Сина маю.

Прокiп i Одарка.

Знаю.

Кандзюба.

Так вiддайте!

Одарка.

Потурайте! Чи вiн нам рiвня?

Прокiп.

От i треба добувати.
Та на вольну швидш чухрати.
А де твоя гривня?

Одарка (мужу).

Вiдв’яжися; врагова дитина!

(Кандзюбе .)

Усяк зна,
Що в вашого сина
Та клепки нема!

Кандзюба.

Щоб то як?

Одарка.

Та так:
Прибитий на цвiту.

Кандзюба.

Тю‑тю!
Та ще фiть, фiть!
Ви дiло тут кажiть:
Чи вiддасте? (С насмешкою. )
Чи нехай ще пiдросте?
Мене ви не держiть.

(Вместе. )
Кандзюба.

А чому ж i не вiддати?
В нього всього є.

Прокiп.

Як же можна i вiддати,
Коли горiлки вiн не п’є?

Одарка.

Як же можна i вiддати?
Дурний! його всяк б’є.

Кандзюба. Гай, гай! Товкуєте не знать об чiм! Горшка окропу не стоїть. Та хоч би i зовсiм дурний був, так не узяв його кат, буде багатий пiсля моєї смерти; аж розумнiй жiнцi за ним i добре буде. Слава тобi, господи! Є воликiв пар, може, двадцятеро; ходимо у Крим за сiллю i за рибою на Дiн, i усякую хуру беремо, чи у Кирсон, чи ув Одесу. Є й коров’ят з п’ятнадцятеро, та овечат там чи двi сотнi, чи й бiльш; батракiв дома з десяток, та при скотинi на бразi скiльки є. Буде чим орудувати; перепадатиме копiйка. А мiй же Стецько та не зовсiм i дурний: вiн, собi на лихо, трошки непам’ятливий та нерозсудливий, та до сьома не налiчить, та не зна, що руб, а що гривня; а то зовсiм парень друзяка. Та й яка нужда, що нiчого не зна; жiнка навчить i усьому товк дасть, та й буде панею жити. Коли схоче яке ремество держати, чи коцарювати, чи по‑вашому бублейничати…
Прокiп. Або й шинкарювати; i то дiло дуже добре!
Кандзюба. Та що захоче, то вже не пiде до людей позичати. Нуте, чого тут думати? Так чи не так, так я пiду по других; бачите, вже не рано.
Одарка (с явным удовольствием слушала его ). А що, Прокопе, як думаєш?
Прокiп. Ти думай, а я вже за тобою.
Поют. 
Кандзюба.

Так будьмо ж ми сватами!

Одарка.

Сьому ми радi сами.

(Вместе. )

Кандзюба.

Пришлю, пришлю людей,
Свати мої любезнi!
Стецька свого пришлю.

Прокiп.

Пришлiть, пришлiть людей,
Ой сватушко любезний!
Горiлки накуплю.

Одарка.

Пришлiть, пришлiть людей,
Ой сватушко любезний!
Я хустку почеплю.

Обнявшись, приплясывают. 
Одарка. Е! тривайте лишень: ще треба дiвки спитати, як‑то вона ще скаже?
Кандзюба. Хiба вона часом i не туди?
Одарка. Та таки трошки вередливенька. То скаже: не варiте з салом, а з яловичиною; то м’яса не схоче, а сала забажа; то тараня солона, та що‑небудь i вигадує; така вже собi нiжна! То щоб i з женихами не стала вередувати.
Кандзюба. Та вона ж не панянка! Нехай вже тi вередують, поки довередуються до свого. Та нiчого грiха таїти, тепер i усюди така мода: нашi мужички – так усе б то за мiщан; а мiщанка вже i об купцевi не дуже дума, а щоб вискочити за палатського або за скубента! то i гляди: дiвують, сердешнi, до того, що можна буде їми на Донцi греблю загатити. – А з своєю як хочете, а я людей пришлю. Не наробiть тiльки бешкету.
Одарка. Та не бiйтесь, не бiйтесь, присилайте‑таки старостiв; вже ж вона не без розуму, вмiє розсудити.
Кандзюба. Спасибi ж за ласку. Ждiть вiд нас людей по закону, увечерi; а я Стецька пришлю, нехай з дiвкою… Я щось її не знаю; а як її зовуть?
Одарка. Та Уляна ж i досi.
Прокiп. Та ще й Прокiпiвна.
Кандзюба. Так нехай мiй Стецько з Уляною, як там треба, поговорють; а ви її навчiть, щоб часом не брикалась. Прощайте до якого часу.
Повторяют последний куплет. 
(Вместе. )

Кандзюба.

Пришлю, пришлю людей,
Свати мої любезнi!
Стецька свого пришлю.

Прокiп.

Пришлiть, пришлiть людей,
Мiй сватушко любезний!
Горiлки накуплю.

Одарка.

Пришлiть, пришлiть людей,
Мiй сватушко любезний!
Я хустку почеплю.

Обнявшись, приплясывают, потом Кандзюба уходит. 
Прокiп. От же скверно, що свата без чарки горiлки вiдпустили! Чому б то дома про нужду не держати? Тепер треба збiгати на вольну та на сватання придбати.
Одарка. А вже ти менi з тою вольною остив та споганiв! I як би то ти пронiс вiд об’їздчикiв?
Прокiп. Але! будьто i первина! Через лiсок, та через ярок, та вскочив у садок, та й дома, от їм i дуля пiд нiс! Так посилай же.
Одарка. Нехай лишень виясниться, бач, нахмарило! Iди лишень додому, я пiдожду Уляни, та й прийду, i сядемо обiдати.
Прокiп (неохотно ). Та вже i пiду. Таки‑то i урвався на вольну! (Уходит .)

Явление третье

Одарка и Уляна. 
Уляна. Здоровi, мамо, були! 3 недiленькою будьте здоровi.
Одарка. Спасибi, будь i ти здорова! Де‑то ти так рано ходила? Поки я упоралась, дивлюсь, вже тебе i нема.
Уляна. Ходила, мамо, на базар, поки до ранньої, та купила дещо. Ось скиндячки у коси, а оце шпалерiв купила на голуби та на квiтки. А оце, бач, так обiщалась: на тi грошi, що по п’ятинкам заробляла, так вiдкладала, та, зiбравши, от i купила, платок. Бач, який? (Разворачивает платок .) I не гарний, скажеш? Великий та модний, з квiтками; тепер усюди такi на мiщанках.
Одарка (рассматривает платок ). Нащо було тратитись? Мабуть, i дорогий?
Уляна. Дала я за нього сiм кiп та золотого з п’ятаком; та вже торгувалась, торгувалась! Морока та й годi! Бiля круглого трахтиря чугуєвська перекупка, так аж забожилась, що не можна дешевше. Та ще там смiх: вона узяла, та на мою голову примiряє i каже: виш, як тобi к лицю! – А тут де узявсь пан, таки справжнiй пан; тут хрест (указывая на грудь ), а тут кавалерiя (указывая на шею ), та й каже: «От славная девушка! Пристало, пристало. Вот красавица!» – А я як засоромилась. Ув очах почервонiло, та не знаю, куди й дивитись; а вiн усе хвалить та смiється.
Одарка. Потурай панам, чого вони не набрешуть! То вiн над тобою глузував.
Уляна. Будто б то пани i брешуть? Вони сього не вмiють i над дiвкою не будуть гнущатись. Вони письменнi.
Одарка. Та знаю я i письменних. Є, душко, з них усяковi. Чи мало тут на Гончарiвцi дiвчат з ума позводили i письменнi, i купцi, i усякi? Хто молодого чоловiка зупинить!
Уляна. Та сей, мамо, вже пiдтоптаний.
Одарка. Потурай, потурай! Такий ще бiльш лиха наробить, чим молодий. Ох, знаю я такiвських! – Та скажи ж ти менi, нащо тобi сей платок?
Уляна. Оттак, нащо? Лучиться чоловiк, от у мене i хустка. Рушники є, хустки не було, тепер пiде йому на хустку, а як вийду замiж, так буду сама пов’язуватись. Тепер вже така мода, що очiпкiв не носють, i на попадях не побачиш; не так, як ви усе у очiпцi, по‑старосвiтськи.
Одарка. Тим‑то й горе, що новина старовину прогонить. Потурай людям! Покинули свiй закон, та усе б то по‑панськи, то й нашi будуть, як паннi з мужиками жити. А се добре зробила, що купила хустку. Увечерi жди старостiв, казали, прийдуть.
Уляна (жеманно ). Якi там старости? Вiд кого б то?
Одарка. Чи знаєш iз‑за Харкова Павла Кандзюбу, що чумакує? Вiн колись до нас заходив з монастиря на спаса.
Уляна. От за того старого? Лисого?
Одарка. Тю‑тю, дурна! – За Стецька, його сина, коли знаєш.
Уляна. За того божевiльного? Се ще краще! Та вiн, мамо, зовсiм дурний!
Одарка. Дурний! – Так багатий.
Уляна. Цур йому з його багатством, коли в нього глузду нема.
Одарка. Глузду нема, так багатий.
Уляна. Як i по нашiй вулицi йде, то малi дiти з нього смiються.
Одарка. Нехай смiються, а вiн собi багатий.
Уляна. А як прийшов раз до нас на Оснiв’янську мойку, так там такий з нього регiт був, що вже хазяїн насилу прогнав, щоб ми через нього не гуляли. Се вже побила лиха година та нещаслива, коли за такого iти; неначе усi люди повимирали.
Одарка. Так кажу тобi, що багатий! Скiльки пар волiв чи усякої худоби! У нього будеш у золотi ходити; а помре старий, так усьому добру будеш господиня. Нема на свiтi луччого щастя, як з дурнем жити! Вiн тебе не б’є, не вередує; а коли там здуру хоч i налає, так тiльки крикни на нього, то вiн i замовче. Куди схочеш, пiдеш; як задумаєш, так i худобою орудуєш. Та що то й казати! Усе не те, що з розумним; нема тобi воленьки; нi погуляти, нi в хорошi походити. А сварка, а лайка, а бiйка!.. Ось i мiй п’яниця: що з нього, що вiн не дурний? Коли б пак одурiв, то я б зрадувалась.
Уляна. Та вже, мамо, що хочете, кажiте, а я за того дурня, за того бецмана не пiду та й не пiду.
Одарка. Нiчого вередувати. За такого багатого не пiдеш, так кого ще тобi треба? Чи якого повитчика будеш ждати? Та доки нам тебе i содержати? Бач, батько п’яниця непросипенний; я своїми бубликами тiльки вас i содержу, та вже i в мене сила не та; звалюсь, хто вас буде годувати?
Уляна. Чим я тобi, мамо, у тягiсть? Лiтом на мойцi – слава тобi, господи, – скiльки заробляю? А зимою пряду; та й зiбрала чимало: повнiсiнька скриня на колесах. Коли ж я стiльки у дiвоцтвi зiбрала, то можу себе i содержувати, i зодягати i без мужика‑дурня.
Одарка. Те‑таки, що зiбрала, то гаразд, а що за багатим мужиком бiльш збереш, так то ще лучче. Послухай мене, Улясю! Послухай мене, доню! Не дрочись! Iди за Стецька, даром що дурний. Бач, нiхто не трапляється. За кого ж тебе i вiддати? Де тi люди?
Уляна (застенчиво ). Мамо!.. Я б вам… щось сказала…
Одарка. Ану, кажи.
Уляна. Адже ви знаєте Олексiя?
Одарка. Якого се?
Уляна (смелее ). Коваля. Ось чи впам’ятку вам, що доварив вам кочергу, а оце недавно чаплiю зробив?
Одарка (вспоминая ). Еге‑ге‑ге! Коваль? Знаю. А що? Чи не дума вiн?
Уляна (стыдливо ). Атож!
Одарка. Нехай собi i у головi не доклада. Чи можна, щоб я за нього вiддала? Хiба вiн тобi казав?
Уляна. Еге!
Одарка. А ти що? А ти йому i не плюнула межи очi?
Уляна. От так пак! А за що?
Одарка. Щоб не сiкався за нерiвню. Чи не думаєш ти за нього?
Уляна. Атож!
Одарка. Та що се ти узяла у голову? Чи вiн же тобi рiвня? Правда, вiн парень добрий, коваль мудрий, усячину зробить, не п’є, з бурлаками не гуля, протiв мене звичайний; усе правда. Так що ж? Крепак!
Уляна. Що нужди, мамо, що крепак. Пани у нього добрi, про них усюди така чутка iде.
Одарка. Та хоч вони i добрi, та пани! Як‑таки се можна, щоб тобi з волi та у неволю; була казенна, та пiдеш у пiдданство; була городянка, та станеш селянкою!
Уляна. Де б я нi була, чим би я нi стала, то менi i байдуже. Менi за ним буде усюди добре, бо я люблю його!
Одарка. А того i не подумаєш, як тебе поженуть на панщину?… Ох, менi лихо! Мою Улясю та на панщину!
Уляна. А чим панщина страшна? Так зате не знатимемо нi подушних, нi десятських, нi хвонарних; усе то пани за своїх людей платють. Та i на мойцi – чи мало там панських? Так усi‑то, крий Боже, як то хвалються, що як добре за панами жити!
Одарка. Та вже ж, Улясю, як собi хоч, а я тобi мати, так я тобi скажу: скорiш в мене на долонi волосся виросте, чим я вiддам тебе за Олексiя. Та вже тут нiчого патякати: я вже старому Кандзюбi казала, щоб сьогоднi i старостiв присилали.
Уляна. Ох, менi лихо! сьогоднi?…
Одарка. Сьогоднi, сьогоднi. Чого тут вiдкладати? Постiй же, доню, тут; Стецько прийде, та й поговорите собi любенько; а ти не безумствуй, будь до нього приязна…
Уляна. Об чiм з таким дурнем i говорити? Я не вмiю…
Одарка. Потурай! Дiвка з парубком аби б зiйшлись, а то найдуть, об чiм говорити, а часом i мовчки ще й лучче подружать; я се добре знаю. – Посидь же за воротами, а я пiду лагодити обiдати. (Уходит .)
Уляна (одна ). Так такая‑то моя доленька нещасливая? Так такому‑то дурневi достанеться орудувати надо мною? Так такий‑то йолоп наругається над моєю русою косою? Що менi у його багатствi? Казала ж наша паламарка: через золото, каже, сльози ллються. Наварю i борщу, i усякої страви, та як воно буде розведено моїми слiзоньками, чи пiде ж у душу? Буде i одежа хороша, i постiль бiла, та коли стiна нiма, з ким буду розмовляти, у кого порадоньку узяти? З Олексiєм пiшла б на край свiта, старцевому сухаревi буду рада, з калюжi водицi нап’юся, аби б вiн, мiй милий, мiй голубонько сизий, мiй Олексiєчко, менi подав! Коли ж горе i бiда постигне, то аби б вiн був бiля мого серденька, вiн не дасть менi сплакнути; а як приголубить мене, то i усю бiдоньку забуду. (Развертывает купленный платок и, рассматривая его, поет .)

Хусточко ж моя шовковая!
Чи на те ж я заробляла,
Щоб нелюбу, та й немилому,
Та її я почiпляла?

Хусточко моя шовковая!
Обiтри мої слiзоньки!
Нехай же, нехай же вiд них
Полиняють квiтоньки!

Хусточко моя шовковая!
Прийшлось тебе заховати.
З плiточкою та i дротяною
Тепер треба привикати!

Хусточко моя шовковая!
Не доставайся ворогу.
Покрий мої яснiї очi,
Як я ляжу у гробу!

Явление четвертое

Уляна и Стецько выходит скоро; разинув рот и размахивая руками, идет и, увидев Уляну, останавливается, сам с собой смеется, охорашивается; подходит и боится; осматривает Уляну сзади и с восторгом говорит. 
Стецько. Та й патлата! (Смеется громко и, подошел к Уляне, вдруг перестает и, долго подумав, говорит .) А що в вас варили?
Уляна (стоя на месте, не обращает на него внимания и печально отвечает ). Нiчого!
Стецько (долго вспоминая ). Ну!.. ну!.. а тепер… що?
Уляна. Що?
Стецько. Що?
Уляна. Що?
Стецько. Що?
Уляна. Що? Нiчого.
Стецько. Брешеш‑бо, як нiчого! Батько казав, розпитай її обо всiм. А чорт її зна, об чiм її розпитувати! Я усе позабував.
Уляна. Так пiди до батька та i розпитай, коли позабував єси!
Стецько. Так вiн‑бо добре казав, не iди, каже‑говорить, вiд неї, поки обо всiм не домовишся.
Уляна. Нi об чiм нам домовлятися.
Стецько. Як нi об чiм, коли вже ти за мене iдеш?
Уляна. Нi, голубчику, сього нiколи не буде.
Стецько. А чом не буде?
Уляна. Тим, що я за тебе не пiду.
Стецько. А чом не пiдеш?
Уляна. Тим, що не хочу.
Стецько. Та чому не хочеш?
Уляна. А не хочу – тим, що не хочу.
Стецько. Ну, тепер твоя правда. А батько казав, що ти пiдеш.
Уляна. Не пiду.
Стецько. Ну, а батько казав: не потурай їй, поженихайся, та пiсеньки заспiвай, то вона i пiде. От я i заспiваю:

На курочцi пiр’ячко рябоє;
Любимося, серденько, обоє.
Диб, диб на село,
Кив, морг на нього.
Я не дiвка його.
Не пiду я за нього.
Ой полола дiвчина пастернак
Та сколола нiженьку на будяк.
Диб, диб на село… и проч. 
Не так болить нiженька з будяка,
Ой як болить серденько вiд дяка.
Диб, диб… и проч. 
Ой, чия ти, дiвчино, чия ти?
Чи ти вийдеш на вулицю гуляти?
Диб, диб… и проч. 

А що? чи хороша моя пiсня?
Уляна. Така точнiсiнько, як ти, що нiчого i не второпаєш. Ось слухай, яку я тобi заспiваю. (Поет .)

В мене думка не така,
Щоб пiшла я за Стецька.
Стецько стидкий!
Стецько бридкий!
Цур тобi, не в’яжися!
Пек тобi, вiдчепися!
Божевiльний!
Не дурна я i не п’яна,
Щоб пiшла я за Степана.
Стецько стидкий… и проч. 
Лучче впасти менi з дубу,
Чим йти замiж за Кандзюбу.
Стецько стидкий… и проч. 
Лучче менi з мосту в воду,
Чим достатися уроду!
Стецько стидкий… и проч. 

А що, Стецю, чи хороша моя пiсенька?
Стецько (долго смотрит на нее молча, потом вдруг вскрикивает ). Погана! Який тебе нечистий такої навчив? Як я її розслухав, так вона дуже погана! Зачим ти її спiваєш? Га?
Уляна. Та я тобi i спiваю i кажу, що не люблю тебе i не пiду за тебе.
Стецько. Так себто батько збрехав? Ну, ну! Ось тiльки скажи йому, що вiн бреше, то так по пицi ляпанця i дасть. (Вздохнув .) Я вже пробував.
Уляна. Так що ж? То батько твiй, а то я тобi кажу, що не хочу.
Стецько. Не треба менi твого хотiння, пiдеш i без нього. Батько ще казав, щоб ти не дрочилась.
Уляна. А чого менi дрочитись? Я не скотина, нехай Бог милує! А щоб я пiшла за тебе, то навряд. Я ж кажу, що наше сватання ще вилами писане.
Стецько. Ей!.. чи Прiсько, чи Домахо, чи як тебе. Послухай, та iди. Ось коли б ти вже була моя жiнка, та сказала б, що не хочеш за мене, так я б тобi пику побив, як менi батько часом б’є; а то ще тепер не можна. Батько казав, пiсля весiлля можна жiнку бити скiльки хоч, а тепер не можна. Дарма! я i пiдожду. А поки ще ласкою просю: пiди за мене!
Уляна (в сторону ). Що менi з дурнем товковати? Покинула б його, так мати лаятиме. Зостанусь та буду його пiддурювати.

Явление пятое

Те же и Олексий, увидев их вместе, тихо подходит и подслушивает. 
Стецько. Оце ж увечерi і старостiв пришлемо. Чи присилать?
Уляна. А як же? присилай, присилай. (В сторону .) Побачиш, якого облизня пiньмають.
Стецько. А пiч колупатимеш?
Уляна. Як‑то вже не колупатиму? Оттак усю поковиряю. (Дерет его по лицу пальцами .)
Стецько (оправляясь, хохочет ). Бач, яка жартовлива! Але трохи баньок не виколупала. Зачим так робити?
Уляна. Затим, що я тебе шаную (тихо ), – як ту собаку рудую!
Олексий (в сторону, с огорчением ). От тобi i правда на свiтi! Послухаю, що дальш буде.
Стецько. Ну! Кажи ж ти менi: як ми оженимось, то що будемо робити? Га? кажи, кажи.
Уляна. Ти знаєш, а я не знаю.
Стецько. Пожалуй, я знаю, а ти чи знаєш?
Уляна. Та не знаю. Ну тебе зовсiм.
Стецько (смеясь ). Еге! так я тобi усе розкажу: нiгде правди дiти. Мене батько навчив. Чи сказати? (Более смеется .) Напечемо коржiв, зомнемо маку, та намiшаємо з медом, та й посiдаємо, та й їстимемо. I не мудро, скажеш? (Увидя у нее шелковый платок .) А що то в тебе? Хустка? Чи не менi то?
Уляна. Кому ж, як не тобi, мiй вороне чорнесенький! (Тихо .) Твоїй пицi вона i пристала.
Стецько. А ке сюди, я примiряю.
Уляна. Та нехай же увечерi, сама тобi почеплю (тихо ), що i у дверi не потовпишся.
Стецько. Що то, мабуть, гарно з хусткою? Чи знаєш що? Я ще зроду не женився. То‑то, десь, гарно жонатому; що усi ж то, усi, куди оком закинеш, усi женються. Будеш же менi головоньку мити i голубити?
Уляна. Змию, змию (тихо ), що тебе i чорт не пiзна. Цур вже йому! прожену його вiдсiля та й втечу додому. (Ему .) А приголублю ось так: ось ходи сюди. (Протягивает к нему руки, а он, разнежась и охорашиваясь, хочет подойти к ней .)
Олексий (с сердцем становится между ними ). Здорова, Уляно! Нехай тобi Бог помага!
Уляна (обрадовавшись, бросается к нему ). А, мiй Олексiєчку! Де ти узявся? Я тебе цiлий ранок бажала.
Олексий (сердито и отворачиваясь от нее ). Дурний, що i прийшов, не чув би об своїм нещастi.
Уляна (испугавшись ). Ох, менi лихо! А що там за нещастя?
Олексий. Тобi лихо? Не знаю кому! Ох‑ох‑ох! От правда на свiтi! Здоров, Степане! Поздоровляю тебе засватавшись!
Стецько (важно ). Спасибi.
Олексий. Так оце увечерi до Уляни i за рушниками пришлеш?
Стецько. Пришлемо.
Олексий. Боже ж вам помагай! (Медленно идет .)
Стецько. Спасибi.
Олексий (все уходя, горестно ). Прощай, Уляно!
Стецько. Iди здоров!
Уляна (в сторону ). О батечки! що менi робити? Вiн нiчого не зна, та й сердиться i утiка, коли менi свiт не милий. Як би його зупинити? (Громко .) Олексiю!
Олексий (в сторону ). Схаменулась! Нехай покортить! (Будто не слышит и все идет .)
Уляна. Олексiю‑бо!
Олексий (останавливаясь ). А чого там?
Уляна. Чого‑бо ти сердишся?
Олексий (возвращаясь к ней ). Чи се ж таки правда, що ти iдеш за його?
Уляна. Так що ж, що правда?
Олексий (поет ).

Чи се ж тая криниченька, що голуб купався?
Чи се ж тая дiвчинонька, що я женихався?
Женихався, не смiявся, хотiв її взяти,
Уродила товариша, нечистая мати!
Чи ждав же я бiдиноньки такої на себе,
Щоб почути в дiвчиноньки, що не йде за мене,
Не за мене, за другого йде моя дiвчина!
Що робити? Тiльки iти свiт за очима!

Уляно, Уляно! як же менi не сердитись? Як менi стояти i слухати, що ти, забувши, як десять разiв божилася, ген там, на Холоднiй горi, у лiску, як з тобою за горiхами ходили, що нi за кого не пiдеш, опрiч мене, а тут при менi кажеш, щоб присилав за рушниками… Грiх тобi, Уляно! Занапастила ти мене! Я ж кажу: коли се правда, що ти iдеш за Стецька, що у посмiх на увесь город за навiженного, за дурня…
Стецько (зевавший по сторонам, наконец вслушался в последние слова ). Брешеш, брешеш, брешеш! Оце вже, голубчику, брешеш! Тривай лишень: я ще не зовсiм дурний, а батько каже, коли ще й вiн не бреше, що в мене не усi дома. Та дарма: хоч би i дурний, так хiба не можу женитися? Тут не розуму треба; я вже знаю.
Олексий. Так що ж у тiм, що оженишся, та як не вмiтимеш жiнку содержать? Треба її годувати. Ніякої худоби не стане, коли не будеш сам робити! А вмiєш ти що робити?
Стецько. Робити, пожалуй, вмiю, так талану щось нема. Раз батько таки протурив мене на тiк. Дарма, я i пiшов, узяв цiп i молотю з дядьком Панасом, а вiн ще, братику, лисiший, чим мiй батько. Я чи вдарив раз по сноповi, чи нi, а його як учищу замiсть снопа та по лисинi, а вiн як гепне об землю, так сторчака i дав! (Смеется .) А я собi: ких, ких, ких! кишки порвав регочачись. Годi пiсля того часу молотити! Батько сказав: нема талану, лучче чумакувати та у дорогу ходити.
Олексий. Ходив же ти у дорогу?
Стецько. Ходив.
Олексий. А куди?
Стецько. З хурою, до моря.
Олексий. До якого мiсця?
Стецько. Аж до Основи.
Олексий (смеется ). Крий Боже, як далеко! Аж двi верстви!
Уляна. О, щоб тебе, Стецю! i мене розсмiшив.
Олексий. За чим же ти ув Основу з хурою ходив? Чи не в бiр по шишки?
Стецько. По шишки! Тю‑тю! ще й смiється. Кажуть тобi, пiшла хура до моря, за рибою. От i менi батько дав пару волiв: нехай, каже, хлоп’я привчається. От ми iдемо, iдемо, усе iдемо, усе iдемо… аж гульк! прийшли ув Основу. Там чорт надай дядькiв, Дикані, коли знаєш; та й закликали мене обiдати. От я й сiв та й обiдаю, усе обiдаю… та й забув про хуру, а вона, брат, як учистила, та аж до Пилипового села, а я усе обiдаю, усе обiдаю… та як пообiдав, та й потяг у солому, таки до дядькiв на тiк, та як дав хропака, так аж геть‑геть до вечора. Ну, знаєш, батько побiг провiдати хури, та й нагнав, та й питається: а де Стецько? А Стецька катма! (Смеется .) Хропе, сердега, у соломi, мов пан на подушках. Аж гульк батько у солому, як потягне мене рубанцем! Аж я спросоння як злякаюсь, як побiжу та через городи! А батько як гукне: хлопцi, сюди! Тут, брат, неначе з псюрнi хорти до дертi, так хлопцi повибiгали, та мене ловити, та й пiймали, узяли менi руки скрутили, та зв’язали гарненько, та у город, та до волосного правленiя, та у колоду, а уранцi i у привод…
Олексий. Так тебе i у привод водили? Я сього i не чув.
Стецько. Водили, голубчику! Сказано, слухай батька, та не втiкай.
Олексий. Що ж тобi було у приводi?
Стецько. Потилицю виголили та й пустили. Не що!
Олексий. Через що тебе не прийняли у салдати?
Стецько. Та так, бiда сталася: не зумiв пальцiв перелiчити. (Перебирает пальцы .) Та й до бiса ж їх на руках. Станеш їх лiчити, та так один одного i попережа. Ось бач! (Перебирая пальцы, задумался .) На якого гаспида так багацько пальцiв? Еге? А я знаю. Ось, бач, Уляно! Як би ти з одним пальцем та зложила собi дулю? Еге! Не можна‑бо, хоч як, та не можна.
Одарка (из ‑за ворот кричит ). Уляно, Уляно! А iди обiдати!
Уляна. Зараз, мамо, прийду.
Одарка. Коли Стецько тут, клич i його.
Стецько. Ось‑осьдечки я. Обiдати? Зараз. Що то вже я люблю обiдати! Я б i вдень i вночi усе б обiдав. (Уходит во двор .)
Олексий. Що, Уляно, чула? От за якого дурня iдеш!
Уляна. Чи я ж сама за нього iду, чи що?
Олексий. А як же? коли i за рушниками велiла присилати? Я сам чув. Прощай, Уляно! Бог з тобою! Тiльки мене i бачила. Сам собi смерть заподiю.
Уляна (бросаясь к нему ). Олексiєчку, мiй голубчику! I я без тебе не хочу на бiлiм свiтi жити! Не вмирай без мене, озьми i мене з собою! Не покинь мене сиротинкою!
Олексий (стоит, не обнимая ее ). Так се правда? Де ж твоя божба, Уляно? Тяжко моєму серцю, коли вже й ти не держиш правди i мiняєш того, хто тебе любив, вiд щирого серця… дуже, дуже любив… i мiняєш на кого? Не боїшся ж ти Бога, га?
Уляна (все обнимая его ). Бога я боюсь, люблю тебе, мiй лебедику, мiй сизий голубоньку; час вiд часу бiльш люблю, чим уперш на вулиці зiйшлися. Не покинула б я тебе нiзащо на свiтi; що ж будеш робити? Не моя воленька: мати силує!
Олексий. Ти ж їй казала, що мене любиш?
Уляна. Казала усе: казала, що не хочу за Стецька, казала, що коли не за тебе, то й нi за кого не пiду; так i говорити не дає. Та вже ж: на усе пiду, а за Стецьком не буду. Приголуб же мене у останнiй разочок! (Обнимаются .)

ДУЭТ

Уляна.

Горе, лихо i бiда!
Не дають за тебе!
Олексiю, серце моє,
Не покинь ти мене!
Олексий.
Не вбивайсь, моя Уляно!
Буду вiчно я любити,
Бо нiяк менi не можна
Без тебе на свiтi жити!

Уляна.

Я боюся зоставатись;
Вже i мати скоро вийде.

Олексий.

Тяжко, важко розставатись!
Що ж? Нехай же хоч i прийде.
В ноги їй оттут впаду.
Слiзоньками обiллю.

Уляна.

Станьмо ми її молити,
Станьмо жалiбно просити:

(Вместе. )

Не розлучай нас, мамо рiдна!
Ой, дай пожити ще нам, бiдним!
Не пий, не пий ти нашой кровi,
Не розривай мiж нас любовi!

Уляна.

Умру без тебе, Олексiю!

Олексій.

Собi я смерть заподiю!

(Вместе. )
Олексій.

Горе, лихо i бiда!
Не дають за мене!
Ой Улясю, серце моє,
Не забудь ти мене!

Уляна.

Горе, лихо i бiда!
Не дають за тебе!
Олексiю, серце моє,
Не покинь ти мене!

Обнимаются. 
Стецько (выходя из ‑за ворот ). Чи то тебе довго ждати? Вже й борщ поїли, i яловичину покришили, а вона i не iде. (Увидев, что любовники обнимаются .) Бач, з ким тут, вона! Мати не збрехала, казала, що вона, мабуть, з Олексiєм розмовля; а вона добре розмовля, що женихається! Iди ж, iди. Казала мати, що коли, каже, честю не послуха, то жени її у потилицю!
Уляна. Та iду, зараз iду. – Олексiєчку! не втiкай вiдсiля; я швидко вийду. За слiзоньками i не їстиму нiчого та й поспiшу до тебе. Послiдня наша годинонька, тiльки i наговоритися з тобою. (Плача, уходит во двор .)
Стецько. Вийдеш, вийдеш, коли‑то ще пущу. (Подходит к Олексию .) А ти чого тут, пробишака?
Олексий. Чого? Я до Уляни приходив.
Стецько. До Уляни? А зась не знаєш? До Уляни!
Олексий. Що? ще i сей став на мене гримати!
Стецько. А то ж i не гримати? Одарка казала: прожени його.
Олексий. Ти мене проженеш? О, вражий сину? Через тебе така напасть! (Бросается к нему. Стецько, испуганный, бежит; Олексий, поймав его, схватывает за грудь и трясет .) Задушу, анахтемську вiру! О, якби не боявсь грiха, тут би i амiнь моєму супостатовi! (Отталкивает его от себя .) Згинь з очей, католиче!
Стецько до чрезвычайности испуганный, не может кричать, а стоит в углу и во все время стонет и дрожит.
Олексий (успокоившись ). Дурний i я, що з дурнем зв’язався. Що менi робити? Де ськати помочi? Тяжко моєму серцю! Сам би на себе руки пiдняв! Похожу по горi, поки Уляна вийде; чи не придумаю чого? (Уходит .)
Стецько (осматривается во все стороны и, не видя Олексия, бегает и кричит ). Пробi, ратуйте, ратуйте! Хто в Бога вiрує, ратуйте! Ой, ратуйте!..

Явление шестое

Стецько и Прокип с Одаркою выбегают. 
Одарка (бросаясь к Стецьку ). Що, що тут таке? Чого ти кричиш?
Прокiп. Чи не об’їздчики кого з горiлкою злапали?

ТЕРЦЕТ

Стецько.

Харцизяка мене бив!
А я й кашi ще не їв…

Одарка.

Ось внесу тобi я кашi…

(Уходит. )
Стецько (плачет ).

Ги, ги, ги, ги, ги!
Кашi хочу, кашi, кашi!

Прокiп.

Ой, ходiм ми за лiсок,
Там новенький є шинок,
Купимо горiлки глек…

Стецько.

Цур тобi iз нею, пек!
Кашi хочу, кашi, кашi!

Одарка (приносит ему большой кусок каши ).

Одже й кашi на шматок.
Їж же, сину, та не плач.

Стецько.

Его! Ось побач:
Я хоч i зовсiм
Оцю грудку з’їм,
А плакати ще буду.
Ще‑бо м’яса я не їв:
Так сього я не забуду.

Одарка.

Ходiм до хати ми, ходiм!
Тобi м’яса я добуду.

Стецько.

Та я і м’ясо хоч поїм,
А плакати таки все буду.

Прокiп.

От лихо, лихо i зовсiм,
Нiгде горiлки не добуду!

Уводят Стецька с собою. 

Действие второе

Та же улица. 

Явление первое

Скорик (выходит с другой стороны дома Прокопа ). Што за прiятной оцей Харков! Єй, iстинно! i за границею таково не видал! Таки што хозяїн, то i доброй чалавєк. Той тебя просiт абєдать, другой на кунпанiю; та всьо с потчиванньом та з ласковим словом. Вот усю Туреччину, Францiю i Рассєю прахадiли, а нєтутє такого приятного города! То‑то Харковская Русь матушка! Та так усi нашаво брата поважають! Нi хрестини, нi свадьба у знайомих не буваїть, штоб без меня то абашлось. Правда i то, што уж нiхто так парядка не дасть, как я. (Нюхает табак из тавлинки и вздыхает .) Павидав‑таки свiту я на свайом вiку! I гдє‑то не пабував? Так куди мужику протiв нашаво брата справиться‑та, хоч у дружках iлi у старостах, алi у кумах. Все закони знаю, аттаво i усе ка мне. Вот i у вечеру пайдьом старастаю девку сватать; так акрама таво, што от Шкуратихи рушник шумит, та i старой Кандзюба на радощах, што засватаю сина йово дурака, чим‑небудь таки паступиться‑та. Вот i будет на табак (Смеется .) В свєтi только живи умеючи, а то не пропадьош з голоду. (Поет .)

Лиш умей за дело взяться,
Можно всюди поживляться;
В поле бий, коли, руби, –
Дома дєнєжки бери.
Подпускай девчатам ляси,
Старим бабам балянтраси;
Сам же в оба лишь смотри
Да з них дєнєжки бери.
В светі много чудаков;
Ох! i не без дураков;
Только iм не говори,
Молча дєньги з них бери.
Не один на светі я –
Лекар, купчик i судья
Правдой в свєті не живьот –
I, гдє можно, знай берьот.

Явление второе

Скорик и Олексий. 
Олексий (выходит в задумчивости ). Ходив, ходив – а все‑таки не знайшов свого щастя. Був i на кладбищi, позавидував покiйникам: їм‑то нi печалi, нi воздиханiя, як спiвають дяки. Лежать собi i вже нi об чiм не думають; а наш братчик терпи! Думай собi та гадай, та нiчого не видумаєш. (Поет .)

Горе, лихо, пропадаю!
Де сховатись вiд бiди?
Смерть найти я де, не знаю;
Вiд людей куди втекти?
Ой, хожу я i блукаю,
Як те сонце в крузi!
Куди їду – що шукаю?
А все серце в тузi!
Горо крута – розступися,
Лiсу темний – розiйдися,
Рiчко бистра – пiднiмися,
Вся звiряка – iзбiжися…
Погубiть мене мерщiй.
Коли хочеш, щоб пропасти,
То живи серед людей.
Вiд їх бiд i вiд напастi
Швидче вмреш, чим вiд звiрей!

(Подходя к двору Прокипа. ) Обiщала ж Уляна пiсля обiда вийти; пiдожду, коли не збреше. Що ж їй скажу? Що ж я видумав? Нiчого. Зiйдемось, посумуємо, поплачемо… та й тiльки; а увечерi гаспидський Стецько буде хусткою вихвалятися!
Скорик (все узнававший его, говорит тихо ). Та он же. Алексiй! (Ему .) Паслушай, маладец!
Олексий (оглянувшись, к нему ). Га? (Кланяется небрежно .) Здрастуйте, господа служивий! (Без внимания оставляет его и идет к хате .)
Скорик. Алексiй! Ти меня i не познал?
Олексий (подходя к нему, всматривается ). Нi, щось не пiзнаю. А вiдкiля ви?
Скорик. Та вiдтiля, вiдкiля i ви… Та што тут, нєгде дєтись: я Осип, дядюшка твой.
Олексий (узнав ). А! так i є. (Обнимаются .) Здоровi ж, дядюшка, були! Давно не бачив вас та й не пiзнав. А що? годiв чотири є?
Скорик. Та так‑таки што есть. Втямки тєбе, как ми з палком iшли на Туреччину через Харков i я з вашим управителем тут зайшолся; вот тут i тебя видав.
Олексий. Та знаю ж, знаю. Тодi мене привезли вiддавать у ремество.
Скорик. Так ти усьо у городе i живьош? Што ж я з табой нiгдє не пастречался? А у каком ремествi?
Олексий. Та в ковалях, i вже в роботниках, на заводi куби делаємо. Сто двадцать рублiв беру у год.
Скорик. Честной парень, сполать! Што ж твої батюшка i мать, сестра моя, живенькi?
Олексий. Батюшка помер, а мати дуже старенька, одначе, слава Богу, ще жива! Брати поженились, а меньшу сестру у двiр узяли за баришнею, а тi повиходили у наше ж таки село. Я там заговiвши був. Що ж ви до нас не навiдаєтесь? Чи ви тепер у отпуску, чи як?
Скорик. Iз палявих, був у нехвалитах, а далi чистую палучил. Хатєл, штоб таки навiдатись до сваїх; хоч би сестру павiдать. Десять гадов, как її видав; було замиренiє, так у отпуск прихадiл. Ти iщо був махенький, не помнiш. Тепер хатєл, штоб не буть без служби, паїскать себе мєстечка, так што‑то не то. Саветовали до аткупщика на заставу, так я, брат, салдат i чесную душу iмєю; нам туда не рука.
Олексий. От вже думаю, походили по свiту, навидались усячини!
Скорик (хвастливо ). Уж я то не пахадiл? Єсть лi такая старана, где б я не пабувал? Були ми i у Францiї, усю Нiмецiю прайшли, у Рассєї стояли, та i у Туреччину завертали‑ста! Што то, батюшки, свет великий! Как ви живьоте сдеся у глушi, так i думаєте, што только i света, што над вами? Нет, брат! Пайди вот, как ми‑та, так, господи, сколька, гадов надобно, штоб увесь ево прайти! вот как ми iсхадили‑ста.
Олексий. Набачились, мабуте, усякого дива! Що то, якби коди гуляючи послухати!
Скорик. Вот как даждьом ражественських свят, так пайду у ваше село i тебя азьму з сабой, там уж буду разказовать. Будет чаво паслушать пра чужиї землi. Усяк, хто нi разказує, усяк брешет, усьо не так; я до всєво приглядался. Там, брат, усьо не так, как у нас. Прийдьош у Францiю, так там усьо француз нагало; а у Нiмецiї – другой народ, немец до єдиного, а уж нашаво i не спращуй; у Туреччину прийди, так куда нi абернись, усьо турки, усьо турки; аж сумно! А во всякой землi гаворят не по‑нашому. А как? вот видиш, я тебе i ето разталкую. Вот у нас, примером сказать, хлєб: вот i я, i ти, i усяк знает, щто то хлєб, а у них так iначе завьоться. Алi вот i вода; ну, малая дитина у нас назавьот воду водою, у них – так i не вмєют так назвать. Умново в них нiчаво не спрашуй, усьо па‑своєму i савсем не так, как у нас.
Олексий. Господи милостивий. Яких‑то людей на свiтi нема! Де ви, дядюшка, на хватерi? Я б до вас прийшов колись би послухати.
Скорик. Та я так – то у аднаво приятеля паживу, то у другова, та дечем i прамишляю. Спасiба харковцам, палюбили меня! Де христини, де сватьба, то уж без Осипа Скорика не абайдьоться, патаму што увесь закон знаю; какой парядок у каком случає падать, i где какоє слово приставить, i где набрехеньку випустить. Та i к тому ж, как стаяли з палком у Ягатинi, так там старик хазяїн, та i палюбил меня i паказал дешто; так я i знаю алi кров замовить, алi от гадюки загаварiть, скотину iсправiть, когда ведьма, доївши, iспортить, i прочего дечаво знаю. Хадивши как я по Фрацiї i по Туреччинi, чавото чалавєк не навчиться? А ат таво i хлєбушка перепадает. Вот i сей вечер, прахал адин приятель висватать сина; та хоч он i дурачок, та я знаю, как тут павернуть. Узять греха на душу пабольш брехать, как абнаковенно при сватаньє…
Олексий (нетерпеливо ). До кого ж се ви iдете старостою?
Скорик. А вот пайдьом до Прокопа Шкурата, вот он тут i живьот; а дєвка, брат, важная!
Олексий. Та що се ви зо мною робите?… Се ви мене, дядюшка, буцiм живого рiжете!.. Се ви менi смерть заподiваєте!
Скорик. Што ти гавориш? Нешта дєвка тебе приглянулась?
Олексий. Та не то що приглянулася, а ми вже бiльш пiвгоду з нею любимося, i побожилися, i заприсяглися, щоб нам не розлучатись, а тепер, як постигла нас лихая годинонька, що її силують за Стецька Кандзюбенка, так нам i свiт не змилився! Поможiть, будате ласковi! Не iдiть сватать за Стецька, а ходiм зо мною до Шкуратiв та поговорiте об менi. Ви таки свiту навидались; знаєте i хранцюзьке слово, i турецьке; зробiть так, щоб Уляну за мене вiддали i щоб не дали менi з журби пропасти, та щоб не загубили i її! Бачите, яка ходить!

Явление третье

Те же и Уляна, вышед за ворота и увидев Скорика застыдилась и хочет воротиться. 
Олексий. А iди, Улясю; а iди, галочко, сюди! Та не соромся. Се мiй рiдний дядюшка вернувся з походу. (Приводит ее к Скорику .) Ось розкажи йому, як ти мене любиш.
Уляна. Здiлайте милость, уступiтесь за мене, бiдную, нещасную! Хотять менi свiт зав’язати, хотять мене силою вiддати за Стецька, за того дурного…
Скорик. Ах, ти, девушка, девушка! Повези тебя у Францiю, так би там тебя назвали мамзель; а у Туреччинi – марушка, а у Рассєї – девушка‑зазнобушка! Я усе їх язики знаю. Ну, как тєбя аддать за Стецька, кагда ти любиш маво племянника!..
Уляна. Ох, батечку! Як ясе ви оце вiдгадали, що я його люблю?
Скорик (хвастливо ). Ну, да так; не усьо спраста. Ходили таки па паходам, видали свєту, та дешто i знаем. Ну, так ти любиш єво?
Уляна (стыдливо ). Менi стидно сказати! Адже ви знаєте?
Скорик. Ну, Алексiй тебя любiт?
Уляна (скоро ). О! про його скажу: вiн мене любить так, що i сказати не можна, i каже, що краще мене нема нi меж селянами, нi меж городянами. Я б i про себе сказала б вам, як я його люблю, так не годиться про се розказувати. Я тiльки матерi сказала, що люблю його дуже‑дуже i що краще його i у всiм Харковi нема. А вам сього не скажу.
Скорик. Што ж матушка? Каково чорта вона ретирується‑та?
Уляна. Каже, що крепак. Боїться, щоб мене у селi не обiждали.
Скорик. Крепак? Та што ж за бiда? Вана не хадила по свєту, так нiчаво i не знаєт. А вот как я хадил па паходам, так видал, што i у Францiї, i у Туреччинi, i у Рассєї за памещиками крепакам житьйо доброе. Вот i Алексiєв барин доброй, честная душа! А што меня у салдати атдалi, так єта по нагаворкам прикажчика. Так што ж? Наслужил Богу i государю, пахадил па паходам, навидался свєту i у Францiї, i у Нiмєчинє, i у Рассєї, i у Туреччинє; та i стал чалавєком, та i горюшки мнє мало‑ста.
Олексий. Постарайтеся ж i об нас, дядюшка! Киньте Кандзюбенка, ходiм до Шкуратки, та поговорiть, нехай не губить нас.
Уляна (поет ).

Ой дядечку,
Голубчику,
Змилуйся надо мною!
Не дай менi,
Сиротинi,
У яму iти живою!

Як рибонька без водицi,
Так я, сердешна, б’юся!
За дурного за Кандзюбу
Силує матуся!
З Олексiєм розлучають,
Не дають пожити,
Лучче смерть я заподiю,
Коли не любити.

Ой дядечку,
Голубчику,
Не дай менi пропасти!
Прошу тебе,
Ратуй мене,
Защити вiд напасти!

Озьми своє ружжо страшне
Та стрельни в Уляну.
Ой, чим iти за нелюба,
Лучче лягти в яму.
Озьми свою шаблю гостру,
Зрубай мене разом!
Без милого Олексiя
Вмру одним я часом.

Ой дядечку,
Голубчику,
Прошу тебе,
Ратуй мене,
Не дай менi пропасти!

Скорик. Нет, сєво не магу сделать. Я присяжной чалавек, абещал Павлу Кандзюбє iтить за рушниками i довжон сдержать слово. Только вот што: на сватаньї впалавiну буду брехать i разхвалювать дурного Стецька, а так, з воєннаво артикулу, закину i усьо дело около пальця зверну; а завтра прийду та й буду атакувать стару Шкуратку; я знаю, у ней уся сила. А когда што не то, так ми i наговорною водицею попоштуєм, татчас сдасться i думкою налево кругом! (Поет .)

Уж недаром ми хадiлi,
Скрозь в паходах iзслєдiлi,
Знаю, знаю весь обряд,
Дело всьо зведу да лад.
Бул у нємцов на родинах
I у турков на хрестинах,
У французов бил дружком,
Там хадiл я с рушником.
От гадюки отчитаю,
Стару девку просватаю,
Лихоманку зашепчу
I злодiя проучу.
Все зроблю я, што вам нужно;
Ворожить тепер досужно.
Знаю, знаю весь обряд,
Дело всьо зведу на лад.

Олексий. I, вже, до завтрього! Лучче б сьогоднi! Пожалуста, дядюшка. (Уляне .) Адже мати дома?
Уляна. Нема! пiшла у рiзницi яловичини купувати; буде вечерю варити на те прокляте сватання. I я ж кажу: лучче б сьогоднi, як паньматка вернеться, та й поговорили б, або, може, i вiдшептали б її вiд Стецька; а то як рушники подаю, то й побоїться вiдкидатись, щоб не платити Кандзюбi безчестя за наругательство.
Скорик. Вота, а я ж у вас на што? Сєводнi нiкак не можу, дал слово, довжон сполнить, я на то присягу принiмал, щоб стоять i у словi, i у дєлi, а назад не отдаваться. А завтра другое дело, насмотрим i на зорi i што кому присниться. Может‑таки Осип Скорик што‑небудь да знает‑та. Уж он лi свєта не бачил? не учить єво. Разведьот беду i не такую. Потерпiть до завтрього. Авось!
Уляна. До завтрього? Може, мене завтра на столi побачите!
Олексий. Як тiльки здумаю, що Уляна чiпляє хустку оттому навiженому Стецьковi, то мене так трясця i трусить. (Стецько за кулисами поет .) О! бач, який iде!
Скорик. Жалко мнє вас, детушки! А по другой командє вот што: не только свету, што у вакне, я й сам думал, што только єго i есть, што у нас, а как пашол па усєм гасударствам, так, батюшки! какой свет бальшой! Так i ви, не тужiть. Паiськай другой девки, кагда сяя не наша. Теперича пайду тавариша у старости ськать; а ти через час мєста дожидай меня на Лопанском мосту. Я тебе новой пароль скажу. (Уходит .)

Явление четвертое

Уляна, Олексий и Стецько поет и грызет орехи. 
Стецько (поет без музыки ).

Iшов Стецько льодом,
Свинка огородом;
Подай минi, моя мила,
Свою бiлу ручку!

Бач, де вона! А я собi сидiв, сидiв, аж спати захотiлося. I що робить, не знаю; чи iти додому, чи тут старостiв дожидатись? Нікого i спитатись. Мати повiялась кудись, а старий усе кликав мене на вольну, далi i захрiп; там так здорово хропе, що аж хата труситься. А я полiз на полицю, та й намацав горiхи, та й трощу їх. Анумо, Уляно, цятатись! А кажи: чи цiт, чи лишка? От у жменi держу.
Уляна. Та пiди собi геть! Цiт, – тiльки вiдчепись.
Стецько (считает орехи ). Так, вiдгадала. Оце один, два їх, п’ять, десять, три, усi!
Олексий (ударив его по руке, выбивает орехи ). А ти, бачу, i лiчити не вмiєш? Оттакий козак!
Стецько (оглянувшись и тут только увидев его ). А ти чого тут, пробишака? Чого ти з моєю дiвчиною стоїш? Чого дивишся на неї, та ще, може, i говориш з нею? Гляди, щоб я не дав тобi щипки! Геть вiдсiля, кажу, тобi! (Олексий подходит к нему, а он пятится от него .) Цур тобi! Не заньмай мене, я тобi кажу! А то побачиш, що я тобi зроблю.
Олексий (все подступая к нему ). Ану, ну! Що ти менi зробиш?
Стецько (отступая ). Що зроблю? Ось побач; ось тiльки хоч пальцем доторкнешся до мене, то як скажений закричу пробi! Ще дужче, чим тогдi.
Олексий. Цур дурня, та масла грудка! Чуєш, я тобi кажу: не в’яжись до людей, то й я тебе не заньматиму.
Стецько. А до яких же я людей в’яжусь? А казки, кажи!
Олексий. Чого ти в’яжешся до Уляни, йолопе? Вона за тебе не хоче.
Стецько (подобрав орехи, продолжает их грызть ). Дарма.
Олексий. Вона каже: лучче їй з мосту та у воду.
Стецько. Дарма.
Олексий. Вона каже, що за тобою буде пропаща.
Стецько. Дарма.
Олексий Вона каже: лучче їй свiт за очима пiти, чим за тебе.
Стецько. Дарма.
Олексий. Вона каже: цур тобi, пек тобi, осина тобi, дурний, божевiльний, навiжений, католиче, бузовiре…
Стецько. Дарма, дарма, дарма! Хоч ти менi що хоч кажи, а я тобi усе казатиму: дарма, затим що дарма. Хоч вона i не хоче, хоч вона плакатиме i вбиватиметься, хоч здохне, то менi дарма, аби б тiльки пiшла за мене.
Олексий. Що ти будеш з таким дурнем робити! Вiн усе своє товче. Ну, ще ласкою попрошу тебе: Павлович, Степанку, голубчику! Вiдкинься вiд Уляни, не заїдай їй вiку, дай їй ще на свiтi пожити з ким другим, а не з тобою! Не бери її, я тобi спасибi скажу!
Стецько. Так i я ж тобi, братику, ласкою скажу, що я б тебе послухав, так що ж будеш робити з моїм батьком? Оженись, каже, дурню, таки оженись; та вже аж обрид менi з сим оженiнням; так оце тiльки затим я i женитися хочу.
Олексий. Та шукай собi другої дiвчини; се вже не твоя i не хоче за тебе.
Стецько. Та де їх у урагової матерi знайдеш? Вже я раз ходив з старостами; ходили по усьому за‑Харкову i усю Заїкiвку i Москалiвку виходили; де хоч поганенька дiвка була, усюди заходили, так нi одна не iде, як затялись.
Уляна. Чом же вони за такого парубка та не iдуть?
Стецько. Без сорома казка: кажуть, що дурний. «Дурний, цур йому»! – ось як кажуть. Се вже урагова мода стала, що усе за розумних хотять. Вiд сього i люди на свiтi переведуться. За дурних не iдуть, а розумних нiгде узяти, от усi люди i повиздихають, а нових людей – тпррру! – нiгде буде взяти!
Уляна. Та й я ж тим за тебе не хочу, що ти дурний, i тобi у вiчi кажу.
Стецько (молча смотрел на нее быстро и долго, потом вдруг вскрикивает ). Тю на твою голову! Ти тiльки сама кажеш; а мати каже, що я не зовсiм би то i дурний; так хто вас зна, хто з вас бреше. А там i дiвка каже, батько каже, i мати каже, брати кажуть, сестри кажуть, що буцiм я дурний, так вже нiгде дiтись!
Олексий. Оттак казали за‑харкiвцi, а як прийдеш свататись на Гончарiвку, то й за‑лопанцi те ж скажуть.
Стецько. Матерi трясця за‑харкiвцям i за‑лопанцям, коли так скажуть. А купцi так не те кажуть.
Олексий. Хiба ж тебе i купцi знають? Як же ти до них попав?
Стецько. Ось бач як. Послав раз батько, – та й близенький свiт! – аж за Нетечу, а я й не потрапив, та й блукаю по вулицям, та розглядаю. А тут шусть на мене конi! Машталiр як урiже мене у се плече кнутом, як гикне: падi! Я сюди; а мене другий по сьому плечу; я бачу, що непереливки: вiдсiля конi, вiдтiля пани, так я шморг у лавку, та й дивлюсь, що там робитця. А там купцi, та так обдурюють панiв, що на! (Смеется .)
Олексий. Чим же вони обдурюють?
Стецько. Еге! ось як. Увiйде панi у лавку, уся така цвяхована, як мак у полi. Бриль на нiй… тiльки що ув огород горобцiв полохати, та шовкове рядно нап’ято, а скрiзь так i свiтиться… (Смеется .) Вже я, братику, надивився!.. От купець i подасть шовкової ганчiрки шматок або хусточку дiряву, що менi i на онучi її не треба, та i лупить грошики, скiльки видно. А вона i хвалиться, що добро купила; а я бачу, та регочусь собi, та думаю собi: купила добро, що i на пiдтичку не годиться. Аж ось мене купець i здрiв та i каже: чаво тебе, маладець, нада? А я кажу: я не молодець, а Стецько. Тут, знаїш, скинулись по слову та i стали приятелi. Далi зiбралось їх чимало: i старi, i молодi, i лисi, i пiдслiпуватi, i усякої мастi. Регочуться з мене, а я з них регочуся та дещо вигадую. Далi заставили танцювати; як же я їм учистив гопака, так аж полягали регочучись. А далi i надавали: хто сукна на шапку, хто пояс, хто ренського, хто хустку, та прохали, щоб ще прийшов…
Олексий. Годi ж, Стецю; тебе i до вечора не переслухаєш. Тепер кажу тобi: просив тебе ласкою; не вiдкидаєшся? Так слухай же: от нас двоє i Уляна третя; тiльки побереш рушники та побачу тебе з хусткою, то знай, що тiльки тобi i на свiтi жити!
Стецько. Лиха матерi! А я з хусткою та залiзу аж у солому. Трясця там знайдеш!
Олексий. I там знайду та й задушу…
Стецько. Ось тiльки задуши, а я батьковi скажу…

Явление пятое

Те же и Прокип без шапки, крадется чрез театр. 
Уляна. А куди то, тату, мандруєте? Вернiтесь лишень! (Ведет его назад .) Єй же то Богу, не пущу!
Прокiп. Та менi є дiло до чоловiка, – що се таке?
Уляна. Оттак, припало дiло! та без шапки i iдете?
Прокiп. Винеси ж ке шапку.
Уляна. Не винесу, бо пiдете на вольну, а опiсля що вiд матерi достанеться. Хiба не знаєте?
Прокiп. Оттак! усе на вольну.
Стецько. Та винеси йому шапку, послухай; бач, як його кортить. Хоч би i на вольну пiшов, так тобi що за дiло? – Не хто ж велить, батько, хоч i поганенький, мо, ликами шитий, а усе‑таки батько. Не послухала б ти мого? Вiн би тебе скрутив, що до нових вiникiв пам’ятовала б. Чи так i мужика не будеш слухати? Ну, ну! В мене гляди!
Уляна. Не буду тебе слухати, бо не буду твоєю жiнкою.
Стецько. Побачу, як то не будеш! Ану, старий! як скажеш: чи вона буде, чи не буде моєю жiнкою?
Прокiп. Хм!.. Я б тобi щось сказав, та тутечка не можна. Ось ходiмо зо мною прогуляймося, аж ген туди, на Лису гору.
Стецько. Якого я там чорта забув? Не хочу.
Олексий (отведя в сторону Стецька ). А що, чи є в тебе грошi?
Стецько. Та ось повна кишеня; батько дав на сватання.
Олексий. Пробiгайся ж з ним на вольну та постав йому четвертину, то вiн до тебе буде добрий i дочку присилує.

ДУЭТ

Прокіп.

Ходiм, зятю, за лiсок,
Там новий стоїть шинок,
Горiлочка лепська,
Шинкарочка Хвеська!

Стецько.

Тю‑тю, дурний, вiдчепися!
Пий горiлку, подавися!

Прокіп.

Там горiлка є, i пиво,
I шинкарка чорнобрива,
Шинкарочка почастує,
Шинкарочка поцiлує.

Стецько.

Кажу, сам пий, подавися.

Прокіп.

На шинкарку подивися;
Шинкарочка наливає,
Шинкарочка знай моргає.
Ходiм, зятю, помандруєм,
Горiлочки покуштуєм,
З шинкаркою пожартуєм.

(Подмигивая и приплясывая. )

Горiлочка лепська,
Шинкарочка Хвеська!

Стецько (все думавший, соглашается ).

Шинкарочка наливає,
Шинкарочка знай моргає.

Прокіп.

Є горiлка там, i пиво,
I шинкарка чорнобрива.

Стецько.

Шинкарочка почастує,
Шинкарочка поцiлує.

(Вместе. )

Дурням ти не потурай.
Ходiм швидче, поспiшай.
Ходiм хутко, помандруєм,
Горiлочки покуштуєм,
З шинкаркою пожартуєм.
Горiлочка лепська,
Шинкарочка Хвеська!
Шинкарочка почастує,
Шинкарочка поцiлує!

Обнявшись и приплясывая, уходят. 
Уляна. Буде ж менi тепер вiд матерi, зачiм батька не встерегла. Побiг би ти, Олексiєчку, та вернув їх.
Олексий. Не руш його, Уляно; нехай iде, нехай Стецько заведе його на вольну та й сам зайде хоч до завтрього, так з ким старости прийдуть i як у вас без батька буде?
Уляна. Нехай як собi знають, а я не винувата; я таки шапки не дала. Що, Олексiєчку, ось i вечiр близенько; що нам робити?
Олексий. Хто його зна, моя рибонько! Щось i дядько не туди став гнути, усе за багатим тягне. Що‑то якби я паном був, тодi б своя воля: украв би тебе по‑панськи та й оженився б.
Уляна. А опiсля i покинув би мене, як пани роблять?
Олексий. Не говори так, моя кришечко! Хоч би я над панами пан був, хоч би ахвицером був, а все б тебе так любив, як i тепер. I хоч би менi одежi на увесь год давали, або пару волiв, або отаманом настановляли, то я б нiчого не захотiв, опрiч тебе одну.
Уляна. Спасибi тобi, мiй соколику, що так мене любиш, та й я ж не меньш тебе. Нехай би за мене сватався не то що Стецько, та хоч би i сам хватальний, та давав би менi скiльки разкiв намиста з дукатами, та справив би баєву юпку та каламайкову спiдницю з шовковою запаскою, то от же то Богу, плюнула б йому межи очi, а пiшла б за тебе… От же й лихо! Мати iде, ще буде мене лаяти, зачiм з тобою стою.
Олексий. Нехай iде; ще буду її ласкою прохати, чи не змилосердиться хоч трохи.

Явление шестое

Те же и Одарка. 
Одарка. Чи се ж тобi, дiвко, звичайно середу дня з парубком на вулицi стояти? Чи се тобi хiба вечiр? Не вмiла б де у куточку постояти, щоб нiхто i не бачив, а то i маяче усiм у вiчi, як та верства! Що люди скажуть?… Та й тобi, Олексiю, чого тут ханьки м’яти? Вже вона мов просватана; вiдрiзана скибка. Шукай собi другу, а її вже не обдурюй.
Олексий. Нi, паньматко, нiколи я нiкого не обдурював; не моя се натура, її ж я полюбив, от вiд макотруса буде другий год; та, правду тобi скажу, так її полюбив, що коли не вiддасте за мене, то не знаю, як i на свiтi проживу. Одарiє! Не знаю, як вас по батюшцi, паньматко! Згляньтесь на Бога, не занапастiть моєй душi; кажу вам, що вмру або у салдати пiду, коли її рiшусь. Пожалiйте мене, сироту: батька у мене нема, мати при старостi, одна, нiкому її, бiдної, буде доглянути. Я буду тут‑здесь на заробiтках, а Уляна i господарюватиметь i стару матiр доглядатиметь. Захочете i ви до нас перебратись? – найдемо куток, буде i хлiба шматок. Буду на вас заробляти, буду вас почитати i послухати як матiр рiднесеньку. Худого слова вiд мене не почуєте. Буде вам гарно в мене жити. Коли i було яке лихо, то усе позабуваєте, тiльки вiддайте за мене Уляну.
Одарка. Олексiєчку, мiй голубчику! Послухай же й мене, що й я тобi скажу. Я й сама тебе люблю, мов рiднесенького сина. Парень ти протiв мене звичайний, слухняний; що озьму у руки ту чаплiю, що ти менi сковав, то зараз тебе i згадаю. Та як же за тебе вiддати? Ти собi на лихо крепак! Та й за Кандзюбенка як не вiддати? Хоч дурний – мiри нема, так багатий, не узяв його чорт i з батьком. Сама собi господиня, свекрухи нема; у хорошi походить i у волi поживе. Нi, Олексiйку, не вiддам з волi та у неволю.
Олексий. Та яка се неволя? То ви не буваєте по селам та й не знаєте, як тепер добре за панами жити! I казеннi дiвчата, аж вибрикуючи, iдуть у села за панських; одна одну попережа.
Одарка. Та воно, Олексiйку, i правда твоя; чула i я дечогось про се багацько: iдуть i нашi городяни за селян, та ще й за панських; та менi ось що: Кандзюбина худоба, а її до бiса! Жалко, як достанеться кому другому, а не моїй дитинi. Нехай вже, Олексiю, так буде, як воно є. Ти з Уляною розiйдись та приходь на весiлля, буцiмто нiчого i не було.
Олексий (тяжко вздохнув ). Ой паньматко, паньматко! Ти мене такими рiчами мов гарячою шиною у серце шпигаєш! Щоб я на весiлля прийшов? Не хочу, не хочу!.. Не можу iз собою зовладати, бо любов, як сон: нi заїси, нi зап’єш, коли кого нападе. Коли ж нема у вас жалю, пiду прямо до свого барина, упаду у ноги i проситиму, щоб вiддали у салдати, та й пiду на край свiта, у Туреччину, де дядько був.
Уляна (плачет ). Тогдi, мамо, тiльки ти мене i бачила!

ДУЭТ

Уляна.

Матусенько рiднесенька!
Зозуленька милесенька!
О що ж оце менi ти робиш?
За що мене нещасну топиш?

Олексий.

Не пий ти нашiй кровi!
Не розривай щирої любовi!
Худобу всю мою озьми,
Без неї щасливi будем ми!

(Вместе. )

Нема бiди,
Нема нужди,
Де щира любов.
Дасть i радость,
Дасть i щастя
Нам вiрна любов!

Олексий.

Чи вмiє дурень же любити?

Уляна.

Порадоньку вiн дасть яку?

Олексий.

Тiльки знай, що будеш сльози лити!

Уляна.

Не буде щастя на моїм вiку!

Олексий.

Ой згляньте на мою бiду!
Улясю за мене вiддайте,
Коли ж не вiддасте, то знайте,
Я за очима свiт пiду!

Уляна

Ой згляньте на мою бiду!
За милого мене вiддайте;
Коли ж не вiддасте, то знайте,
Усюди смерть собi знайду!

(Вместе. )

Мене з тобою розлучають!
Нехай собi вони се знають:

Уляна. Усюди смерть собi знайду!
Олексий. Я за очима свiт пiду!
Обнимаются. Одарка в стороне плачет.
Одарка (подошед к Уляне, ласкает ее ). Годi ж, Улясю, годi, моя доненько! Не розривай мого, серця! Iди у хату та вбирайся; вечiр близенько, скоро старости прийдуть.
Олексий. Тривай, паньматко! Поки ще Уляна не заручилась, поки ще менi не грiх назвати її своєю, нехай ми попрощаємось, як довг велить. (Подошед к Уляне, говорит с горестью и сквозь слезы .) Улясю! серденько, рибонько! Бачить Бог, як тяжко менi на душi!.. Не можу тобi розказати, як надривається моє серце!.. Прощай… Улясю! (Плачет, и Уляна горько рыдает .) Прощай, моя зiрочко!.. Нехай… тобi Бог помога!.. Казав би я тобi – не забувай мене, так закон не велить; ти довжна любить i шанувать, кого тобi Бог дасть. А об менi… i не спом’яни!.. Знаю; як ти мене любила, та знатиму, яково буде твоєму серцю жити з нелюбом. Не горюй, Уляно, та не вбивайся!.. Нехай я один за нас за двох буду горе пити!.. Нехай я один буду страждати!.. Коли ж почуєш, що була вiйна, то й знай, що мене перша куля зведе з свiту… Заплач нишком, та й… як собi хочеш. (Тихо плачет и хочет ее оставить .)
Уляна (обняв, удерживает его ). Олексiечку! мiй лебедику, мiй соколику! На кого ж ти мене покидаєш?… Чи так же я тебе любила, щоб пережила розлучення з тобою?… Ще ти не далеко зайдеш вiд Харкова, а мене приньме сира земля! Дойде сяя вiсточка до тебе, мiй Олексiєчку! – не журись, поплач трошки, вiдпоминай ту, що тебе щиро до смертi любила, та i надiйсь, що Бог нас зведе на тiм свiтi докупоньки. Прощай, Олексiєчку, прощай!.. була твоя i буду твоєю! (Обняв его в последний раз, утирает слезы и подходит к матери, с твердостью .) Ходiм, мамо; робiть зо мною, що хочете; уже я не тутешня!.. (Скоро уходит .)
Одарка (во все время горько плакавшая ). Свiта не бачу за горючими слiзоньками!.. Я ж кажу: коли б менi не Кандзюбова худоба, то я б i не подумала за того стидкого та бридкого Стецька вiддати таке золото, як моя Уляна; та ба! (Уходит .)
Олексий (в горести задумался ). Усе то грошi, усе то грошi! Таки куди не подивись, усе вони на свiтi орудують! З грiшми, що не задумай, так усе i уродиться! З грiшми, хоч лежiнь, кажуть трудящий; з грiшми дурня, невiгласа, i почитують i шанують лучче, чим доброго, розумного i роботящого. З грiшми можна i бездiльничать i других обдирать, та ще замiсть щоб такого у Сибiр, так такому ще i кланяються. Та чого тут далеко ходити? З грiшми от і Стецько шанується, мов чоловiк; а вiн, по правдi сказавши… що вiн? – Стецько!

Явление седьмое

Олексий и Стецько. 
Стецько (за кулисами еще отзывается ). Га! Чого? Ось‑ось де я! (Выходит, едва идя от усталости, и пыхтит .) Ге! ге!.. ге!.. Бодай тебе заво… ге! заводила лихоманка, як вiн мене за… ге!.. завiв! Одно те, що насилу дiйшов, а тут ще i не потрапив, замiсть Харкова та учистив аж у Григорiвку. Було б тобi сватання! З якого б чорта рушники давати, якби я не прийшов? Ще ж i додому швандяти не близько!
Олексий (в сторону ). I ще з сим дурнем нiчого i не зробиш! Заслав було його, так‑таки вернувся. (Стецьку .) Чого ж ти вернувся? Де ти дiв свого тестя?
Стецько. А щоб вiн злиз! Знаєш: як пiшли ми, та усе iдемо, усе iдемо… а вiн поспiша, аж сопе, та усе поспiша; а далi став тюпати пiдбiгцем; а там вже – даром що старий – став i пiдплигувати, неначе панський пристяжний; а я за ним тюпаю, усе тюпаю… та не дожену. От як бачу, що не дожену, гукнув, щоб вернувсь та узяв грошi, бо за що вiн питиме? Кинув йому зо жменю, та як потяг назад, та й не потрапив, та аж у Григорiвку просунувся, а вiдтiля вже сюди; та так утомивсь, що неначе у хрещика гравсь. – А ти чого так посупивсь, мов той кiт, що мишу упустив? Але не слуха, що йому i кажеш…
Олексий (все не слушая его ). Пiду тепер до дядька‑салдата. Не хочу нiякої поради. Нехай вчить муштри; iду охотою у салдати… (Скоро уходит .)
Стецько (один ). Ану, Стецько, чи вже спочив? Ходiм, голубчику, ще до батька; може, вiн досi сердиться, що я не йду. Прийду та обую шкаповi чобети з пiдковами, одягну нову свиту… та й мудра ж! Ходiм!.. Та не близько ж iти! Аж ген‑ген! I не видно вiдсiля!.. (Поет .)

Оцей свiт,
Такий свiт,
Який собi довгий!
Цiлий день проходиш,
Кiнця не знаходиш!
Коли б вiн,
Коли б вiн
Та був коротенький.
Щоб тут поле,
А тут лiс, –
Недалеко б дiдько нiс.
От тут дiвка, а тут батько,
А тут їх i хати,
Щоб недовго до них швандять,
А швидч дочухрати.
А то швандяй,
Швандяй, щвандяй,
Швандяй, швандяй…

(Уходя все поет. )

Действие третье

Внутренность крестьянской избы; на правой стороне длинный стол, покрытый ковром и сверху скатертью, на ней большой ржаной хлеб. По обеим сторонам стола длинные скамейки; на левой стороне сцены три маленькие скамейки. В углу, но на виду, печь. 

Явление первое

Прокип лежит на скамейке за столом и спит. 
Одарка (выходит и продолжает говорить за кулисы ). Гляди ж, Улясю‑душко, не барись. Пов’язавши скиндячки, пришпили квiтку з правого боку, щоб знати було, що молода, та й виходь пiч колупати. Вже скоро i люди прийдуть… Та що ми без батька будемо робити? Хоч поганенький, та був; а теперички iз‑за свого та треба позичати. Де то вiн шляється?… О, лиха моя година! (Поет .)

Та лиха ж моя година!
Мене мати втопила:
За п’яницю вiддала,
Щоб я, бiдна, пропала!
Була собi попiвна,
Меж дiвками королiвна;
Мудрi бублики пекла
I танок усiм вела.
Тепер куди гожуся?
З п’янюгою вожуся!
Нi з ким взяти поради
I совiту подати.
Краса моя зав’яла!
Худобонька пропала!
Гай, дiвочiї лiта!
Плачу, як та сирота!

Прокип крепко всхрапнул. 
Одарка (увидев его ). Дивись!.. се вiн спить! – уставай! Скоро люди прийдуть, давай порядок. Устань‑бо! (Толкает его, он привстает, зевает, потягивается и сидя дремлет .) Та прочумайся, навiжений! Та кажи лишень: де оце ти шлявся?
Прокiп (все сидя, зевает ). Щось невтямки, де я був.
Одарка. Та вже нiгде бiльш, як на вольнiй.
Прокiп. А побiг би я та спитав. Чи я був там?
Одарка. Та годi тобi: уставай, давай порядок; адже ти батько.
Прокiп (вставая ). А може, i справдi, що я батько?
Одарка. Ну, тепер кажи: чого ти на вольну ходив, коли я не велiла?
Прокiп. Як чого? Пояса викупати. Хiба без пояса на сватаннi бути?
Одарка (скоро ). А що ж, викупив?
Прокiп (вяло ). Та еж!
Одарка. Де ж ти грошi узяв? Мабуть, у тебе є вони? Так ке сюди, на сватання треба.
Прокiп. Де узяв? Зять дав.
Одарка. Зять? Бач, який добрий! Ще й нiчого, а вже i грошi дає. Зосталося ж в тебе? Та ну‑бо, прочуняйся швидче (ласкаясь к нему ) та приберись любенько: умийся, щоб хмiль пройшов, та пiдпережись гарненько. Та ке лишень грошi сюди, я сховаю, а пiсля тобi i вiддам. Або ке пояс сюди, я тебе пiдпережу, як змолоду пiдперiзувала. Ти був тогдi такий бравий! Чи впам’ятку тобi, як колись раз, ще ти парубком був…
Прокiп (слушая ее, разнежился ). Ге! як на току? – знаю, знаю. Згадав! (В большом духе .) Що то тогдi гарно було!

Iще того не забув,
Як я парубком був.
З дiвчатами женихався,
Цо вулицям усе я щлявся.
А тепер уже не так;
Вже не той у мене смак.
Цур йому вже женихатись.
От на вольну швидч забратись.
Ой жiнки ви, цокотухи!
Не смашнiш ви вiд сивухи!
Хоч як хочеш, так цiлуй;
А смашнiш. як: буль, буль, буль!

Одарка. Давай же пояс сюди, мерщiй…

ДУЭТ

Одарка (ласково).

Ке лиш пояс сюди, моє серденько!

Прокiп (нежась ).

Озьми пояс, пiдв’яжи, та легесенько.

Одарка (с большою ласкою ).

Давай, давай, голубчику, давай пояс сюди.

Прокiп.

А що ж? скажу: голубочко! Нема пояса в мене.

Одарка.

Адже ти в шинок ходив викупати його?

Прокiп.

Коли ж грошей не було, знов заставив його.

Одарка.

Бодай тебе заставляла лихая година!

Прокiп.

А чим би я похмеливсь? Тут лиха година!

Одарка (засучивая рукава ).

Та хоч грiх, хоч i два, поб’ю, я п’янюгу.
Ох, був колись чоловiк, тепер спився з кругу!

(Вместе. )
Одарка.

Поб’ю тобi морду всю,
Хоч я тобi й жiнка,
Бодай лучше iсказивсь!
Ох, бiдна я жiнка!

Прокiп.

Та чим би я похмеливсь,
Якби не горiлка?
Та чим же я винуват,
Дорога горiлка.

Одарка (в большом сердце ). Так оце у тебе i грошей нема? О, гаспидський чоловiк! Щастя твоє, що не такий час, я б тебе так притасувала, що б тебе i чорт не пiзнав! Та ще, може, не скоро старости прийдуть, а то опiсля серце вiдiйде. (Бросаясь к нему с кулаками .) Я тобi, стара собако!.. Я тобi сивi патли пообриваю!.. (Стук в дверь .) Ох, менi лихо… Сiдай швидше… Цур тобi! нехай опiсля… (Садится с мужем и отдыхает .)

Явление второе

Те же и Олексий входит с покойным духом. 
Одарка. Е! се Олексiй.
Олексий. Дай Боже вечiр добрий! Помагайбi вам на усе добре!
Прокiп (очень важно ). Спасибi.
Одарка. Просимо до господи. Сiдай, Олексiю, щоб, як кажуть, старости сiдали. Ти таки прийшов до нас?
Олексий. Прийшов, тiтко, коли не виженете. Знаєте, що я вам скажу: ходив собi по вулицi та ось що змороковав. Не вiддаєте Уляни? так i бить, Бог з вами! Дядько каже: не тiльки свiта, що у вiкнi, не во гнiв вам сеє слово. Є дiвчат по усьому свiту; заплющившись, десяток нагарбаю. Невдаха женитись на Улянi – найду собi другу. А менi подозвольте подивитись, як люди сватаються; повчусь i собi.
Одарка. Добре се ти, Олексiю, вигадав, що покинув за Уляною вбиватись, а теперечки i вона, побачивши твоє роздум’я, i сама схаменеться i полюбить Стецька. Посидь же з нами; казали дiвчата – прийдуть на сватання, i музику достанемо, от i ти з ними потанцюєш i Улянi розвадиш.
Олексий. А де вона? Я б з нею поговорив i навiв би її на розум.
Одарка. От там у кiмнатi убирається. – Уляно! Уляно! А ходи вже сюди! (Стучит три раза крепко в дверь .) Ох, менi лихо! Оце вже старости! (Суетится .) Ти, Олексiю, сядь тут окроме бiля дверей; а ми, старий, з тобою, як голуб з голубкою. Еге! (Садится с Прокопом на передних лавках подле стола .) Уляно, Уляно! Iди пiч колупай; старости вже прийшли. (Опять тот же стук .) Та iди‑бо; що ти не йдеш? (Бежит за нею и выводит Уляну, заливающуюся слезами, и ставит ее у печи .) От тут стiй, та соромся, та почервонiй‑бо; бач, яка блiдна, та нi на кого не дивись, усе колупай.
Уляна (с горькими слезами ). Ох, Боже мiй – i Олексiй тут!
Олексий (подойдя к ней, говорит тихо ). Мовчи та диш. Давай певно рушники, а з хусткою пiдожди, поки дядько‑салдат навчить. (Идет к своему месту и садится .)
Опять так же стучат за дверью. 
Одарка (усевшись с мужем ). Ну, тепер зовсiм. Починай, старий!
Прокiп (громко и важно ). Коли добрi люди, та з добрим словом, то просимо до господи; а коли так собi, то вибачайте.

Явление третье

Скорик и Тымиш входят с палками; у первого подмышкой ржаной хлеб. Стецько в новой свите и очень больших сапогах, франтит и все охорашивается, не снимая новой высокой шапки. 
Скорик (тихо Тымишу ). Ти ж, товаришу, как у паходах не бувал, света не видал и нечаво не знаєш, так у речах не суйся за умiлими, а ожидай команди, та только подтакуй. Вот i увесь пароль. (Стецьку тихо .) Та снiми ж шапку, новобранець! У первый раз во фрунте. (Оправившись, подходят .)
Прокiп (очень важно ). А що ви за люди, i вiдкiля Бог принiс?
Скорик (так же важно ). Прежде усєво позвольте во фрунт стать i без темпов вам честь отдать, а просто покланитца и добрым словом прислужитца. Прежде паслушайте нас, а после уж будет от вас приказ. Кагда будет теє, так ми i онеє; когда ж наше слово не в прийом, так ми адретируємося i проч пайдьом. А што ми не дезертьори, i не марадьори, i без худої науки, так вот вам хлеб святой у руки. (Подает хлеб .) Пожалуйте.
Тимiш (кланяясь ). Так‑таки, так.
Прокiп (приняв хлеб, целует и кладет подле своего ). Хлiб святий приньмаємо, а вас послухаємо; коли ж ваша рiч не до дiла, то не треба i вас, i вашого хлiба. Сiдайте, люди добрi; може, здалека iдете? (Старосты садятся и усаживают Стецька подле себя .) А вiдкiля ви, панове, з якої землi?
Скорик. Ми з землi дальної. Кали слихали, аж з Францiї.
Стецько. Вже й видно – москаль, зараз i збрехав. Ми притьмом з‑за Харкова (Тымиш его удерживает .)
Прокiп. Що ж то за земля? Чи далеко вона вiдсiля?
Скорик. Не близько. Iщо аж за Москвою будет верстов сто.
Тимiш. Так‑таки, так.
Прокiп. Крий Боже, як далеко! Мабуть, на кiнцi свiта! Туди ворон нашої костi не занесе! – Хороша ж сторона?
Скорик. Старана важная! Туда i за всєво свєту господство з’єзжаєца пажить, пагулять…
Прокiп. Чи там же кабаки, чи вольна?
Скорик. Там об кабаках i не слишно; усе п’ють без заказу.
Прокiп. А горiлка дешева?
Скорик. Нiпочому. Там горiльчанi каладiзя.
Прокiп. От сторона, так‑так! Ще лучче Косолапiвки. Тим‑то i господство туди унажа. Е, якби нам, жiнко, туди на слободу перейти, та хоч би раз у таких колодязях скупатись! Ви ж в нас постоєм, чи що?
Скорик (говорит скоро ). Нет, ми прахадяща, партийонна каманда. А вот з нами какая гисторiя, просимо паслухать. Раз у прошлом у годi були ми у паходi, у диком народi. Сємдесят городов разорили, тридцять полонили, а один траншеями осадили. А у евтом городi как раз сидел вот евтот (указав на Стецька ) дикой князь. Войско ево штурмует, а он знай себе бунтует, паднiмает угору плечi i гаворит такiї речi: з городом вам атдамся завсєм, толькi патєште менє тем, оддайте мiне алi птицю, алi чорную куницю, алi красную дiвицу, какую у вас iзберу i до себя приведу. Генерал нас призвал, такиї речi i сказал: ти, Осип Скорик, па всему свету пабувал, усю Туреччину iзхадил i в Рассєю захадил, ти з ним пайди i в Нiмецiю зайди, iщiте таково дива, шукайте, i как найдьош, ему аддавайте. Вот ми как пашли, тридцать государств прашли, а такова дива не нашли. Я було у ретираду астался, так наш дикой князь затялся; усьо iшли, iшли, i учора у єтот город, – как завьотца, не знаєм, – пришли; тут разом пала нам пароша…
Стецько (все слушал со вниманием ). Бов, бов, бов! То по москалевiй брехнi дзвонють. Яка лiтом пороша?
Скорик (к нему с большим сердцем ). Малчи, шпийон! Не дасть закону сполнить.
Стецько (тихо ). Дарма, бреши, бреши; до чого‑то воно дiйдеться.
Скорик. Вот как пала пароша, i на парошi след увидали i слiдiть стали. Наш дикой князь татчас па следу взнал i как апеченой закричал: вот мая нi птиця, нi чорная куниця, а красна дiвиця! Пайдьом єйо ськать i на нєйо пароль узять. Вот ми па следу и пайшли i да вашово дому пришли. Тепер ми себе розсуждаем: певно, наша нi птиця, нi куниця, а красная дiвиця, у вас у хатi, тут єйо i палучить желаем. А па євтой мовi будьте усе здарови. Нашому слову канець, а ви дайте делу вiнець.
Тимiш (все продолжает ). Так‑таки, так.
Стецько. Бач, куди карлючка закандзюбилась! Не з чорта хитрий i москаль!
Прокiп (все с важностью ). Що се за напасть така? Вiдкiля се ви, панове хранцузи, таку бiду на нас накликаєте? I якого нам дикого князя поставляєте? Що воно таке є, кажiть? Щоб нам нашого не втопить.
Скорик. Е, хоч наш князь i дикой, одначе он штукар великой! Как на свет родился, то iщо з сабою не бился; кагда ж ляжет спать, так ат нєво i слова не слыхать; i таки з худоби кой‑што маєт, i кагда абедаєт, зубов не позичаєт, а собственними своїми кусаєт; ат вади нi разу п’ян не бивал, i нiкагда у себя грошей не крал; у кампаниї знает честь, свiчей i сала не ест; ум i разум за ним ведьотця, он на стену не дерьотця. Тепер ви дєлом розмишляйте, а нам ответ давайте.
Одарка (Уляне, которая стоит неподвижно ). Колупай швидше пiч, колупай!
Прокiп (подумав, важно ). Ось що ми зробимо: хлiб святий приньмаємо, доброго слова не цураємось; а щоб ви нас не порочили, буцiмто ми передержуємо куницi або краснi дiвицi, так ми вас пов’яжемо. Чи так, жiнко?
Одарка (весело и ласково ). Роби як знаєш. Ти батько i нам усiм голова; як скажеш, так i буде.
Прокiп. Еге! Дочко, а годi пiч колупати, давай чим оцих хранцузiв пов’язати.
Стецько (испугавшись ). Ану, ну; до чого дiйдеться, то я i навтiкача.
Одарка (подойдя к Уляне, весело ). Iди ж, iди. Чуєш, що батько велить? Може, нiчого не придбала та вже i соромиться. Не вмiла матерi слухати, не вчилася прясти, не заробила рушникiв, в’яжи ж хоч валом. А ке лишень, що в тебе там є? (Тащит ее против воли .) Та iди‑бо; ще й опинається.
Скорик (подойдя, удерживает Одарку ). Пастой! – Дєлаїш темпи, без флiгельманта. Кагда не знаете порядку, спрашуйте бувалих. Прежде надобно сполнить закон. Ми усьо знаем: видали, как єто делается i у Францiї, i у Туреччинє, i у Рассєї. Вота што: садись, мать. А ти, девка, пакланися батюсьцi i матусьцi на‑троєча, дякуй за хлєб, i соль, i за науку, i праси благаславения на добройо дєло. Вот как усюда делаєтця. (Сидится .)
Тимiш (все повторяет кстати и не кстати ). Так‑таки, так.
Скорик (Уляне ). Кланяйся ж у ноги, без темпов, по слову. (Уляна, заливаясь слезами, кланяется в ноги три раза, а Скорик приговаривает .) Раз, у другой, у третьой. Полно.
Прокiп (когда она ему кланяется ). Та буде ж, буде; та годi ж, годi. Давай щвидче по чарцi.
Скорик. Ну, тепер матусьцi: раз, у другой, у третьой. Полно.
Уляна (поклонясь в третий раз, остается перед матерью на коленях и горько плачет, держа ее за руку ). Ненечка моя рiднесенька! Лебiдочко… перепiлочко! У останнiй раз прошу тебе: не топи свого дитяти!.. Дай менi на свiтi пожити!..
Олексий стоит в стороне и, тронутый, утирает слезы.
Одарка (сквозь слезы ). Годi ж, Улясю, годi, доненько! Устань же, кажу тобi. Сього вже не буде. Давай там, що є. (Видя, что Уляна не встает, начинает сердиться .) Та кажу ж тобi, що давай. От тiльки не винесеш, то я тебе зроду не била, а тут за патли потягну.
Тимiш. Так‑таки, так.
Уляна (в отчаянии ). Боже мiй милосердний! (Идет и, обращаясь к Олексию .) Тепер, Олексiю, прощай на вiки вiчнi! (Уходит, заливаясь слезами .)
Одарка. Дурна, дурна! Так i я не хотiла за свого Прокопа, на стiну лiзла; а далi – й нiчогiсiнько.
Стецько. Еге! Воно так: спершу не хоче, а далi i сама захоче.
Уляна выносит на деревянной тарелке два шитых рушника, крест‑накрест положенные, и подносит прежде к Скорику и кланяется. Когда он возьмет, она другой подносит Тымишу и, отошед к стороне, плачет. 
Скорик (взяв рушник, встает и кланяется, держа его в руках ). Спасiба батюсьцi i матусьцi, што свайо дитя рано будили i доброму дєлу учили. Спасiба i маладой, што рано уставала, тонко пряла i харошеньки рушнички придбала!
Тимiш. Так‑таки, так.
Скорик (Тымишу ). Ану, товаришу, зав’яжи мне, а я табе. (Друг другу завязывают рушники через плечо .) Вот так: штоб не зводили на людей напраслини. Уперьод наука. Завсем – скачи, козак. (Садятся на своих местах .) А што ж? Делайте дело з канцом. Ми приведьонние, ми не стак вiноватi, зв’яжiте i колонновожатаво.
Стецько. А князя i забули? Хоч би тобi на смiх чим‑небудь оплутали.
Одарка. Давай же, Улясю, хустку молодому.
Прокiп. Ну‑бо, ну‑бо, мерщiй; пора частувати.
Уляна (ломая руки ). Вже ж, матiнко, що хоч роби зо мною: лай, бий, хоч до смертi вбий, а не дам нелюбу хустки!..
Одарка (вскочив к ней ). Та що се ти, Уляно? Чи на тебе бiс напав, чи що? Кiнчай дiло, кажу тобi!
Уляна. З мiсця не пiду, хоч вбий!
Стецько. Та чого ти їй у пику дивишся? За патли та в потилицю!
Тимiш. Так‑таки, так.
Одарка (рассердясь ). Та що се ти задумала? Як се можна хустки не давати? За якого ж ти гаспида рушники подавала? Та я з тебе дух виб’ю!.. Та я не подивлюсь, що ти молода…
Скорик (подойдя, разводит их ). Пастой, мать, єта не просто. (Посмотрев Уляне в глаза .) Наслано, я вам гаварю, што наслано; та не побаїмся насипки, умєєм i атаслать. Ми бували по свєту: бували i у Францiї, i у Туреччинi, i у Рассєї, видали види i знаєм, што к чему. У меня не долго: скажу французскойо слово, так праженьом хоч какую насилку. Пайдьом сюда, у куток. Не смей нiхто падхадить к нам. (Отводит Уляну в сторону и говорит с нею. Она делается веселее. Между тем… )
Одарка. Наслано! Ох, менi лихо! А хто б то i наслав? Чи не врагова Сосюрчиха? Так i є. Колись на базарi полаялись з нею, так i похвалилась: я тобi, каже, вiддячу. А учора я i бачила, що усе округ двора сновала, чи збирала що, чи пiдкладала, а я й байдуже! От же таки i вiддячила!
Стецько (громко зевает и потягивается ). Цур йому, сьому сватанню: яке довге! Коли б швидше спати!
Уляна (выслушав все от Скорика, в большой радости убегает ). Зараз, дядьку, зараз.
Скорик (подходит к месту и садится ). Как рукой знял. Вибрикуючи пабєгла i зараз усьо принесьот. Ета хто‑то i наслал, та не умеючи. Уж с етаким не справiтця‑та! I пагразней попадались i у Франції, і у Туреччинi, i у Рассєї, i где ми па паходам хадили, та і тих за пояс затикали. Да нас же прихадили вчитця‑та.
Одарка. А що, пане старосто, якби я вас попросила: чи не можна що подiяти мому Прокоповi? П’є непросипуще! Я б вам спасибi сказала.
Скорик (подходит и долго смотрит ему в глаза ). Дано, зразу вижу, што дано; та єта хто‑то з умом і дав. Много минє будет мароки. Вота, каби єго у службу, та до нашаво хвельтхвебеля, так тот би атучил. (Хохочет .) Тот би без нагаворов, а просто, палочками; так би і глядеть на сивуху не стал. Тот‑то служба святая. (Поет .)

Ми, как в службу поступаем,
Всю натуру оставляем.
Бил ти п’янiца i мот, –
В службє будєш ти не тот.
Палка! дело ти святоє;
Ум i разум нам дайош.
Бросиш, брат, ти всьо пустоє,
Как к фельдфебелю попадьош!
Ах, фельдфебель, друг любезной!
Вместо крьостнаво отца.
Полтораста ти улепиш
И поправиш маладца!

Адначе не бойся, старой, не бойся; я пашутiл. (Садится. ) Справимся i без палочок. Недаром хадили па Францiї, па Туреччинє, да у Рассєю завертали‑ста: што‑небудь да знаем. А вот што сделаем: даждьом маладика, так нада‑те будет єво, как ястреба, три‑девять зарей виводить, та кає‑што па‑французськи гаварить, што знаем, а там падкурим та напоїм. (Тымишу. ) Юк, мусье?
Тимiш. Так‑таки, так.
Скорик. Ну, харашо, когда так; будеш дяковать.
Уляна, веселая, румяная, выносит приготовленное ею и покрытое сложенным шелковым платком, подносит к Стецьку и кланяется. 
Стецько (в полной радости встает, засучивает рукава и, не взяв еще, обратясь к отцу и матери, кланяется и говорит, прерывая смехом ). Спасибi матерi… що вчила батька спати… та будила… прясти…
Пока он говорил, Олексий взял из‑за него подносимый платок и проворно зацепил его за пояс. А Стецько, проговорив, схватывает, не смотря, большую тыкву. Стоит в изумлении, разинув рот, и держит ее перед собой. Уляна бросается к спешащему к ней Олексию. 
(Вместе. )
Олексий. Тепер ти моя на вiки вiшнi!
Уляна. Не покину тебе до смерти!
Одарка (не видавшая, что случилось с Стецьком, а видя обнимающихся Олексия и Уляну, вскакивает с сердцем ). Що се, що се таке? Що се?
Стецько (заслонив Олексия и Уляну, подносит ей близко к лицу тыкву ). Гарбуз! Хiба повилазило? Ось бач; хоч покуштуй!
Одарка (вне себя от удивления, стоит с поднятыми руками ). Що се таке? Та се нас обморочено!
Олексий (бросаясь к ней ). Нi, матусенько, се не морока, се правда святая, хоч перехрестись. Таке моє щастя: менi досталася хустка, а урагу мому – гарбуз.
Стецько. Так помiняймось ке.
Уляна (также бросаясь к матери ). Матусенько, моя рiднесенька! Божая воля на те, щоб я пожила ще на свiтi. Благослови ж мене i мого Олексiя!
Стецько. Поблагослови їх оцим гарбузом по потилицi.
Одарка (в большом гневе ). Щоб я вас благословила? Нехай вас сей та той благословить. Не буде сього, не буде…
Тимiш. Так‑таки, так.
Прокiп. Та ну‑бо швидше благословляй; пора по чарцi.
Одарка (скоро и кричит ). I ти, п’яниця, туди ж? Знай свою вольну, а у моє дiло не мiшайся; тебе не довго то й битиму. А вас от як благословляю: тебе, проклятий халахуре, волоцюго, поблагословлю тiєю чаплiєю, що менi на лихо скував. Усю на тобi потрощу, та у придачу трясцями, та болячками, та стонадцять куп лихорадок. А тобi увесь гарбуз розтовчу об голову, усi патли тобi пообриваю, коси твої вирву, та таки з Стецьком i обвiнчаю, обвiнчаю, таки обвiнчаю! А ти, пройдисвiте, вон з моєї хати! Подай лишень хустку сюди; подай, подай, подай… (Задыхается от гнева и хочет отнять платок у Олексия .)
Скорик. Трррр! трррр! трррр! настоящий батальной огонь. Тепер пайдьом у сикурс на штики. (Становится между Одаркою и Олексием .) Послушай, паньматка, меня, бувалаво…
Одарка. Не хочу, не хочу нiчого слухати…
Скорик. Та паслушай…
Одарка. Нехай вiддасть хустку Кандзюбенку, а сам вiється з хати i щоб мого двора не знав!
Скорик (притопнув ногою ). Так цить же, кажу‑гаварю табе. Зараз кабилою станеш, вот только скажу французское слово.
Одарка (испугавшись, зажимает рот ). Ох, менi ж лихо! не буду ж, не буду!
Стецько (в большой радости ). Ану, ну: зроби її кобилою; я ще не бачив, як чоловiк звiрякою перекидається. Так коли б ще заржала; то‑то б смiху було.
Скорик (Стецьку ). Малчи i слушай камандних слов. Не бiсись, Одарко, i поблагослови своїх дєтушок.
Одарка. Як собi хочете; бiситись не буду i благословляти не хочу. Нехай вiддасть хустку. Я в нього з горла видеру…
Скорик. Не шумєть! Паслушай толком. Вот сколько я земель нi прахадил, бил у Францiї, у Нiмецiї, у Рассєї i у Туреччинi, та вот i до вас прийшол…
Стецько. А за Харковом що був, так i не кажеш?
Скорик (грозит ему ). Смирно! – Ну, так во всех землях такой закон: каму дана хустка, тот i жених, каму паднесуть гарбуз, вот как би нашему Кандзюбенку, тот ступай вон. Єта ужо спаконвєку так, i закону переменiть не можно. А хто ад єтаво закону адступиться, таму грех смертельной и на скатину падьож будет.
Одарка. Та у нас нi волика, нi коровки. Усе мiй старий попропивав, нiчому i здихати.
Скорик. А миру хрестьянскаво не жалеєш? А што тогда скажеш, как у всьом светi повиздихаєт скатина? Так што табе тагда будет? Зараз тебя на абвахту та пад ваєнной суд.
Прокiп. А пiд суд як пiдложуть, так там i по‑поворушитись не можна.
Стецько. Ану, ну; до чого‑то воно дiйдеться?
Скорик. Єто первое дело. А другую речь пагаваря: зачим ти не хочеш аддать дочки за Алексiя? Парень важной, разумной, ремесной, да iщо ж i племенник мой.
Одарка. Так крепак…
Скорик. Ех! Што мне з табой как з рекрутом гаварить! Ти воєннаво артикула не знаєш i усьо здор пореш. Паслушай меня, я присяжнай чалавек: я не мажу неправди гаварить. У казьонних мужичков начальники, а у подданих памещики камандєри, а усєм галава батюшка гасударь. Ат єво миласти приказано усєм нiкаво не абiждать. У Алексеєва барина людям житьйо славнайо, i у них усєво довольно.
Прокiп. А в них у селi чи кабаки, чи вольна?
Скорик. Вольная, брат, вольная. На десять верстов кругом кабацкаво духа i не слихать.
Прокiп. От сторона! Так чого тут i думати? Не дрочись, Одарко!
Одарка. Але тривай лишень!.. Так бач, пане старосто, у Кандзюбенка худоба… Серце болить, як згадаю!..
Скорик. Ага! Так єта уж не просто. Харашо; ми умеем, как i з єтiм справiтця‑та. А поставте сюда ослончик. (Исполняют .) Так. Тепер азьми миску, єтима четирмя пальцами, i принеси сюда. Та сматри, iменно єтима пальцами.
Одарка. Ох, менi лихо! Чи не будете ворожити?
Скорик. Нiчаво, не пугайся; ето не ворожка, а снять з тебя нада‑тє насипку. Ми не даром па усем мєстам хадили. Знiму, штоб ти ад неї не зачахла.
Одарка (низко кланяясь ). Ох, батечку, годубчику! робiть швидше, що знаєте; так i чую, як мене з‑за плечей бере. Так миску вам подати?
Скорик. Миску, та вот ефтими пальцами. (Она приносит, и он ставит ее на скамейку и, сняв свой рушник, отдает Тымишу .) На, таваришу; падерж пачотной знак. У ефтаком дєлi не следует прапускать нікакой еволюцiї. Держи ж єво, вот так, по‑нашому, ваєнному: пад курок. Да здєлай дружбу, не зварачивай єво, а то штоб либо меня, либо тебя у три погибелi не звернуло. Тепер, стара, азьми водянчик з водою i держи тутеча, а я кой‑шта палажу. (Вынимает из кармана бумажку и достает вещи .) Вот из французскава каравая весiльная шишка; ми єйо паложим у миску. Так. Тепер усе атайдiть на аванпости, у куток, i нiхто нi пари з уст. А ти з рушником стань тут. (Ставит Тымиша подле себя .) Тепер, Одарiє, лий у миску воду та приговорюй французское слово голосно: плюх, плюх, плюх! (Одарка сделала, приговаривая .) Тепер на, з турецкой церкви свечичка; засвяти єйо; неси сюда, та не погаси, а то только тебе i на светi жить. (Засучивает рукава; Одарка, вся трепещущая, приносит зажженный восковой огарок .) Дай сюда. (Прилепливает его к миске .) Теперича усе зажмуртесь i не маги нiхто шевельнутца. Ну… начинається нашеє дело… Гу!.. а самаво так лихорадка и бйот. Єто умiючи наслано; та нiчаво, не пасилуєш. Одарiє, рожденная, молитвенная, крещенная, вiнчанная, покритая!.. скажи… как тебя: чи iз плечей берьот, iлi у очах рябiєт?
Одарка (дрожа .) Та… iз‑за…плечей… i у очах…
Скорик. Французская, па усьому вижу, што французская насилка; у нас, у ваєнних, єто не диковина. Злая насилка! Адначе справимся‑та. (Поет .)

Тара, бара, мара, дєларжан!
Пуру, буру, туру, акерман!
Бендер, кардаш,
Дюпень, мар’яж,
Йок пшик, йок пшик.

(Топит свечку в воде. )
Банжур, мадам Одарiє, снято! Ат каво прийшло, на таво найшло. Паздравляю, мадам Одарiє! не рябей! Вота, сматрiтє усе у воду смєлаво: хоч би тебе адна скатинка, али коровка, али што‑небудь iз Кандзюбиной худоби. Нiчаво нєт; усьо пашло геть. Сматрiт, сматрiт!
Прокiп (подходит и с боязнью заглядывает в миску ). Але i справдi! Хоч би тобi воловий хвiст, нема нiчого.
Стецько (внимательно глядя в миску ). Хоч би тобi одна скотина; тiльки сама моя пика зосталася.
Тимiш (также смотрит ). Так‑таки, так.
Одарка (приходя в себя ). Чому ж там i зостатися, коли я сама бачила, як усе повиплигувало геть!
Скорик. От так же, Одарiє, повиплигуєт i уся худоба Кандзюбина з тваєй пам’яти, как ти ефтую воду вип’єш, п’ючи єйо каждоденно по напьорстку, натощака. Как воду кончиш, так i жалковать перестанеш. А нашi молодиї, как будут любитця та, дружно жить, та не лiнуючись работать, так i зберут iщо паболш, чим у Стецька. Да вот i я: ходил па Туреччинє па Францiї, па Рассєї да i сабрал п’ятьдесят целкових; так па смерти маєй усьо запавєдаю Алексею; он меня i пахаваєт…
Стецько. Якби менi грошi вiддав, я б тебе, урагового москаля, сього дня б у домовину. Вже я бачу, до чого воно iде.
Одарка (наконец, отдохнув ). О, спасибi ж тобi, пане старосто! Таки як руками зняв. Тепер менi не тiльки що Стецька, та i усiї його худоби нiчогiсiнько не жалко. А Олексiя вже полюбила, мов рiднесенького сина. Ходiте ж, дiточки, сюди. (Обнимает Олексия и Уляну .) Будьте ж здоровi, як вода, а багатi, як земля, а красивi, як весна!
Скорик (вскрикивает ). Ура! наша взяла!
Стецько (задумавшийся, испугался от его крика ). Тю на твою голову. Ще й весiлля не було, а вiн вже i гука. Оттака‑то московська вiра!
Скорик. Тепер, таваришу, падавай знак сюда. (Навязывает рушник .) Спасiба ж вам, данове‑сватове, за ваше паслушанiє i любов. Тепер нада‑тє сполнить закон i канчать дело. Сiдайте ж ви тут. (Усаживает стариков на их места .) А ми, таваришу, тут. А маладиї пастойте.
Стецько (садясь подле старост ). А князь осьдечки сяде.
Скорик (сводит его ). I нет, брат; уж не здивуй. Минулось твайо княжество! Али сядь себе, али вон пайди. Нуте ж, скажем законнойо слово: панове сватове!
Прокiп i Одарка (вместе ). А ми радi слухати.
Скорик. Што ви жалали, то ми здєлали. А за сiї речи дайте нам горiлки гречи.
Одарка Просимо на хлiб, на сiль і на сватання!
Скорик. Вот тепер нада‑тє садавитца по закону. Молодиї! Просимо на посад. (Усаживает Олексия и Уляну на большом месте: отца и мать – подле Уляны .) Тут батюшка, а матушка здеся, штоб близько поратись. А ми, товаришу, здесь. (Садится с Тымишем подле Олексия .)
Прокiп. Та мерщiй давайте отраву; пора по чарцi.
Стецько. Бач, як попарувались! Я вже бачу, до чого воно дiйдеться.
Одарка. Та сiдай, Стецю, з нами, та й повечеряєш. А от скоро i дружечки прийдуть, то й потанцював би з ними.
Стецько (поет ).

Бодай не дождали,
Щоб я з вами їв!
А ось що скажу
Оттут вам усiм:
Мати, iсказися,
Батько, подавись,
Жених, провалися,
Москаль, утопись.
Тепер же ти, Уляно,
Аж ось мене послухай:
Ой, плач тепер, небого,
Потилицю чухай.
Жених твiй крепак
(Нехай йому болячка!),
Через нього i ти стала
Не хто, як крепачка.
Крепачка, крепачка,
Крепачка, крепачка,
Крепачка…

Собирает шапку и тыкву, прячет ее и выходит, все продолжая петь: крепачка! Затворив дверь, опять выглядывает и кричит: крепачка! и опять по временам выглядывает и то же кричит. 
Между тем Одарка выносит тарелки и другие принадлежности; расставив все по порядку, подает на стол миску и проч. 
Скорик (между тем нарезал хлеба ). Вот тепер па трудах можно i порцiю подавать.
Прокiп. Насилу за увесь вечiр розумне слово сказали. (Наливает водку и подносит к Скорику .) Пожалуйте, пане старосто!
Скорик (тихо отводит его руку ). Пожалуйте, пане свате, ви вперьод викушайте. Может, намішали французької бурди, што i на стену надерьомся. Да i у Туреччинi завсiгда приговорюють: у каво у руках, у таво i в устах.
Прокiп. Будьте ж здоровi! (Выпивает поспешно .) А!.. кабацька!.. розведена! Що б то на вольнiй узяти! (Потчивает Скорика .)
Скорик (взяв рюмку, говорит скоро ). Єщо п’ю за здравьє, вам скажу какое: чарочка моя кругленька, налита з краями ровненько; тим, тим ти мне мила, што оченно полна. Кагда втоплю в тебя свої уста, так вам скажу: многая лета! Не бойсь, чарка, я тебя не струшу, лейся в горло, возвесели салдацкую душу; а штоб мне не сухо пить, так при чарке вот што стану гаварить: здравствуй, батька с маткой, веселiтеся своєю дитяткой; радость вашу величайте i нас не забувайте. Здравствуй, князь с княгинею, з молодою господинею. Любiтесь, пийте, гуляйте i чоловєчество розпложайте. А, наконец, вот мой пароль: здаров’я всей кампаниї чесной! (Выпивает и брызжет вверх .) Штоб так нашi маладиї вибрикивали!
Одарка. Кушайте ж страву, просимо. От же i дружечки iдуть.
Прокип потчует водкою пришедших девок; они не пьют, он все выпивает. 
Хор девок (начинают петь за кулисами ).

Та ти, душечко, наша Улянко!
Обмiтайте двори,
Обмiтайте двори,
Застилайте столи,
Кладiте ложечки,
Срiбнi блюдечки,
Золотиї мисочки,
От iдуть дружечки!

1‑я девка (кланяясь, и все за нею ). Дай Боже вечiр добрий! Помагайбi вам на усе добре.
Олексий и Уляна, привстав, кланяются. 
Одарка. Спасибi, дружечки! Просимо на хлiб, на сiль i на сватання. Сiдайте сюди, дiвчата. (Усаживает их подле Уляны .) От же вам i ложечки; брусуйте, друженьки, брусуйте…
Скорик (продолжая есть ). Вот едак i у Францiї: сперва покушают страву, а там i яловичину покришуть.
2‑я девка. Та нам же при людях їсти не подоба!
3‑я девка. Лучче ми вам заспiваємо та ваших молодих возвеличаємо.
Скорик (оставив есть ). Ех, девушки! патєште нас, патєште пiсеньками.
Хор девок.

Ой чому, чому
В сiм новiм дому
Так рано засвiчено?
Улянка рано вставала,
Русу косу чесала,
Матiнку питала.

Одарка (во все время сей песни плакала ). Ох, дружечки, сизi голубочки! Не розривайте мого серденька жалобними пiсеньками. Як здумаю та згадаю, як менi без Уляни зоставатись, так за слiзоньками свiта не бачу! Зостануся з п’яницею, i вже добра не ждати.
Скорик. Нєчево плакать; вот тут‑то i пайдьот тебє дабро.
Одарка. Де вже добра ськати!
Прокiп. Добра? Осьде добро.

ВОДЕВИЛЬ

Прокiп.

Хто добре п’є, той знай все спить;
А хто все спить, той не грiшить.
Чого ж нам тут вередувати?
Приньмiмось лишень куликати,
То й вродиться добро той час.
Не було сварки,
Не буде лайки,
Горiлочка зупинить нас.
Як нап’ємось та полягаєм,
Прокинувшись, давай знов пити;
Та так собi i прогуляєм.
А що, Тимiше, як?

Тимiш.

Так‑таки, так.

Прокіп.

Коли ж тут лаятись i битись?
З горiлкою добро нам жити!

(Вместе. )

Прокіп.

Коли ж тут лаятись i битись?
З горiлкою добро нам жить!

Всi.
От тут‑то лаятись i битись!
З горiлкою нам лихо жити!

Одарка.

Як жiнка стане мужика
Товкти i вчити, часто бити,
Тогдi нам добре буде жити.
Тепер же правда в нас яка?
Куди нi повернись, старшi вони.
Мужик дурiє,
На все вiн смiє,
Не слухає нi в чiм жони.
Ось нуте лишень нам пiддайтесь,
Пiд нашу дудку гопака
Скачiть, мовчiть i не брикайтесь.
А що, Тимiше, як?

Тимiш.

Так‑таки, так.

Одарка.

Нехай вчить жiнка мужика!
То й правда буде не така.

(Вместе. )
Одарка.

Нехай вчить жiнка мужика!
То й правда буде не така.

Всi.

Не вчити жiнцi мужика!
На свiтi правда не така.

Олексий і Уляна.

Тогдi на свiтi правда стане,
Тогдi добро меж нас прогляне,
Як щира буде в нас любов,
Не буде лайки, нi розмов,
А що, Тимiше, як?

Тимiш.

Так‑таки, так.

Олексий і Уляна.

Як станемо усi любитись,
За що нам буде вже сваритись?

Всi.

Як станемо усi любитись,
За що нам буде вже сваритись?

Скорик.

В паходах всюди пабував,
Каких земель не павидав!
Так знаю всьо, i вот порада:
Вперьод всєво так треба‑нада
Увесь народ ва фрунт паставiть,
Меня фельдфебелем наставiть.
«Муницу бережи
Аль пряжку падв’яжи».
Кагда ж судьям тут брать взятки?
I лєкарям народ морить?
Кагда матать нам без аглядки?
На зло не будет часу, вiрно.
Чуть што не так, каманда «смiрно»!
I фуктель паказал їм бравой,
I «с места марш все: левой, правой!»
I в ногу будуть все хадiть,
Кагда ж тут ссори завадiть?
А што, тавариш, как?

Тиміш.

Так‑таки, так.

Скорик.

Ах, матушка воєнна служба!
В тебє адной любов i дружба!

Всі.

Ах, матушка воєнна служба!
В тебє адной любов i дружба!

Стецько (перед тем возвратившийся ).

Ось i я до вас вернувся,
Ось i я вже схаменувся;
I женитися не буду
Нi до вiку, нi до суду.
Своїм дiтям закажу:
Не женiтесь, не казiтесь,
Так i батьковi скажу:
А чому вiн оженився?
Я б без нього народився.
Всяк про щастя все питає,
А того нiхто не знає,
Що тогдi б прийшло добро,
Якби не женивсь нiхто.

А що, Тимiше, як?

Тимiш.

Так‑таки, так.

Стецько.

От тогдi б прийшло добро,
Якби не женивсь нiхто.

Всi.

От i згинуло б добро,
Якби не женивсь нiхто.

Тимiш.

Гай, гай, товкуєте об чiм!
Тогдi добро ми будем знати,
Як що‑небудь не так зовсiм, –
А нам не спорить, а казати:

Та так‑таки, так.

Хоч луплять волость писарi;
Жiнки у гречку знай все скачуть;
В горiлку воду шинкарi
Знай ллють; та що робить? всi кажуть;

Та так‑таки, так.

Багатий дметься, мов шкурат,
I часом бреше, пальцi знати!
Сам бачиш! – вiн чортяцi брат,
Не треба спорить, а казати:

Та так‑таки, так.

(К зрителям. )

А що, чи можна вас спитать?
Чи сватанням вам не остили?
Як нiчого про те сказать, –
Плеснiть, панове мої милi!

От‑так, от‑так!

ФИНАЛ

Всi.

Поки добра на свiтi ждати,
Так нам оттут хiба дрiмати?
Ану! почнем лишень гуляти!
Горiлка є, музика гра.
Дiвчата! Нуте танцювати!
Трара‑рара, трара‑рара.

Общие танцы. 

Тарас Шевченко
Назар Стодоля

Действующие лица:

Хома Кичатый, сотник.
Галя, дочь его.
Стеха, молодая ключница у Кичатого.
Назар Стодоля, друг его.
Гнат Карий, друг его.
Хозяйка на вечерницах.
Слепой кобзарь, жиди‑музыканты, молодые козаки и девушки и сваты от чигиринского полковника.
Действие происходит в XVII столетии, близ Чигирина , в козацкой слободе, в ночь на Рождество Христово. 

Акт первый

Вечер. Внутренность светлицы, богато убранной коврами и бархатом. В стороне стол, покрытый дорогим ковром; кругом скамьи под бархатом, окаймленные золотом. На столе стоят фляги, кубки й разные кушанья; горят восковые свечи. Стеха убирает стол. 
Стеха (отходит от стола ). Усе! Здається, що все. Стривай лишень, чи не забула чого. Риба, м’ясо, баранина, свинина, ковбаса, вишнiвка, слив’янка, мед, венгерське – усе, усе. Тут i їстiвне, i випити. Коли б лишень гостi. Та що вони так довго баряться? I надоумило ж сiдоусого у таке свято, коли добрi люди тiльки колядують, сподiваться гостей, та й ще яких гостей! Старостiв од такого ж старого дурня, як i сам. Побачимо, що то з того буде. Негрiте залiзо не зогнеш. А якби не крився та пораявся б зо мною отак тижнiв за два до свят, то певна уже була б рiч; а то схаменувся на самiсiнький свят‑вечiр та й ластиться: «I сяка й така, i добра, i розумна ти, Стехо: поможи! Я вже тобi i се i те, i третє, й десяте». Побачимо, побачимо, як попадеться нашому телятi вовка пiймати. (Помолчав .) Не сказавши нi слова дочцi, за кого i як хоче вiддати, думає, що наша сестра – коза: поженеш, куди схочеш. Е, нi! стривай лишень, голубчику. «Ублагай її», – каже. Та i що таки той поганий хорунжий ? А полковник хоч старий – нехай йому добре сниться – так же пан!.. Оце б то вона й стямилася! Iншому дзус, а я – так вiзьмусь. Дiвцi дiвку недовго збить з пантелику, а ще таку, як моя панночка – i‑i! Та вже ж, як кажуть, пiймав не пiймав, а погнаться можна. Тодi, як теє то, вже ж i погуляю!.. А вона поплаче, посумує, а далi й нiчогiсiнько. Та й Назар таки не раз спасибi скаже.
Из боковых дверей выходит Галя. 
Стеха. А що? Як прибрано?… Тим‑бо й ба!
Галя. Що це ти, Стехо, робиш? Хiба у нас сьогоднi гостi, чи що?
Стеха. Та ще й якi гостi, якби ви знали!
Галя. Якi ж там гостi i вiдкiля?
Стеха. Угадайте.
Галя. Чи не з Чигирина?… Так?…
Стеха. Iз Чигирина, та хто такий?
Галя. Якi‑небудь старшини?
Стеха. То‑то бо й є, що не старшини, i…
Галя. Та хто ж такий? Може… та нi! Сьогоднi не такий день. А менi батюшка учора i говорив щось таке.
Стеха. Говорив, та не договорив. А я знаю, – тiльки не скажу.
Галя (обнимая Стеху ). Стехо, голубочко, ластiвко моя! скажи, не муч мене.
Стеха. А що дасте? Скажу…
Галя. Ще сережки, або перстень, або що хочеш подарую, тiльки скажи.
Стеха. Нiчого не треба; дайте тiльки свiй байбарак надiти сьогоднi на вечорницi.
Галя. Добре, надiвай, та так, щоб батюшка часом не побачив.
Стеха. Оце ще! Хiба ж я справдi дурна? Слухайте ж. (Вполголоса .) Сьогоднi прийдуть старости.
Галя (в восторге ). Вiд Назара! Вiд Назара!
Стеха. Та там вже побачите, вiд кого.
Галя. Хiба ж не вiд Назара, Стехо? Що ж, оце мене i справдi лякаєш?
Стеха. Я вас не лякаю, я тiльки так кажу.
Галя. Нi, ти щось знаєш, та не хочеш сказати.
Стеха (лукаво ). Я нiчого не знаю. Де менi, ключницi, вiдати про панськi дiла?
Галя. Ти смiєшся з мене! Я запла`чу, їй‑Богу, запла`чу i татові скажу.
Стеха. Що ж ви скажете?
Галя. Що ти мене перелякала… Теперечки не дам байбарака. А що, поживилась?
Стеха. Оце, якi‑бо ви боязкi! Вже i повiрили!
Галя. Ну, що ж? Вiд Назара?
Стеха. Та вiд кого ж бiльш? Вже пак не вiд старого Молочая, нашого полковника.
Галя. Цур йому, який нехороший! Як приїде до нас, то я зараз iз хати втiкаю. Менi навдивовижу, як ще його козаки слухають. Тiльки у його, паскудного, i мови, що про наливку та про вареники.
Стеха. А хiба ж се й не добре?
Галя. Звiсно! Козаку, та ще й полковнику! Ось мiй Назар, мiй чорнобривий, усе про вiйну та про походи, про Наливайка , Остряницю  та про синє море, про татар та про турецьку землю. Страшно, страшно, а хороше, так що слухала б – не наслухалась його, та все дивилась би в його карi очi. Мало дня, мало ночi.
Стеха. Наслухаєтесь, ще й налюбуєтесь. Опiсля, може, i обридне.
Галя. О, крий Боже! До самої смертi, поки вмру, все дивилась би та слухала його. Скажи менi, Стехо, чи ти любила коли, чи обнiмала коли козацький стан високий, що… дрижать руки, млiє серце? А коли цiлуєш… що тодi? Як се, мабуть, любо! Як се весело! (В восторге поет й пляшет .)

Гой, гоя, гоя!
Що зо мною, що я?
Полюбила козака –
Не маю покоя.
Я його боялась…
Що ж опiсля сталось?
На улицi пострiчалась
Та й поцiлувалась.
А мати уздрiла…
Яке тобi дiло!
Вiддавайте замiж,
Коли надоїла!

Стеха. Гарно, гарно! А од кого це вивчились?
Галя. Та од тебе ж. Хiба ти забула, як на вулицi, на тiй недiлi, танцювала? Тодi ще тата не було дома… Згадала?
Стеха. Коли се? Оце ще видумали!
Стучатся в дверь. 
Галя (торопливо ). Ох, лишечко! Хтось iде! (Убегает .)
Стеха. Хто там?
Хома (за дверью ). Я, я! Вiдчиняй мерщiй.
Стеха отворяет дверь. Входит Хома, отряхиваясь. 
Хома. Що? Не було? Оце ж яка хуртовина!
Стеха. Кого не було?
Хома. Кого? Гостей!
Стеха. Яких гостей? Од пол…
Хома. Цс!.. еге ж.
Стеха. Нi, не було.
Хома. Гляди ж, анiтелень!.. Отець Данило, спасибi, розрiшив. Не забудь тiльки завтра вранцi послать йому вишнiвки. Знаєш? Тiєї, що недавно доливали. Нехай собi п є на здоров’я. Та що се їх нема так довго? Чи не злякались, бува, завiрюхи? А вiтер неначе стиха.
Стеха. Злякаються вони! Де ж пак! I в горобину нiч приїдуть для такої панночки, як наша.
Хома. Звичайно, звичайно.
Стеха. Iще пак, такий старий… а панночка…
Хома. Сама ти стара, сороко безхвоста!
Стеха. Дивись! Зараз i розсердились. Хiба я на вас?
Хома. Так що ж, що не на мене? Так на мого… ну… полковника.
Стеха. Е, бач що! А панночка? Чи ви ж з нею говорили? Що вона?
Хома. А що вона? Її дiло таке: що звелять, те й роби. Воно ще молоде, дурне: а твоє дiло навчить її, врозумить, що любов i все таке прочеє… дурниця, нiкчемне. Ти вже, думаю, розумiєш?
Стеха. Та се розумiю, та з якого кiнця почати, не знаю. Вона, бачите, полюбила Назара так, що й сказать не можна. Ось i сьогоднi менi говорила. «Моли, – каже, Стехо, – Бога, щоб швидше я вийшла замiж за Назара, – половину добра свого вiддам!»
Хома. А ти й повiрила!
Стеха. А чому ж i нi? Вона така добренька.
Хома. Дурна ти, дурна! А як же я сам тобi все добро вiддам, тодi що буде? га? Що ти думаєш? (Ласкает ее .) То‑то бо i є, дурочка ти безсережна!
Стеха. Що менi робить, коли я дурочка?
Хома. А то, що велять. Чуєш? Усе, що в мене є, твоє.
Стеха. Не треба менi вашого добра; я i без нього була б щаслива, якби ви не забули бiдної Стехи i тодi, коли зробитесь великим паном. Я вас так вiрно люблю, так вбиваюсь за вами, а ви… (Притворно грустит .)
Хома. От же i нагадали козi смерть! Знов своє. Сказав, так i зроблю.
Стеха. Чи мало що люди обiщають, коли їм припаде нужда?
Хома. Годi не знать що базiкать. Пiди лишень до Галi та поговори з нею хорошенько по‑своєму, i коли теє… то завтра i мiж нами онеє.
Стеха. Казав пан – кожух дам, та й слово його тепле. I я тiльки грiх на душу вiзьму.
Хома. Який тут грiх? Дурниця все те!
Стеха. Забожiться, що женитесь, тодi, їй‑Богу, все зроблю! А без мене, кажу вам, нiчого не буде, їй‑Богу!
Хома. От же їй‑Богу, далебi!
Стеха. Женитесь?
Хома. Еге!
Стеха. На менi?
Хома. Як коржа, так коржа! Як спечемо, так i дамо! Уже ти менi в печiнках сидиш з своїми витребеньками.
Стеха. Якi тут витребеньки?
Хома. Ну, добре, добре! Тiльки слухай. Треба дiло сконпонувати так, щоб вона не знала, вiд кого старости, а то – чого доброго – усе пiде шкереберть.
Стеха. Та вже менi не вчиться, як дiлом повернуть. Наговорю такого дива моїй панночцi – що твiй кобзар. Старий, скажу, чоловiк, як подумаєш, усiм, усiм лучче вiд молодого. Молодий… та що й казать? нiкуди не годиться, а до того ще докучливий та ревнивий, а старий – тихий‑тихий i покiрний.
Хома. Так, так! О, ти дiвка розумна! Iди ж до Галi, та, гляди, – гарненько побалакай з нею.
Стеха. А потiм чи можна менi буде пiти на вечорницi? Я вже зовсiм упоралась. Пустiть, будьте ласкавi, хоч в послiднiй разочок.
Хома. У тебе тiльки й на думцi, що вечорницi. О, вже менi та Мотовилиха!
Стеха. Мотовилиха? Чи не казала вам вона, стара паплюга, чого? Що ж, що я з козаками танцюю? А як ви жартуєте з молодицями, так я й нiчого!
Хома. Iди ж, iди та поклич менi Галю, а затим сама полагодь рушники.
Стеха. Та вже усе напоготовi. (Уходит .)
Хома. Злигався я з дияволом… (Оглядывается .) Що ж? Не можна без цього. У такому дiлi як не верти, треба або чорта, або жiнки. (Немного помолчав .) Чого доброго! Ще, може, й мене обдурить, тодi i остався навiки‑вiчнi в дурнях. Та нi, лиха матерi! Аби б тiльки ти менi своїми хитрощами помогла породниться з полковником, а там уже що буде – побачимо. Iш ти, мужичка! Куди кирпу гне! Стривай! (Продолжительное молчание .) Думай собi, голубко, та гадай, що… а воно зовсiм не так буде. Закинь тiльки удочку, сама рибка пiде. Шутки – тесть полковника!.. А що далi – се наше дiло. Аби б через порiг, то ми й за порiг глянем. У яких‑небудь Черкасах, а може, у самому Чигиринi гуляй собi з полковничою булавою! I слава, i почет, i червiнцi до себе гарбай: все твоє. А пуще всього червiнцi, їх люди по духу чують; хоч не показуй, все кланятимуться… Ха‑ха‑ха! От тобi й сотник! Ще в Братськiм  серце моє чуло, що з мене буде великий пан. Було, говорю одно, а роблю друге; за се називали мене двуличним. Дурнi, дурнi! Хiба ж як говорим про огонь, так i лiзти в огонь? Або як про чорнобриву сироту, так i жениться на їй? Брехня! Вiд огня подальш. Женись не на чорних бровах, не на карих очах, а на хуторах i млинах, так i будеш чоловiком, а не дурнем.
Входит Галя. 
Галя (весело ). Добривечiр, тату! Де це ви так довго барились? Ви мене кликали, чи що?
Хома. Та кликав, кликав. (Осматривает ее .) Що ти не всi стрiчки почiпляла? Та нехай! Поки буде i сих. Послухай. Менi треба поговорити з тобою об важнiм дiлi. Ти знаєш, ми сьогоднi старостiв сподiваємось?
Галя. Сьогоднi! На первий день празника, – на самiсiньке Рiздво?
Хома. Так що ж? Отець Данило, спасибi, розрiшив. Гляди ж, не пiднеси гарбуза.
Галя. Як се можна! Хiба вiн дуже старий, чи що? Ось послухайте, якої нiсенiтницi наговорила менi Стеха. Смiх та й годi!
Хома. А що тобi вона наговорила?
Галя. Каже, буцiмто старi… та нi, не скажу, далебi не скажу, бо казна‑що! Вона й сама не знає, що говорить.
Хома. Хiба ж не правда? Старий чоловiк краще молодого.
Галя. Та й вона те ж казала.
Хома. А тобi як здається?
Галя. Як таки можна? То старий, а то молодий.
Хома. Так, по‑твоєму, молодий – краще?
Галя. Отож пак!
Хома. Помiркуй лишень гарненько, так i побачиш, що батькова правда, а не твоя. Ну, що молодий? Хiба те, що чорнi уси? Та й тiльки ж. Не вiк тобi ним любоваться: прийде пора – треба подумати об чiм i другiм. Може, коли захочеться почоту, поваження, поклонiв. Кому ж се звичайнiше? Полковницi… се я так, примiром, говорю… а не якiй‑небудь жiнцi хорунжого; бо у його тiльки й худоби, тiльки й добра, що чорний ус. Повiр менi, дочко, на тебе нiхто i дивиться не захоче.
Галя. Та я й не хочу, щоб на мене другi дивились.
Хома. Не знать що верзеш ти! Хiба ти думаєш, що не обридне цiлiсiнький вiк дивиться на тебе одну? Хiба ти одна на Божiм свiтi? Є й кращi тебе. Того i гляди, що розлюбить.
Галя. Назар? Мене? О, нi! Нi, нiколи на свiтi!
Хома. Я й не кажу, що воно справдi так буде, а так, наприклад, щоб ти тямила, що ми всi на один шталт шитi.
Галя. О, нi! Не всi! Вiн не такий, вiн не розлюбить.
Хома. А що ж? Хiба вiн тобi побожився?
Галя. Атож!
Хома. А ти й повiрила!
Галя. Я i без божби повiрила б.
Хома. Дурне ти, дурне! Чи знаєш ти, що хто багацько обiщає, той нiчого не дає? Ой, схаменись та послухай батькiвського совiту. Добре, що я вже такий – що обiщав, те й зроблю. Ну, не дай я тобi приданого, – що тодi, га? Пожалуй, вiн i так тебе вiзьме: мало яких дурнiв нема на свiтi! Та що ж в тiм? Подумай, що тодi ти робитимеш?
Галя. Те, що i всi роблять – заробляла б.
Хома. А що лучче: чи самiй робити, чи дивитися, як другi на тебе роблять?
Галя. Як кому.
Хома. То‑то i горе, що ти ще дурне. Я тобi б i багацько дечого сказав, та нiколи: того i гляди, що старости на порiг. А чи єсть у тебе рушники?
Галя (весело ). Є, є! Як я рада! В мене серце не на мiсцi! Чи й вам так весело?
Хома. Весело, дуже весело. Iди ж, та не забудь сказати, що коли прийдуть колядувати, так щоб гнали їх у потилицю.
Галя. За що ж? Се ж дiло законне! Та воно ж i раз тiльки в году!
Хома. А старости раз на вiку.
Галя. Справдi, щоб не помiшали… Ще й законної речi не дадуть сповнить. Так побiжу ж я i скажу, щоб заперли ворота i хвiртку. (Уходит .)
Хома (ходит задумавшись ). Здається, дiло добре йде. Вона думатиме, що Назар свата, здуру i согласиться; старости не промовляться; весiлля можна одкинути аж геть до того тижня; а через таку годину i нашого брата, мужика, угомониш, щоб не брикався, не то що дiвку. Коли б тiльки який гаспид не принiс того горобця безперого! Тодi пиши пропало. Наробить бешкету! (С важностию .) А подумаєш i те: яке йому дiло до Галi? Се ж моя дитина, моє добро, слiдовательно, моя власть, моя i сила над нею. Я отець, я цар її. Та цур йому, пек! Се дiло ще не таке, щоб об йому довго думати. Не дуже треба плошати, бо береженого Бог береже, або – як там ще кажуть – рiвнiш згладиш, тiснiш ляжеш.
Галя (вбегает в восторге ). Приїхали, приїхали!
Хома (вздрогнув ). Оце ж як ти мене злякала! Пiди у свою кiмнату та прийдеш, як кликну.
Галя. Чого у кiмнату? Я тут зостанусь, нiхто не побачить.
Хома. Незвичайно: закон не велить.
Галя. Ну, так я пiду. (Уходит .)
Хома с важностию садится за стол. За дверью стучат три раза. Входят два свата с хлебом и, низко кланяясь хозяину, кладут хлеб на стол.
Свати. Дай, Боже, вечiр добрий, вельможний пане!
Хома. Добривечiр i вам. (Дает знак свату. Тот кланяется. Хома шепчет ему на ухо и потом продолжает .) Добривечiр, люди добрi! Просимо сiдати; будьте гостями. А вiдкiля се вас Бог несе? Чи здалека, чи зблизька? Може, ви охотники якi? Може, рибалки або, може, вольнiї козаки?
Сват (тихо покашливает ). I рибалки, i вольнiї козаки. Ми люди нiмецькiї, iдемо з землi турецької. Раз дома у нашiй землi випала пороша. Я й кажу товаришу: «Що нам дивиться на погоду? Ходiм лишень шукати звiриного слiду». От i пiшли. Ходили‑ходили, нiчого не знайшли. Аж гульк – назустрiч нам iде князь, пiднiма угору плечi i говорить нам такiї речi: «Ей ви, охотники, ловцi‑молодцi! Будьте ласкавi, покажiте дружбу. Трапилась менi куниця – красна дiвиця; не їм, не п’ю i не сплю вiд того часу, а все думаю, як би її достати. Поможiть менi її пiймати; тодi чого душа ваша забажа, усе просiте, усе дам: хоч десять городiв, або тридев’ять кладiв, або чого хочете». Ну, нам того й треба. Пiшли ми по слiдам, по всiм городам, по усiх усюдах, i у Нiмеччину, i у Туреччину; всi царства й государства пройшли, а все куницi не знайшли. От ми i кажемо князю: «Що за диво та звiрюка? Хiба де кращої нема? Ходiм другої шукати». Так де тобi! Наш князь i слухати не хоче. «Де вже, – каже, – я не з’їздив, в яких царствах, в яких государствах не бував, а такої куницi, сирiч красної дiвицi, не видав». Пiшли ми вп’ять по слiду i якраз у се село зайшли; як його дражнять, не знаємо. Тут вп’ять випала пороша. Ми, ловцi‑молодцi, ну слiдить, ну ходить; сьогоднi вранцi встали i таки на слiд напали. Певно, що звiр наш пiшов у двiр ваш, а з двору в хату та й сiв у кiмнату; тут i мусимо пiймати; тут застряла наша куниця, – в вашiй хатi красная дiвиця. Оце ж нашому слову кiнець, а ви дайте дiлу вiнець. Пробi, оддайте нашому князю куницю, вашу красну дiвицю. Кажiть же дiлом, чи оддасте, чи нехай ще пiдросте?
Хома (притворно с сердцем ). Що за напасть така! Вiдкiля се ви бiду таку накликаєте! Галю! чи чуєш? Галю! порай же, будь ласкава, що менi робити з оцими ловцями‑молодцями.
Галя выходит на средину светлицы, останавливается и, стыдливо потупив глаза, перебирает пальцами передник. 
Хома. Бачите ви, ловцi‑молодцi, чого ви натворили? Мене старого з дочкою пристидили!.. Гай‑гай! Так ось же що ми зробимо: хлiб святий приймаємо, доброго слова не цураємся, а за те, щоб ви нас не лякали, буцiм ми передержуємо куницю, або красну дiвицю, вас пов’яжемо. Прийшов i наш черед до ладу слово прикладать. Ну, годi ж тобi, дочко, посупившись стояти; чи нема в тебе чим сих ловцiв‑молодцiв пов’язати? Чуєш‑бо, Галю? А може, рушникiв нема? Може, нiчого не придбала? Не вмiла прясти, не вмiла шити – i в’яжи ж чим знаєш, хоч мотузком, коли ще й вiн є.
Галя уходит в свою светлицу и немедленно возвращается, неся на серебряном блюде два вышитые полотенца и кладет на хлеб, принесенный сватами; потом подходит к отцу й низко кланяется й целует руку; потом берет блюдо с полотенцами и подносит сватам – сперва одному, потом другому. Свати, взявши полотенца, кланяются Хоме. 
Сват. Спасибi ж батьковi, що свою дитину рано будив i усякому добру учив. Спасибi й тобi, дiвко, що рано вставала, тонку пряжу пряла, придане придбала.
Галя берет полотенца й перевязывает через плечо одному й другому, потом отходит и робко поглядывает на двери. 
Хома (к Гале ). Догадався, догадався! Ти хочеш i князя зв’язати. Нехай завтра обоє його зв’яжемо. Бач, мабуть, злякався, що не показався. Стривай, попадешся, не втечеш!
Сват. Вiн i сам прилетить, як зачує, що так похваляєтесь.
Хома. Ну, поки вже долетить, нам нiчого ждати. Просимо сiдати. Що там є, поїмо; що дадуть, поп’ємо та побалакаємо дещо. А тимчасом ти, Галю, не гуляй, в корці меду наливай та гостям пiднеси хлiба‑солi, проси з привiтом i з ласкою.
Сваты чинно садятся за стол. Галя принимает от отца чарку и флягу и подносит старшему свату. Сват не принимает. 
Сват. Ми вам такої халепи натворили, що боїмося, щоб ви нас не потруїли… Призволяйтесь самi. (Кланяется .)
Галя, посматривая на отца робко и стыдливо, подносит к губам и подает свату. 
Сват (подняв чару ). Тепера так! Пошли ж, Боже, нашим молодим щастя, i багатства, i доброго здоров’я, щоб i внукiв женити, i правнукiв дождати…
Свата прерывает хор колядников под окнами. Все слушают со вниманием. Хома с досадою покручивает усы; Галя весело посматривает на окно. Сват в продолжение колядки повторяет. 
Гарно колядують нашi козаки!

КОЛЯДКА

Бачить же Бог, бачить творець,
Що мир погибає,
Архангела Гавриїла
В Назарет посилає.
Благовiстив в Назаретi –
Стала слава у вертепi.
О, прекрасний Вихлiєме!
Отверзи врата Едема.

Хома (к Гале, с сердцем ). Я ж тобi наказував, щоб нiкого не пускали! Задумалась, забула!
Входит Назар с молодими козаками. 
Назар. Дай, Боже, вечiр добрий! Помагай‑бi вам на все добре!
Все козаки повторяют то же. Назар, не снимая шапки, в ужасе останавливается; посматривает то на гостей, то на Галю. 
Все молчат. 
Хома (смешавшись ). Спасибi, спасибi… Милостi просимо. Просимо сiдати.
Молчание продолжается. Галя, улыбаясь, украдкой поглядывает на Назара. 
Назар. Сядемо, сядемо, аби було де: ми гостi непроханi. Може, помiшали; дак ми i пiдемо, вiдкiля прийшли. (Смотрит на сватов .) Так бач, через що полковник послав мене з грамотами в Гуляйполе! (Глядя на Галю .) Весело, весело! Наливай швидше горiлки, i я вип’ю за твоє здоров’я! Не лякайся, не лякайся, наливай.
Галя в ужасе роняет поднос и флягу. 
Хома (в бешенстве ). Хто смiє знущаться над моєю дочкою?
Назар. Я! Хiба не бачиш? Я, Назар Стодоля! Той самий, за кого ти вчора обiщав видать дочку свою, той самий, якого ти знав ще з тiєї пори, як вiн тебе вирвав iз‑пiд ножа гайдамаки! Згадай iще, що я той самий, хто й самому гетьману не дасть себе на посмiх! Пiзнав?
Хома. Пiзнав. (Равнодушно .) Що дальш?
Галя. Хiба ж не ти прислав?
Хома. Мовчи! Геть собi!
Назар (останавливает Галю ). Стривай, стiй тут! I тебе обманюють?
Хома. Не обманюю, а так як батько велю. Вона просватана за чигиринського полковника.
Назар (с презрением ). Полковника! Учора була моя, сьогоднi полковникова, а завтра чия буде? Чуєш, Галю?
Галя (падая на руки Назара ). Чую! О, чом менi не позакладало!
Сват. Осмiлюсь доложить…
Назар. Мовчи, поганець, шипотиннику!
Хома. Вiддай менi дочку мою. (Робко подходит к Назару .)
Назар. Геть, Юда!
Хома (в ужасе ). Прохор, Максим, Iван, Стехо! Гей, хто там є? Возмiть його, харцизяку, – вiн уб’є мене!
Назар. Нехай Бог тебе поб’є, дiтопродавець! (К Гале .) Галю! серце моє! Промов менi хоть одне слово: ти не знала – за кого? Скажи: не знала?
Галя (приходит в себя ). Не знала, їй‑Богу, не знала!
Назар (к Хоме ). Чи чуєш ти?
Хома. Не чую; я оглух!
Назар (к гостям ). Люди добрi, коли ви не оглухли, так послухайте. Вiн мене називав своїм сином, а я його своїм батьком, i вiн се чув тодi, а сьогоднi оглух. Де ж його правда? Чи чесний же вiн чоловiк? Правдивий, га?
Гости молчат. 
Гнат (подходит к Назару ). Вiн не чоловiк. Кинь його: таке ледащо не стоїть путнього слова! (Берет его за руку .)
Назар. Стривай! Нi, вiн чоловiк, вiн називав мене сином (К Хоме .) Правда?
Хома. Не тобi вчити, як менi кого називати. Я її батько, а не твiй: так у моїй волi оддать її за кого схочу.
Назар. А як же вона не захоче, тодi що?
Хома. Я заставлю.
Назар. Чи можна ж кого заставить утопиться або повiситься? Хiба ти Бог, що маєш силу чудеса творить? Хiба ти диявол, коли ти не маєш жалю до рiдної своєї дитини? Ти бачиш, у неї є серце, i їй замiсть його кладеш каменюку. Слухай: i ти ж колись був молодим, i ти ж мав коли‑небудь радiсть i горе. Скажи, що чуло, що казало твоє серце, коли тобою кепкували?
Хома. Го‑во‑ри!
Назар (в исступлении ). Так ти глузуєш надо мною! Хiба я не стопчу тебе, як жабу? Брехун? (Быстро подходит к нему и хватает его за горло .)
Галя (схватив руку Назара ). Що ти робиш? Убий мене, на, рiж.
Назар молча опускает руки. 
Хома (подбегает к сватам ). Ви бачили? Хотiв мене задушити!
Сваты молчат. 
Гнат (к Назару ). Ми не так розплатимося iншим часом. Ходiм з сього базару.
Назар. Не пiду! Мене вiдсiль ноги не винесуть.
Гнат. Ну, так торгуйсь. Може, дешевше уступлять.
Галя. Боже мiй, Боже мiй! Вони знущаються надо мною!
Хома. Не знущаються, а торгуються.
Гнат. Годi, брате, ходiм: ми опiзнились.
Назар. Стривай, не опiзнились. (Подходит к Хоме. ) Прости мене, я згарячу забувся. Ти добрий чоловiк. Прости або зарiж мене, тiльки не кажи, що вона не моя, не кажи! Дивись: я гетьману нiколи не кланявсь. (Падает на колени .) Для спасенiя своєї душi, коли у тебе у серцi є Бог, для угоди всiх святих, коли ти вiруєш у кого, для спасенiя твоєї дитини, коли вона тобi мила, зглянься на мене! Нехай старости з своїм хлiбом ідуть додому. Христом‑Богом молю, не занапасти її, бiдної! Кращої її нема; за що ти хочеш її убити? На голову мою! Возьми її, розбий обухом – не треба менi її: тiльки дай дочцi своїй ще пожити на свiтi, не заїдай її вiку, вона не винувата!
Хома дрожа посматривает на гостей. 
Гнат (быстро подбегает к Назару ). Кого ти просиш? Кому кланяєшся? Перед ким падаєш? Я на тебе пiсля сього й дивиться не хочу: прощай!.. Кланяється дияволу! Вiн тебе кип’ячою смолою напоїть! (Хочет идти .)
Назар (удерживает его ). Постiй, дай ще слово скажу.
Галя (обнимая ноги отца ). Ви покiйнiй матерi, як вона умирала, бiля домовини обiщали мене видать за Назара. Що ж ви робите? Чим я вас прогнiвила? За що мене хочете убить? Хiба ж я не дочка ваша? (Заливается слезами .)
Назар. Камiнь! Залiзо! Ти огню хочеш! Буде огонь, буде! Для тебе все пекло визову… ти жди мене. (Гале .) Бiдна, бiдна! В тебе нема батька, в тебе кат єсть, а не батько! Бiдненька, серденько моє, пташечко моя безприютна! (Целует ее .) А я ще бiднiший тебе: у мене й ката нема, нiкому i зарiзати! Прощай, моє серце, прощай! Не забаримось побачиться.
Галя безмолвная падает на руки Назара. Он целует; Хома силится вирвать ее. Назар отталкивает его и снова целует Галю. 
Назар (к сватам ). Розкажiть полковнику, що бачили i що чули. Скажiть, що його молода при ваших очах цiлувалась зо мною.
Галя обнимает его й целует. 
Бачите, бачите! Прощай же, моє серце, моя голубочко! (Целует ее. ) Я знаю, що менi робить. Я знайду правду. Прощай! Вернусь, сподiвайся.
Галя падает без чувств. Назар, закрыв лицо руками, удаляется. Гнат и козаки за ним. Хома и сваты подбегают к Гале. 

Акт второй

Внутренность простой хати, опрятно убранной. На столе горят свечи. Хозяйка прибирает около печки. 
Хозяйка. Господи, господи! Як подумаєш, коли ще ми дiвували, зачуєш де‑небудь вечорницi, так аж тини трiщать; а тепер… От скоро i третi пiвнi заспiвають, а вечорницi ще й не зачинались. Нехай воно хоч i свято, звiсно – колядують, а все‑таки час би. Нi, що не кажи, а свiт перемiнився. Хоть би i запорожцi… Ну, якi вони запорожцi? Тьфу на їх хисть, та й годi! Чи такi були попереду? Як налетять, було, з своєї Сiчi, так що твої орли‑соколи! Було, як схопить тебе котрий, так до землi не допустить, так i носить… Ой‑ой‑ой! Куди то все дiвалось?… (Покачавши грустно головой, поет .)

Зоря з мiсяцем над долиною
Пострiчалася;
Дожидалася до бiлої зорi,
Не дiждалася;
Я додому прийшла, гiрко плакала,
Не молилася, –
Нерозумная, неутiшная,
Положилася.
Ой не спала ж я, все верзлась менi
Нiчка темная,
I вишневий сад, очi карiї,
Брови чорнiї.
На зорi‑зорi я проснулася
I сказала так:
За Дунай‑рiку чорнобривий твiй
На гнiдiм конi
Полетiв орлом!.. Я все плакала,
Все смiялася.
I додому козаки, з‑за Дунай‑рiки,
Заверталися.
Не вернувся мiй… Молодi лiта
За що трачу я?
Зоря з мiсяцем пострiчалася –
I заплачу я.

Точнiсiнько моя доля! Неначе сю пiсню про мене зложили. Де мої молодi лiта? I слiду нема, мов поверх води поплили. (Помолчав. ) Що ж се справдi нiхто не йде? А вже менi ся навiжена Стеха! Пiшла за дiвками та десь i застряла з козаками. I звела ж їх нечиста мати докупи! Нехай би сей Кичатий був парубок, а то ж уже старий чоловiк… Не взяв би вiн собi в ключницi не молоду, а розумну, вiрну, дотепну до всякого дiла та стареньку! А то… як та дзига, так i снує. Як то вiн дочку свою ще пристроїть? Бач, у полковницi лiзе! Чи довго ж то вона буде любуватися його лисиною замiсть ясного мiсяця? Ох, ох! старi, старi! Сидiть би вам тiлько на печi та жувать калачi; так нi, давай їм жiнку, та ще молоду. Як же пак, чи не так!.. От Стодоля молодець! Я його знаю, вiн протопче стежку через полковничий садок. Та й дурний би був, коли б не протоптав. Про себе скажу, що… теє… хтось iде!.. Зараз, зараз! Насилу! (Отворяет дверь. )
Входят Назар и Игнат. 
Хозяйка. Свят, свят, свят! Вiдкiля се, якою дорогою, яким вiтром, яким шляхом занесло вас у мою хату?
Гнат. Не питайся, голубко, стара будеш, хоч се, признаться, i не пристало твоїй пицi. Чого ж ти так насупилась?
Хозяйка. Сiдайте, будьте ласкавi, сiдайте!
Гнат. Ну, годi ж, не сердься. Мало чого з язика не спливе! Невже треба переймать, що поверх води пливе! У тебе сьогоднi вечорницi?
Хозяйка. Хiба ж нашi вечорницi для вас? Ви так тiлько прийшли – посмiяться.
Гнат. Так таки i посмiємося, коли буде весело.
Хозяйка (глядя на Назара ). Буде весело, та не всiм.
Гнат. Ну, се вже опiсля побачимо. А поки – ке нам чого‑небудь такого, для чого чарки роблять, та й зубам пошукай роботи. Проклятий скряга i повечеряти не дав. Ну, чого ж ти рот роззявила? Мерщiй!
Хозяйка. Зараз. (Отходя .) Бiдненький Назар! (Достает с полки флягу с вином й закуску й ставит на стол .)
Назар печально смотрит на Игната. 
Гнат (к хозяйке ). Тепер же знаєш що? Вiзьми мiтлу та мети, виясни хорошенько мiсяць: бач, як насупило! А ми тимчасом побалакаєм, що треба.
Хозяйка. Що се, Бог з вами! Хiба я вiдьма?
Гнат. Я так, навмання сказав. Заткни пальцi в уха. Чи второпала?
Хозяйка. А!.. ви хочете нишком побалакати. Добре, я пiду по Стеху. (Надевает свиту й уходит .)
Гнат (посмотрев ей вслед ). Пiшла. Ну, що ж дивишся на мене, мов не пiзнаєш?
Назар. Тепер би й рiдного батька не пiзнав.
Гнат. Розумнi люди усе так роблять: i в хоромах, як у хатi мужик. (Наливает рюмку й подносит .) Не хочеш? Як хочеш! А я совiтував би чарочку‑другу Адамових слiзок, як казав було отець економ. Не забув Братський монастир?
Назар. Нi, скажи лучче, нащо ти мене повiв сюди?
Гнат. На те, щоб побалакати з тобою, як з козаком, а не з бабою. За козацьку волю i розум! (Выпивает .)
Назар. Щасливий ти чоловiк!
Гнат. Ти щасливiший мене.
Назар. О, якби ти посидiв у моїй шкурi! Ходiм, Гнате, менi тут душно.
Гнат. Стривай, ще рано. Подивимся, як люди добрi веселяться, та посовiтуємся, куди йти.
Назар. Менi одно, куди не поведеш.
Гнат. Ти вп’ять баба. Чи пристали ж козаку такi речi?
Назар. Гiрко менi, Гнате! Ти смiєшся, а в мене печiнки верне. Хiба ж моє горе смiшить тебе?
Гнат. Смiшить.
Назар. А я думав – ти добрий чоловiк.
Гнат. А я думав – ти козак, а ти, бачу, баба. Ну, скажи менi, чого ти дурiєш? Де твiй розум? Чи стоїть же жiнка, хоч би вона була дочка нiмецького цезаря , чи стоїть вона такого дорогого добра, як чоловiчий розум?
Назар. Стоїть.
Гнат. Брехня! Ти знаєш, в яку цiну поставив цар Соломон золотий плуг? Вiн каже, що при нуждi шматок хлiба дорожче золота. А я скажу: чарка горiлки козаку милiша усiх жiнок на свiтi.
Назар. Ти мене, Гнате, морочиш, а менi тепер треба щирого друга.
Гнат. Добре. Я вiн i єсть, бо кажу правду. А коли хочеш, то й брехать почну для тебе. Все, що хочеш.
Назар. Не смiйся, а дiлом кажи, що робить менi. Тобi можна i говорить, i думать.
Гнат. Ось що. Перш усього випий горiлки. Вона i без мене наведе тебе на розум. (Наливает рюмку .) Чи не забув ще ти, як розумно розсужда латинський вiршник … як пак його… ну, той, за якого мене в Братствi випарили рiзками, як отець ректор пiймав у мене за халявою його мудрi вiршi. Вiн каже: «Дурниця все, опрiч горiлки, а iнодi i жiнка пiд руку». Оце так! (Выпивает .)
Назар (презрительно ). Бiдний ти, сердешний чоловiк! Я думав, що в тебе хоч крихта є добра, а в тебе нема й того, що має й скотина. О, якби ти змiг заглянуть сюди (указывает на сердце ), куди сам Бог не загляда! Та нi! Може, ти тiльки морочиш мене; може, ти тiльки так кажеш. Друг ти мiй добрий, вiрний мiй, ти ж таки плакав коли‑небудь: плач зо мною тепер; хоч прикинься, та плач. Не муч мене: в мене вiд горя серце рветься! Нехай вже тi смiються, що живуть у пеклi: їм любо; а ти ж таки чоловiк. (С участием смотрит на него .)
Гнат. Так, я чоловiк; а ти й справдi баба, ще раз тобi скажу: казна за чим вбиваєшся.
Назар. Нема у тебе серця, камiнь ти!
Гнат. Як хочеш, так i думай, а я нещаснiший од тебе, нещаснiший од твоєї собаки: вона лащиться до тебе, а ти її кохаєш; а я?… I я, дурний, колись любив i к гадинам – жiнкам ласкався, ридав гарячими сльозами, рад був i жизнь оддать за них… I що iз того? Чи хочеш знати?
Назар. Не треба, не хочу, не говори! У тебе нема Бога в серцi.
Гнат. А був колись, та мохом серце обросло, як той гнилий нiкчемний пень дубовий. Прийде i твоя пора, все згадаєш. (Ласково .) Годi ж тобi, годi! Не дивись так хмарно: далебi не полегша. Дурниця все: i товариство, i любов, – цур їм! Нема їх на свiтi! Однi дурнi i дiти вiрять латинським вiршам. А лучче поговорим о долi, а тимчасом налетять сороки чорнобровi, вип’єм, пожартуєм, i вiр менi – вся дур iз голови вилетить. Я се знаю: мене лихо навчило.
Назар (вставая из ‑за стола ). Та i я iзвiдав горе, та нiчому не навчився; тебе ж не хочу слухать: ти злiший диявола. (Хочет идти .)
Гнат. Куди ж ти?
Назар. З тобою холодно, пiду у пекло погрiться.
Гнат. Стривай, ти сам не знайдеш. Я шлях тобi покажу.
Назар. Найду й сам.
Гнат (удерживает его ). Ти i справдi хочеш iти? Скажений, ти з глузду з’їхав!
Назар. Я нiкому не дам себе в обиду і дурного совiту не послухаю. Пусти мене.
Гнат. Насилу прочунявся. Та куди ж ти, навiжений?
Назар (вспыльчиво ). Мовчи, а то тут тобi i амiнь.
Гнат (не выпуская руки Назара ). Так i я зумiю, та що потiм? З холодним мертвецем у домовину?
Назар. Хоть до чорта у пекло! Пусти мене, я пiду у Чигирин до полковника.
Гнат. Чого?
Назар. Уб’ю його!
Гнат. А як не вб’єш, тодi що? Чи не мусиш ублагать його вiдкинуться вiд Галi? Га?
Назар. Так чи не так, а я пiду.
Гнат. До диявола в гостi! Чи не лучче ж, замiсть пузатого полковника, обняти тонкий та гнучкий стан Галi? Не хмурся та послухай, та роби так, як я тобi скажу, бо ти сьогоднi нiчого путнього не видумаєш.
Назар. Що дальше?
Гнат (осматриваясь ). Чи глухi тут стiни? (Вполголоса .) Украдьмо Галю, от i все. Чи добре?
Назар (чемного помолчав, жмет руку Гната ). Прости мене…
Гнат. Ну, що ще?
Назар. Ти певний друг!
Гнат. Ну, об сьому послi. Кажи, так чи не так?
Назар. Так! Я ввесь твiй: говори, приказуй.
Гнат. Слухай же. Вона, звiсно, виходила до тебе коли‑небудь пiзно вечором у садок, хоть, може, й не одна?
Назар. З ключницею.
Гнат. Суща коханка! Чи не завалявсь у тебе в кишенi який червiнець?
Назар. Два.
Гнат. Ще лучче. Се ж буде ключницi на сережки, а плахту на словах обiщай. Тiльки домовся з нею так, щоб вона про мене не знала, бо жiнки наголо всi цокотухи: не для їх вигадано слово мовчати ; до того ще й дорожче запросить.
Назар. Нiчого не пожалую, усе вiддам, що в мене є. Де тiльки ключницю побачу?
Гнат. Вона буде тут. Адже ти чув, як ласкá хазяйка Стеху за те, що довго бариться? Гляди ж, зробиш тут усе як треба, а я дожидатиму вас край старої корчми з тройкою добрих вороних. Знаєш, за садком, на старiй дорозi?
Назар. Знаю.
Гнат. Сю корчму i днем люди, хрестячись, обходять, а вночi нiхто не посмiє; так кращого мiсця нiчого й шукати; тiльки порайтесь моторнiш.
Назар. А як вона не захоче, – що тодi?
Гнат. Хто? Ключниця чи…
Назар. Та й та, й друга.
Гнат. Захочуть обидвi, тiльки ти зумiй согласити. Ключниця за червiнця пiде колядувать хоть до самого сатани; а Галя в однiй сорочцi пiде за тобою на край свiту; а як се дуже далеко, так ти спровадь її на Запорожжя, а там i сам гетьман не бiльший од чабана. Адже ти не виписувавсь iз запорожцiв?
Назар. Нi.
Гнат. Так якого ж злидня ще хотiть? А хто, пак, у тебе курiнним отаманом?
Назар. Сокорина.
Гнат. Знаю! О, голiнний, завзятий чоловiк! В кiрцi води диявола утопить, не то що в Днiпрi. А! здається, хтось iде.
Назар. О, якби твоє, брате, слово та Богу в уха!
Гнат. Нема нiчого на свiтi легше: тiльки повеселiй, будь козаком. Мовчи. (Громко .) Ну, вип’ємо ж чарочку за шинкарочку.
Пьют .
Хозяйка. Як же я утомилась! Насилу найшла її, прокляту Стеху!
Гнат. А що, змахнула пил з мiсяця?
Хозяйка. Смiйтесь, а воно i справдi погода утихомирилась.
Гнат. Оце ж тобi за труди. (Подает чарку .)
Хозяйка. Цур йому, як я втомилась!.. Нi, спасибi, не пiд силу… Хiба вже для вас. (Пробует понемножку. Гнат знаками просит. Она, в притворстве усилий и кривляний, выпивает, а остальные капли хлещет в потолок .) Щоб вороги мовчали й сусiди не знали! (Отдает чарку .)
Гнат (подносит Назару; тот отказывается знаком ). Не хочеш – як хочеш. А менi здається, що i на свiтi нема такого горя, якого б не можна було утопити в чарцi горiлки. Чарка, друга – i чорта у воду. Так, Катерино?
Хозяйка. Як кому iншому, то й кварта не поможе.
Гнат (Назару ). А ти справдi не будеш пить?
Назар. Не буду.
Гнат. Вольному воля, а спасеному рай. За твоє здоров’я! (Выпивает. ) Праведно спiвається в тiй пiснi, що каже: коли б мужику не жiнка, не знав би вiн скуки, коли б не горiлка, де дiвать би муки? Так у горiлку її, прокляту, у горiлку! Розумний чоловiк тебе видумав, так! (К Назару .) Та на тебе бридко й дивиться. Ну, ще ж одну та й годi вже. (Наливает .) Чи втямки тобi, як ми втiкали з Братського на Запорожжя та на дорозi зустрiли одну чорнобривеньку i ти чуть‑чуть був не промiняв запорозької волi на її чорнi брови? Бач, ти забув; а я так все запрошедше знаю, та й що буде, одгадаю.
Стеха (вбегает второпях ). Ох, моя матiнко, як утомилась! Шуточки? Оббiгала усi усюди! (Осматриваясь .) Ах, Боже мiй! я i не бачу. Добривечiр вам! От вже й не думала, й не гадала! Спасибi, спасибi! Не погнушались наших слобiдських вечорниць. Так уже й не здивуйте: у нас усе абияк, не те, що у вас у Чигиринi.
Гнат. Та у вас ще краще.
Стеха. Годi‑бо вам смiяться.
Хозяйка. Чи прийде ж хто?
Стеха. Як же? Усi прийдуть.
Гнат берет за руку хозяйку й отводит в сторону. Назар встает из‑за стола и подходит к Стехе. 
Гнат (к хозяйке ). У мене щось голова розболiлась; пiду подивлюсь, який мiсяць. Чуєш? А про кобзаря, мабуть, i забули. Збiгай лишень. Без його i гульня не гульня.
Хозяйка. Стехо! Ти звала Кирика?
Стеха. Моя матiночко! I забула. Я зараз збiгаю.
Гнат. Вп’ять де‑небудь застрянеш… Збiгай лучче сама.
Хозяйка. Добре.
Хозяйка й Гнат уходят. 
Назар (берет за руку Стеху ). У мене є просьба до тебе, Стехо.
Стеха. Знаю, знаю, яка просьба: сказать панночцi, щоб вийшла до вас, як пан засне. Та тепер тiльки не те вже, що перше було. Адже ви самi знаєте, що незабаром зробилось.
Назар. Се не помiшає; менi тiльки одно словечко сказати. (Дает ей червонец .) На тобi; ще й плахта буде, коли услужиш.
Стеха (принимает червонец ). Не придумаю, як би се зробити. Лиха година те, що старий цiлiсiньку нiч очей не заплющить. Сердешна панночка! А як я плакала, як просила! Нi, таки на своєму поставив старий сатана.
Назар. Так ти зробиш? Дожидати?
Стеха. Зроблю, зроблю, тiльки…
Назар. Не бiйсь! Бiльш копи лиха не буде. А коли хочеш, так i ти з нами. Ну лишень, чкурнем.
Стеха. Куди з вами?
Назар. Туди, де лучче жити, де будеш ти панiєю, а не ключницею: чи второпала?
Стеха. Глядiть, чи не дурите ви мене? I справдi думають, що як вони багатi, так усе i їх.
Гнат (за сценой ). Катре, Катре! А погляди, що се на мiсяцi?
Голос хозяйки. Хiба не знаєте? Брат брата на вила пiдняв.
Гнат. Як же се? Далебi, я не чув.
Хозяйка. Нехай у хатi розкажу, я змерзла.
В продолжение этого разговора Назар объясняется со Стехой знаками й шопотом. Стеха делает утвердительний знак и отходит. Входят Гнат и хозяйка. 
Стеха. А хiба ж ви сього не знаєте?
Гнат. Або забув, або i зовсiм не знав; не згадаю.
Стеха. Так ось бачите, як воно. Як Христа дочитались, старший брат на Великдень, коли ще добрi люди на утренi стояли, пiшов пiдкинуть волам сiна, та замiсть сiна проткнув вилами свого меншого брата: так їх Бог так i поставив укупцi на мiсяцi, на вид усьому хрещеному миру, щоб бачили, що i скотинi грiх їсти у такий великий празник, поки пасок не посвятять, а не то що людям.
Хозяйка (насмешливо ). Ач як мудро прочитала!
Гнат. Чудо, не дiвка! Розумна i красива. (Обнимает Стеху .)
Стеха (притворно ). Що се, якi справдi безстиднi оцi городськi козаки! Усе б їм знущаться над нами та й тiльки.
Гнат целует ее. 
Ну! от iще видумали що! Неначе се звичайно! Пустiть, далебi закричу.
С шумом входят козаки й девушки. 
В толпе. Ай да Стеха! От моторна, i тут успiла. А старий Кичатий!..
Стеха (вырываясь ). Ну, що? Поживились? Не бiйсь, таки не довелось поцiлувати. Хто там горло дере, що успiла? Вони тiльки так, нiчого не зробили.
Гнат (к козакам ). Ну, хто у вас отаман? Чи єсть музики?
Голоса. I кобзар i музики.
Гнат. А останнє: випить i закусити?
Голоса. Як без сього? Усе є.
Гнат. А, та й бравiї ж молодцi! Що твої чигиринцi! (К девушкам .) Котора ж iз вас пiде зо мною танцювати?
Голоса. Пропустiть, пропустiть – музики йдуть.
Входят музиканты‑жиды. Впереди слепой старик с кобзою. Девушки и козаки в беспорядке расступаются. В продолжение суматохи Назар разговаривает с Гнатом. 
Гнат. Будь‑бо веселiший, не показуй виду. Стеха зумiє одкараскаться од них, тiльки нам з тобою треба попереду утiкати. Я, пожалуй, хоч i зараз пiду, а ти зостанься тут поки – так, для виду. Та чуєш: не дуже довго женихайся, а мерщiй в корчму: я там буду.
Назар. Добре, тiльки i ти проворнiше.
Гнат. За мене не бiйсь Дивись, старiї знакомiй! Кузьма, яким се побитом тут опинились?
Один из козаков. З хуторiв до церкви, а вечорницi по духу чуємо.
Гнат. Мододцi? А ви, жидова, як сюди зайшли?
Жид. А так, шляхом. У Чигиринi нема заробiтку, а ми прочули що у пана Кичатого весiлля буде, так i прийшли сюди.
Гнат (в сторону ). Жидiвське ухо! (Громко .) Ануте ж! Учистьте запорозького козачка. (К козакам .) А з вас хто бойчiший? Удар, я подивлюсь, чи так, як у нас бувало на Запорожжi! (Тихо Назару .) Годi, не дурiй. Я ж кажу, усе буде добре.
Назар. Чи буде, чи нi, тiльки здiлай милость, не бався тут, iди швидше.
Гнат. Поспiємо ще з козами на торг. Не показуйся, будь ласкав, таким сумним: все зiпсуєш. Подивимся козачка, та й годi.
Удаляются в глубину и разговаривают между собою. Музыканты заиграли. Один козак выскакивает из толпы и пляшет козачок. Гнат и Назар любуются. 
Гнат. Ай да молодець! От жвавий! Що твiй запорожець!
Танец кончается. 
Ну, веселiтеся ж, люди добрi, гуляйте, хлопцi, а нам уже годi, пора їхать: до Чигирина не близько, а до свiту треба буть там. Прощайте, козаки! Прощайте, дiвчата! Прощай, хазяйко! А де ж та… Кичатого?
Стеха прячется между козаками. Гнат, поймав ее, целует. 
Прощай, сердечко моє, моя розумниця, моя красавиця! Прощай!
Стеха (вырываясь ). Ай‑ай‑ай! Закричу, їй же то Богу, закричу.
Назар и Гнат уходят. Хозяйка провожает их. 
Стеха (охорашиваясь ). Що за народ такий сi козаки! Усе б їм цiлуваться. Неначе й помоглось. (К хозяйке. ) Тiтко, тiтко! А нумо ми з тобою. (Пляшет й поет. )

Через гору пiду,
Скриюсь за горою…
На бiду,
Де пiду,
Козаки за мною.
Той почне говорить,
Той сережки сулить,
Кого знаю,
Привiтаю,
Хто сережки дарить.
Ох, сережки мої,
Мої золотiї!
Сердiтеся,
Дивiтеся,
Вороги лихiї!

Хозяйка (вырываясь ). Ох, мої зозуленьки! По старостi лiт менi б i не подобало.
Стеха между тем шалит с козаками, хватая за руку молодого козака, и, вертясь, приплясывает. 
Хозяйка. Оце яка жартовлива! Та перестанеш ти чи нi?
Стеха (пляшет й поет ).

Тра‑ла‑ла, тра‑ла‑ла,
На базарi була,
Черевички купила,
Три червiнцi дала,
А четвертий пропила
I музику найняла.

Що ж ви, родимець би вас вбив! тiльки дурно грошi берете? Кусок би вам сала, а не грошей.
В толпе хохот. 
А де ж наш Кирик? Сюди його! Вiн один лучче усiх цих голодранцiв.
Выходит кобзарь. 
Ось вiн, мiй голубчик. Ну лишень, яку‑небудь пiсеньку з приговорками або казочку‑страховиночку, щоб цiлу нiч не заснулось.
Кобзарь. Добре, добре. Хочеш казочку, хочеш пiсеньку, що любиш.
Голоса. Казку! Казку!
Другие. Нi, пiсню, та таку, щоб жижки затрусились. Ми ще не танцювали.
Первые голоса (и с ними Стеха паче всех ). Натанцюєтесь iще, поки до третiх.
Стеха. До пiвнiв ще не трохи. Казку! (К хозяйке .) Казку, тiтко?
Хозяйка. Звiсно, казку, поки ще не так пiзно; а опiсля i слухать страшно буде.
Кобзарь. Коли казку, так казку; менi все одно.
В толпе. Перещебетала‑таки цокотуха.
Другой голос. Ач яка!
Стеха. А що, га? Таки перещебетала!
Кобзарь садится на скамейку. Кругом него с шумом и хохотом толпятся в беспорядке козаки и девушки. 
Стеха (подносит кобзарю рюмку вина ). Випий, дiдусю, для смiлостi.
Кобзарь (випивши ). Спасибi тобi, дiвко! (Прокашлявшись .) Слухать – що їсти, в горшку не бовтати, усiв не марати, слов не пропускать, другим не мiшать.
Общий легкий шопот й смех. 
Стеха. Послухаю, послухаю, чи єсть же така страховина, щоб я злякалась.
Голос. Чуєш ти? Коли не будеш мовчать, так геть собi!
Другой. А то виженем!
Стеха. А хто б посмiв! Сотник вас усiх перевiшає.
Голос. Дзус йому, мурому! Гляди, щоб на однiй осичинi не повiсили тебе з сотником.
Хозяйка. Та замовчiть же, Бога ради! (К кобзарю .) Кажи, дiдусю, кажи; їх не переслухаєш.
Кобзарь (прокашлявшись ). У венгерськiй сторонi, у цесарцiв , за шляхетською землею, стоїть гора висока; а в тiй горi нора глибока; в норi сидить не звiр, не птиця – турецька цариця. Сидить вона сто тисяч лiт, не молодiє, не старiє, а тiлько дедалi злiє; їсть вона од схiд до захiд сонця – не хлiб печений, не курей i не яку‑небудь людську страву, а трощить маленьких дiтей за те, що коли ще вона була у Туреччинi важкою, так їй сказав арменський знахар, що вона родить дочку i дочка та буде, як пiдросте, в тисячу раз краще її. От вона, справдi, як родила дочку, так зараз i з’їла її, та з того часу сидить у норi i, невгаваючи, усе їсть дiтей; не розбира, хоть хрещенi вони, а хоть нехрещенi, їсть усiх, їсть тобi всiх та й годi, – i дiвчаток, i хлопчикiв…
Стеха (быстро ). I хлопчикiв! Ах, вона триклята баба! Щастя її, що я не знаю тiєї гори.
Голос. А що б ти зробила?
Стеха. Що? Задушила б.
Голос. Куди тобi, погане!
Другой. Ти й за дверi сама боїшся вийти.
Стеха. Хто, я?
В толпе. Та не мiшай же слухать! Не хто ж бiльш, ти!
Стеха. Я боюсь? Хочеш, зараз пiду на гробовище? А коли хочете, так у стару корчму, що на старому шляху.
В толпе. Прудка дуже! За порiг не вийдеш, умреш.
Стеха. Я вмру! Що ставиш?
В толпе. Мої музиканти на всю; а ти?
Стеха. Пiввiдра слив’янки, три куски сала i паляниця.
В толпе. Добре! Тiльки щоб, знаєш, слив’янка була з панського льоху.
Стеха. Та вже де не вiзьму, до сього вам дiла нема, а поставлю. Де мiй байбарак? (Надевает верхнее платье .) Гляди ж, не цурайся слова. (Кобзарю .) Як я вернусь, так тодi докажеш, дiдусю; а то я i не хочу. (Уходит .)
Кобзарь. Добре.
В толпе. А щоб повiрили, так принеси цеглинку або кахлю з груби, або що хочеш, тiльки з корчми.
Стеха (за сценою ). Добре, добре.
Голоса. От дiвка голiнна, так‑так!
Другой. Чуприну їй та уси, тодi хоч у пекло…
Третий. Так подумають, що козак.
Хозяйка. Вже козир‑дiвка, не вам рiвня. Отже й пiде; тодi плати.
Голос. Або слив’янку пий, а салом i паляницею закусуй.
Хозяйка. Побачим, побачим, чия вiзьме. Чого сидiти? Щоб не даром музикам платить, ну лиш потанцюєм лучче. Ану, вдарте, та не по‑жидiвський, а по‑нашому.
Толпа в беспорядке расступается. Козак с девушкою выходит танцевать. Музыканты заиграли, и пляска началась. Занавес тихо опускается. 

Акт третий

Внутренность развалин корчмы. Стени без потолка и несколько уцелевших стропил. Все занесено снегом и освещено луною. Несколько минут молчания. Вдали слышна песня, потом ближе, ближе, и является Стеха, робко припевая: «Ох, сережки!..» Она останавливается у развалившейся печи и с робостию осматривается кругом. 
Стеха. Як страшно! Де ж вони? I коней теж не видно. Чи не махнули вони собi? То‑то буде добре! За два червiнцi продать своє щастя… (Осматривает следы .) Нi, опрiч моїх, нiчиїх не видко слiдiв… Що, як вони обманили та другим шляхом?… От тобi й сотничка! Побiжу мерщiй додому, чи не подiялось чого там. Розкажуть, що я помогла, – тодi усе пропало. (Поспешно возвращается .)
Навстречу ей Назар несет на руках Галю. 
Стеха. Се ви? А тут так страшно… Чи не случилось чого?
Назар (опустив Галю ). Нiчого не бiйсь. А конi тут?
Стеха. Нi, я не бачила.
Назар. Збiгай подивись, i як нема, то бiжи мерщiй у слободу, чи не зустрiнеш на дорозi.
Галя. Стехо! Чому ж ти не йдеш? Бiжи ж скорiш: тато прокинеться! Бiжи‑бо!
Стеха. Зараз, моя панночко; для вас на край свiту полечу. (Поспешно выламывает из печи изразец .)
Галя. Що ти робиш?
Стеха. Зараз. Се од вовкiв. (Быстро удаляется .)
Галя. Ходiм на дорогу: менi тут страшно.
Назар. Не можна, моє серденько: там побачать, а сюди нiхто не ввiйде.
Галя (грустно ). Ну, роби як знаєш, а я… я все зробила… Боже! На зорi прокинеться батюшка… Ох, Назаре, Назаре! що я наробила!
Назар. Лучче нiчого не можна було зробить.
Галя. Тато мене проклене.
Назар. Себе нехай проклинає… Ти змерзла, моя кришечко? Вiзьми мою кирею. (Снимает плащ и расстилает по снегу .) Спочинь, моє серденько; поклади свої нiженьки у мою шапку. (Галя садится на плащ. Назар вкладывает ее ноги в свою шапку .) Отак теплiш (целует ее ), теплiш, моє серденятко.
Галя. О, мiй голубчику, мiй сокiл ясний! Як менi тепло, як менi весело!.. Тiльки я боюсь: батюшка мiй такий сердитий.
Назар. Не бiйсь, моя пташечко, нiчого, поки я з тобою. Не бiйсь, тiльки люби мене. Я подумав тодi… коли…
Галя. Коли? Що подумав? Може, недобре?
Назар. Не то що недобре, та не тепер згадувать об чiм‑небудь недобрiм, коли на серцi така радiсть. А завтра… що завтра зо мною буде? Я вмру, мене задушить моє щастя, моя доля. (Кладет ей на колени свою голову. Галя перебирает его волосы. Назар, подняв голову, с нежностию смотрит ей в очи .) О, мої очi, мої карi! Поглядiть на мене, мої зорi яснi! (Немного помолчав .) Серце моє, ти не казала батькові, що пiдеш замiж за полковника? Не казала?
Галя. Оп’ять! Який же ти справдi!.. Я заплáчу. Адже ж вiн нiчого менi не говорив о полковниковi, так як же б я йому сказала?
Назар. Бiдненька! Вiн продавав тебе, а ти нiчого й не знала. Прости його. Нехай Бог милосердний на тiм свiтi за се його осудить i покарає.
Галя. Я молитимусь за його грiхи. Може, Бог йому простить.
Назар. Молись за кого хочеш, тiльки не розлюби мене, моя галочко… Я вмру тодi.
Галя. Який ти чудний! Ти думаєш, що я тiльки так тебе люблю. Нi, Назаре, я не люблю, я й сама не знаю, що роблю… Як би тобi розказать? Аж страшно! Знаєш що? Коли я дивлюсь на тебе, так менi здається, що ти – так се я, а що я – так се ти. Так чудно; не знаю, од чого воно се так. Коли зостанусь одна на самотi, то все про тебе думаю, думаю, i менi приставиться, що ти в Чигиринi перед гетьманськими хоромами на вороному конi гарцюєш, а усi гетьманшi, полковницi нi на кого бiльш i не дивляться, опрiч на тебе… У мене в очах так i потемнiє… Я заплачу, заплачу, так важко на серцi стане. Од чого воно так, Назаре? Ти не знаєш?
Назар. Знаю, моє серденько, знаю! Як любо, як менi ти говориш! Промов ще раз, обiйми мене. (Обнимаются, целуются .) Ще, ще один, останнiй раз. (В изнеможении кладет ей голову на колени .)
Галя. Як менi весело з тобою! Чи воно усе так буде весело? Скажи менi, Назаре.
Назар (не поднимая голови ). Увесь вiк!
Галя. Куди ж ми поїдемо?
Назар. У рай.
Галя. Я се знаю; та де ж вiн?
Назар (подняв голову ). Не питай мене тепер; я нiчого не знаю. Ми поїдемо туди, де нема i не буде нi полковника, нi батька твого, де тiльки одна воля, одна воля та щастя. О, як ми будемо гарно жити! Збудую тобi хату свiтлу, свiтлу та високу, розмалюю її усякими красками – i чорними, i блакитними, i зеленими, усякими, усякими, наряджу тебе у шовк та в золото, посаджу тебе на золотiм крiслi, мов кралю, i довго, довго, поки вмру, все любуватимусь тобою. Та чи вмру ж я коли‑небудь? Нi, я нiколи не вмру! Коли ти будеш зо мною, то смерть не посмiє i в хату нашу заглянуть.
Галя (грустно ). Ох, нi, Назаре, не кажи так! Менi страшно стало, i серце так защемiло, так заболiло, неначе чує недобру годину або яке горе.
Назар. Яке горе? Де воно? Для нас нема його на цiлiм свiтi.
Галя. Не знаю, Назаре, тiльки менi щось на серцi так важко, так гiрко… Я все думала про батюшку.
Назар. Нащо ж ти об йому думаєш? Не думай, i весело буде. Знаєш, як приїдемо ми у Кодак… Се запорозький город… От як приїдемо, мерщiй у церкву, повiнчаємось; тодi i сам гетьман нас не розлучить, i будемо довго, довго там весело жити. Ти будеш пiснi спiвати i танцювать, а я буду грать на бандурi i розказувать тобi про славнi дiла козацькi, про Саву Чалого , про Свiрговського , про всiх, про всiх жвавих козакiв наших. Далi менi вигодуєш сина, молодця чорнобривого, пошлемо його в Сiч; там поставлю його перед козацькою громадою i скажу: «Любуйтеся, дивiтеся: се мiй син. Менi його вигодувала, викохала моя Галя, такого молодця!» Що, весело?
Галя. Весело, мiй Назаре, мiй миленький, а серце все‑таки болить. Менi здається, що тато вже прокинувсь i мене шукає.
Назар. Бог зна об чiм думаєш ти! Ось зараз будуть конi, i вони нас не найдуть, хоть нехай усю землю перевернуть. Не журись же, моя ластiвко!
Галя. Знаєш що? Ходiм додому, розбудимо його, станем перед їм на колiна… Вiн нас простить: вiн мене любить.
Назар. Хiба ж я його не просив, хiба ж не ставав перед ним на колiна! Адже ти бачила?
Галя. Бачила, ти просив… Назаре, вiн мiй батько.
Назар. Лучче б не знать такого батька.
Галя. Ти сердишся, Назаре! Не сердься, мiй милий, мiй чорнобривий. Подивись, я весела, я не жалкую, що покинула… Поцiлуй же мене, мiй соколе ясний, орле мiй сизокрилий. (Обнимаются и целуются .)
Назар. О, моя радiсть, мiй сон чарiвний! Не журись, серденько. Скоро ми полетимо так, що не дожене нас i вiтер. А нiч‑то, нiч! Неначе празникує наше щастя. Тиха, свiтла, як твої яснi очi. Ти не боїшся? Побудь тут одна. Я пiду подивлюсь на дорогу.
Галя. Нi, не боюсь.
Назар. Чого ж ти знов зажурилась?
Галя. Так, нiчого. Я згадала покiйницю няньку. Вона менi розказувала, що в сiй корчмi давно який‑то запорозький старшина ночував, а на другий день найшли його в Тясминi; i що тут Богдан зустрiчав сина свого Тимофiя , як козаки везли його з Молдавiї, покритого червоною китайкою; i що тут запорожцi вирiзали жидiв. З тiєї години нiхто в їй не жив: усе нiччю ходять мертвi жиди… Ух, як страшно тут!
Назар. Тобi твоя нянька Бог зна чого наговорила.
Галя. Вона божилась, що правда. Не ходи, лучче останься зо мною, або ходiм обоє. Менi важко i на минуточку розрiзниться з тобою.
Назар. Я не пiду… Ти не змерзла?
Галя. Нi, твоя шапка така тепла. (Снимает шапку с ног и целует .) О, моя мила шапка! Надiнь її: i ти замерз.
Назар. Надiнь ти. Я подивлюсь на тебе, яка ти в козацькiй шапцi. (Она надевает шапку. Назар любуется .) Чудо! Чорнi уси, шаблю дамаську, пiстоль за пояс – i козак хоч куди. (Целует ее .) Козаче мiй чорнобривий!
Галя (надевает ему шапку ). Отак краще! Постiй, я пришпилю стьожку. Знаєш, як на весiллi бува у молодого?
Назар. Се ти ще й завтра зробиш…
Галя. Ох, стривай! Я й забула. Адже я таки взяла з собою i хустку, що для тебе вишивала. (Вынимает из ‑за пазухи белый, шитий красним шелком платок и подает Назару .) Що, хороший? Я сама вишивала i грошi на шовк сама заробляла.
Назар. Спасибi, серце моє.
Галя. Чи не заспiвать оце пiсню про хусточку, що я в Чигринi у дядини чула?
Назар. Коли весела, заспiвай.
Галя. Нi, не весела, та менi сидiть уже остигло. Слухай же. (Выходит на край сцены .)
Назар стоит задумавшись. 
Галя. Чого ж ти зажурився? То не треба було б i спiвать…
Назар. Нiчого, серце моє. Возьми свою хустку. (Подає їй хустку .) Завтра знову подаруєш.
Галя. Нащо вона менi? Розiрви, коли вона тобi нелюба; я другу вишию. (Печально .) Тiльки не знаю, коли. (Плаче, помовчавши .)
Назар. Не плач, моє серце. Дивись, я не журюся.
Галя. Не журишся? А чого ж ти плакав? Ти щось знаєш, та не хочеш сказать. Скажи ж, мiй голубе, мiй орле сизокрилий, скажи, моє серце!
Назар. Знаю, знаю, моя голубко, що я найщасливiший на свiтi.
Галя. Ба я щасливiша за тебе Нiколи ж не буду спiвать про хустку; цур їй!
Назар. Я тебе вивчу другу, веселу‑веселу та хорошу.
Дивляться одно на другого i цiлуються. Хома i Стеха крадуться iз‑за стіни. 
Хома. Сюди! Ось де вони! Сюди!
Галя. Батько!.. Пропала я!
Стеха (пробiгає коло їх ). Полковниця! Полковниця!
Назар мовчки бере лiвою рукою Галю, а правою виймає шаблю. Хома торопко веде на його челядь. Стеха ховається. 
Хома (скаженiє ). Цiлуйтеся, цiлуйтеся, голуб’ята! (До челядi. ) Киями його, собаку! Чого ж стали? Берiть, рвiть його!
Челядь торопiє. 
Назар. Хто хоче в домовину, виступай на мене. (До Хоми .) Ти чого хочеш?
Хома. Смертi твоєї, злодiю!
Назар. Нащо ж ти собаками цькуєш? Возьми сам, коли хочеш.
Хома. Я рук паскудить не хочу. Берiть його! О, пес поганий! Я розiрву тебе!
Б’ються на шаблях. 
Галя (пада мiж ними на колiна ). Тату, тату! Убий, убий мене! Винна я; я прогнiвила тебе… Убий же мене, таточку, та не бери з собою!
Хома. Цить, кошеня крадене!
Назар (Хомi ). Цить, сатано люта!
Хома. Дочку оддай!
Галя. Не оддавай, не оддавай! Я утоплюся!
Хома. Топись, гадино, поки не розтоптав я тебе!
Галя. Топчи, души мене: я твоя дитина!
Хома (до челядi ). Берiть його! Я вас перевiшаю! Я вас золотом окую!
Челядь поривається до Назара. 
Галя. Одурить! Одурить!
Хома. Не одурю! Не скавучи, зiнське щеня!
Напада на Галю. Назар заступа її. Челядь напада на Назара ззаду i крутить йому руки. 
Хома. Ха‑ха‑ха! Вовче, вовче! Чому ж ти не рвеш нас?
Назар. Цить, жабо погана!
Галя (перед Хомою на колiнах ). Тату, тату, кате мiй! Я розiрву тебе, – я день i нiч плакатимусь на тебе! Танцювать, плакать буду! Чого забажаєте, все робитиму – не вбивай його. Я за полковника пiду…
Назар. Галю!
Галя. Нi, нi… (Зомлiла, пада є.)
Хома (до челядi ). Чого ж ви дивитесь? Нехай здиха собака, а ви тимчасом шкуру знiмiть.
Челядинець замахнувся києм на Назара. 
Хома. Стривай! Ми не татари. За що його убивать? Чи єсть у кого вiрьовки, пояс або налигач, – що‑небудь, скрутить йому руки й ноги?
Челядь крутить поясами Назара. 
Стеха (падає коло Галi зомлiлої ). Ох, моя пташечко, моя лебiдочко! Чи я ж знала, що так станеться? Прокинься, моя зозулечко, моя ластiвочко!
Хома. Отак добре! Тепер зав’яжiть йому рот. От, до ладу; у його, здається, ще й хустка у руцi. Чи не весiльна? Добре, здалась‑таки на що‑небудь.
Зав’язують хусткою рот. 
Хома. Не туго, щоб стогнав. Мороз хоть i лютий, та, може, видержить. А вже як вовча тiчка нападе… а вовки здалека поживу чують… от буде снiдання, начисто гетьманське! Тепер положiть його на бiлу перину – нехай проспиться та подума, з ким жартує.
Челядь кладе Назара на снiг. 
Хома (на Галю ). А ця учадiла… Возьмiть її додому… Прочумається.
Челядь бере на руки Галю i несе з собою. 
Стеха (бере Хому за руку i веде його за Галею ). А що? Скажеш, що не люблю тебе?
Хома. Спасибi, спасибi. (До Назара .) Оставайсь здоров, приятелю! Не згадуй лихом. Нехай тобi присняться рушники.
Хома з Стехою шепчуться i пропадають. Назар тихо стогне. Незабаром чути за сценою гомiн. 
Голос Хоми здалека. Киньте її! В’яжiть його!
Гнат (за сценою ). Я тебе зв’яжу, недовiрку проклятий!
Незабаром вибiгає Галя i кидається на Назара. 
Галя. Орле мiй, серце моє! (Розв’язує хустку .)
Назар. Душно менi, душно!
Гнат (веде за груди Хому ). Останнiй раз говорю: оддаси Галю за Назара чи нi?
Хома. Нi!
Гнат. Здихай же, собако скажена! (Замiривсь шаблею .)
Хома. Стривай. Ти знаєш наш закон козацький, то…
Гнат. Що мене живого поховають з твоїм падлом? Знаю. (До челядi. ) Копайте яму. (Цiлить пiстолем .)
Хома. В’яжiть його!
Тимчасом Галя розв’язує руки у Назара. 
Назар. О, доле моя! Серце моє!
Гнат. Копайте яму! (До Хоми, прицiлившись .) Лукавий чоловiче, за що без сповiдi ти себе губиш i мене з собою? Прощайсь з бiлим свiтом, молись Богу. (До Назара .) Назаре, брате мiй, друже мiй! Поховай мене. Прощай! А ми…
Назар. Стривай!
Галя (до Гната ). Стривай!
Назар. Пусти його, не варт вiн того. Не напасти душi своєї. (До Хоми .) Iди, лукавий чоловiче, iди, куди знаєш. Не помiг тобi Бог занапастить мене; а я чужої кровi не бажаю. Iди собi!
Хома (пада перед Назаром ). Назаре! сину! батько рiдний! Зарiж мене, замуч мене, на конях розiрви, та не прощай! (Падає до нiг і плаче .) О, я лукавий, лукавий! О, я грiшний, проклятий!.. Дочко, доле моя! серце моє! Проси його, нехай уб’є, нехай я свiта не паскуджу! (Знову плаче .) Боже мiй, Боже мiй!
Назар (пiдводить його ). Устань, молися Богу, грiшний. Коли прощають люди, то Бог милостивiший за нас.
Хома (вставши, утирає сльози ). О сльози, сльози! Чом ви перше не лилися? Назаре, я чернець… спокутую в рясi мої беззаконiя! Бери моє добро, бери мою Галю, бери все моє! Галю! Назаре! Обнiмiться, поцiлуйтеся, дiточки мої. Я хоч i грiшний, а все‑таки батько. (Назар i Галя обнiмаються .) Боже вас благослови!

Михайло Старицький
За двома зайцями

Комедія із міщанського побиту. З співами і танцями в 4‑х діях

Дійові люди:

Прокіп Свиридович Сірко – міщанин, має крамницю.
Явдокія Пилипівна – його жінка.
Проня – дочка їх.
Секлита Пилипівна Лимариха – сестра Сірчисі, перекупка.
Галя – її дочка.
Свирид Петрович Голохвостий – промотаний цилюрник.
Настя, Наталка – подруги Пронині, манірні.
Xимка – наймичка у Сірків.
Пидора – поденщиця у Лимарихи.
Степан Глейтюк – був наймитом у Лимарихи, тепер слюсар.
Марта – бублейниця
Устя – черевичниця
Меронія – живе при монастирі, гості у Лимарихи.
Два баси.
Йоська – жид.
Квартальний, катеринщик, міщане і люд.

Дiя перша

Глибокий яр. Під горою наліво гарненький домик Сірків з садком; за ним баркан і знов якийсь садок і домик, направо – гора, баркан, а далі яр. На дальній горі видко Київ. Вечір. 

Вихід І

Прокіп Свиридович і Явдокія Пилипівна. Сидять на лавці біля дому. 
Явдокія Пилипівна. Бач, як сьогодні вечірню зарання одправили, ще й сонечко не зайшло! А то тим, що новий дячок гарно вичитує.
Прокіп Свиридович. Чим же гарно?
Явдокія Пилипівна. Як чим? Голосно: словами, мов горохом, сипле.
Прокіп Свиридович. Так, так! Як пустить язика, то він у його, як млинове колесо, тільки бр‑р‑р!.. І меле разом, і шеретує…
Явдокія Пилипівна. А твій старий мне, мне той язик, як баба вовну…
Прокіп Свиридович. Прирівняй ще цього штокала до старого дячка! Той таки і чита по‑стародавньому, по‑божественному, а цей…
Явдокія Пилипівна. Заступається за свого шкарбуна тим, мабуть, що табакою поштує.
Прокіп Свиридович. Так що ж, що поштує!
Явдокія Пилипівна. А то, що і в церкві заживаєш табаку, мов маненький…
Прокіп Свиридович. Лопочи, лопочи; а ти заступаєшся за нового тим, що молодший.
Явдокія Пилипівна. Вигадай ще що!
Прокіп Свиридович. Та й вигадаю!
Явдокія Пилипівна. От уже не люблю, як ти почнеш вигадувати та дратувати! (Одвернулась .)
Прокіп Свиридович. Ну, ну! Не сердься, моя старесенька, то я пожартував!
Стара мовчить надуто. 
Не сердься‑бо, моя сивесенька!
Явдокія Пилипівна. Та годі вже!
Прокіп Свиридович. Чого годі? Хвалити Бога, прожили вік у добрій згоді та лагоді, діждалися й свого ясного вечора… Да не зайдет сонце во гніві вашім…
Явдокія Пилипівна. Та я вже на тебе не сердюся! Тільки не вередуй.
Прокіп Свиридович. Ні, ні, не буду. А нам таки справді нарікати ні на що: вік пройшов, лиха не зазнали, хоча й були хмарки, та господь хранив од тучі. Єсть на старість і шматок хліба, і закуток.
Явдокія Пилипівна. А працювали ж зате як, рук не складаючи!
Прокіп Свиридович. То що ж! Хто дбає, той і має! Неперестанно трудітеся, да не увійдете в напасть! Аби чужого хліба не заїдали та з чужої кривавиці не користувалися!
Явдокія Пилипівна. Здається, уже на нас, голубе, нікому й скаржитись!
Прокіп Свиридович. А хто зна? Може, й нам перепала марно чужа копійка!
Явдокія Пилипівна. Як же гендлювати  без того? То вже нехай Бог проща! Нам же треба було дбати: дочка росла – єдиначка; треба було на посаг складати.
Прокіп Свиридович. Та так, так… А наградив‑таки нас господь дочкою – розумні!
Явдокія Пилипівна. І вже! Що розумні, так на весь Подол! Так не жалували ж на їх і грошей: у який кошт та наука увійшла – страх! Скільки отій мадамі до пенціона переплачено!
Прокіп Свиридович. А за який час? Довго там побула?
Явдокія Пилипівна. Мало хіба? Аж три місяці! Ти б уже хотів свою рідну дитину запакувати у науку – на муку, аж до загину!
Прокіп Свиридович. Я не про теє: мені ті пенціони і не до смаку, а коли гроші за рік заплачено, то треба було б принаймні за їх одсидіти!
Явдокія Пилипівна. Грошей шкода було, а дитини то ні, що за три місяці змарніла та знівечилась, хоч живою в труну клади! Там уже мало того, що науками вимучили, вимордували, та ще й голодом морили! Дитина не видержала й утекла!
Прокіп Свиридович. То нічого: одпаслися ж дома; одно тільки не гаразд…
Явдокія Пилипівна. Що там? Уже знов почав вередувати?
Прокіп Свиридович. Та я й мовчатиму, а тільки той пенціон…
Явдокія Пилипівна. Що пенціон?
Прокіп Свиридович. От тут у мене сидить! (Показує на потилицю .)
Явдокія Пилипівна. Ти знову?
Прокіп Свиридович (зітхнув ). Та й мовчу ж!
Чути знавдалі гуртову пісню: 

Не щебечи, соловейко,
На зорі раненько,
Не щебечи, манюсенький,
Під вікном близенько!
Не щебечи, манюсенький,
Під вікном близенько!

Явдокія Пилипівна. А славно співають! Я страх люблю хлоп’ячі співи!
Прокіп Свиридович. Славно, славно! Завтра неділя, а вони гукають.
Явдокія Пилипівна. А коли ж їм і погуляти, як не під свято! За будні натрудяться!
Прокіп Свиридович. Той розходились би спати, а то й самі не сплять і другим не дають… (Позіха .)
Явдокія Пилипівна. То й іди ж собі спати, хто ж боронить?
Прокіп Свиридович. Та я б уже такий, щоб і лягати, та Проні ж ждемо.
Явдокія Пилипівна. А правда, чого вони так забарились? Уже й ніч надворі; ти б пішов та знайшов їх!
Прокіп Свиридович. Де ж я їх буду шукати? Та їх і кавалер проведе.
Явдокія Пилипівна. Та проведуть… кавалерів за ними, як полови за зерном, а все‑таки страшно.
Прокіп Свиридович. Не бійся – не маненькі. (Позіха здорово .) Ой господи помилуй мене, грішного раба свого! (Знов позіха і хрестить рота .) Чого це я так позіхаю?
Явдокія Пилипівна (позіха й собі ). Оце! Ти позіхаєш, а я за тобою.
Прокіп Свиридович (позіха знов ). Пху на тебе, сатано! Позіхнув так, що трохи рот не роздерся!
Явдокія Пилипівна. Та затуляв би рота, а то так негарно дивитись, що й…
Прокіп Свиридович. А ти думаєш, мені гарно дивитись, як ти роззявиш свою вершу?
Явдокія Пилипівна. З якого це часу з мого рота стала верша?
Прокіп Свиридович. Та хіба ж уже не пора?
Явдокія Пилипівна. Пху! пху! (Розсердившись, пішла .)
Прокіп Свиридович (почухав голову ). Розсердилась моя старенька, розгнівалась; треба піти помиритись. (Виходить теж у ворота додому .)

Вихід II

Міщане, міщанки і хор. 
Хор (за коном, але ближче ).

Твоя пісня дуже гарна,
Гарно ти співаєш:
Ти щасливий, спарувався
І гніздечко маєш.
Ти щасливий, спарувався
І гніздечко маєш.

Через кін переходить кілька пар: дівчата з хлопцями і самі дівчата; за остатніми уганя Голохвостий у циліндрі, піджаці, рукавичках. Полебезивши, одскакує до других. 
Голохвостий (до себе ). А славні тут дівчатка‑міщаночки, доложу вам: чистоє амбре! Думав, що знайду між ними ту, що коло Владимира бачив, – дак нема, а вона, здається, з цього кутка. От пипочка, що просто тільки – а‑ах та пере‑ах! Одно слово – канахветка, только смокчи! Трохи чи я даже не улюбився у єйо, чесне слово: просто з голови не йдьоть… Господи! Що ж це я? Чи не проґавив за нею главного предмета, Проні? От тобі й на! Побігти шукать. (Пішов хутко яром направо .)
Хлопці, хор (входять на передній кін ).

А я бідний, безталанний,
Без пари, без хати;
Не довелось мені в світі
Весело співати!
Не довелось мені в світі
Весело співати!

Оддалеки чути, що гурт другий співає цю ж пісню. 
1‑й бас. А в нас баси кращі… у них як побиті горшки!
2‑й бас. Або як старі циганські решета!
Усі (сміються ). А справді!
Хлопець. А який тепера хор найкращий? Чи семінарський, чи братський?
1‑й бас. Звичайно, братський.
2‑й бас. А я кажу – семінарський.
1‑й бас. Ба брешеш!
2‑й бас. Ба не брешу! В семінарському хорі сам Тарас як попре горою – го‑го‑го! Або Орест як посуне октавою – гур‑р‑р, аж гори дрижать!
1‑й бас. А в братському Кирило чого варт?
2‑й бас. Ну, що ж? Кирило, та й годі.
1‑й бас. Ет!
Степан. А хто, по‑вашому, панове, розумніший у Києві: чи семінарист, чи академіст, чи університант?
Хлопець. Голохвостий!
Степан (регоче ). Ото ушкварив!
1‑й бас. Попав пальцем у небо!
Дехто. Найшов розумного на смітнику! Ха‑ха!
Хлопець. А хто ж розумніший за його? Говорить по‑ученому, що й не второпаєш!
Степан. Чи у тебе часом не загублено якої клепки?
Хлопець. Чого ти присікався?
Степан. Дивіться, люде добрі, що по‑свинячому хрюка, то й розумніший, значить!
Другі. Чого ж, справді, сміятись? Голохвостий, таки не взяв його кат, розумний, освічений; таки паном діло, і ходить, і говорить по‑панському!
Степан. Овва! Не бачила розкошів свиня, то й саж за палаці здався!
Дехто. Та годі вам за чортзна‑що змагатись!
Степан. І то правда, пху!
Дехто. Од міщан одстав, а до панів не пристав.
Степан. Та як же! Натягне штани‑галанці, узує чоботи на рипах, та ще напне на голову капелюха, та й дметься, як шкурат на огні! Які були у батька гроші – процвиндрив, а тепер що на йому, то й при йому!
1‑й бас. А так: батько його було на базарі голив та кров пускав, баньки ставив, то й копійка водилась, а він уже, бач, і цилюрню по‑модньому…
Степан. Не знаю, чи голить других, а що себе обголив – то так!
1‑й бас. А який ласун до дівчат, як зводить усіх – біда!
2‑й бас. Та то ж через теє Степан на нього і гори верне.
Дехто. Боїться, значить, щоб не одбив дівчини.
Степан. Одбив би я йому печінки!
Другі. О! Він хваткий!
1‑й бас. А в тебе уже є коханка?
Степан. Що ти їх слухаєш? Верзуть теревені!
Дехто. Єсть, єсть…
1‑й бас. А хто?
Хлопець. Галя Лимаришина.
1‑й бас. Гарна?
Хлопець. Чудо яка!
Степан. Ти‑бо мені, гляди, і честь знай, бо язика й полатати можна!
Хлопець. Що ж я сказав? От напасть!
Другі. Цитьте! Он Голохвостий іде!

Вихід III

Ті ж і Голохвостий. 
Дехто. Здрастуйте, Свириде Петровичу, а ми вас оце згадували…
Голохвостий. А, хорошо, добре…
Степан (набік ). Шкода, що не чув!
Голохвостий (подає декому руку, а решті кланяється згорда ). Меня таки вездє споминають: значить, моя персона у шику!
Степан (набік ). Як свиня в дощ!
Голохвостий (вийма цигарницю ). Нєт лі у кого иногда сірника?
Хлопець. Ось у мене єсть. (Запалює йому .) А мені, Свириде Петровичу, можна одну взяти?
Голохвостий. На! Може, чи не угодно ще кому? Цигарка первий сорт!
Дехто. Давайте, давайте! (Закурюють .) Нічого собі!
Голохвостий. Нічого! Понімаєте ви, як свині у апальцинах! Це шик – не цигарки! Каждая стоїть п’ять копеєк; значить, примєром: затягся ти, а уже п’яти копеєк нема.
Xлопєць. От дорогі!
Степан (набік ). Бреше гладко!
Дєхто. Ви таки кидаєте силу грошей!
Голохвостий. Чаво мінє дєньог жалєть? Главноє дєло сабє удовольствіє! Можеть, у меня їх іногда перегорєло сколько тисячов, дак зато ж вийшов образованним, как первий дворанин!
Степан (тихо до других ). Такого дворанина під тина!
Другі. І правда: надів жупан та й дума, що пан.
Голохвостий. Тепьор, слєдственно, меня по всєх усюдах первим хвисоном принімають; а почому? Потому, што я умєю, как соблюсти свой тип, по‑благородньому говорить понімаю!
Степан (вголос ). А по‑собачому, добродію, часом не вмієте?
Дехто сміється. 
Голохвостий. Ще нєт! Прийдьоться хіба‑развє од вас науку получить!
Степан. Ви таки, як Бог дасть, на мою науку дочекаєтесь!
Голохвостий (згорда ). Наведіть сначала себя палітурою!
Степан. Цур дурня та масла грудку!
Другі. Та годі вам!
Голохвостий. Невєжество шмаровозне! Што з вами тут фиксатуарнічать? Єщо уберешся в мужичество!
Хлопець. Скажіть‑бо, будь ласка, хоч що‑небудь по‑хранцюзькому!
Голохвостий. Да што ви понімаєтьо?
Хлопець. А яке убрання на вас, Свириде Петровичу, – чудо! Певно, дороге!
Голохвостий. Конєшно, не копеєшне! Хвисонистої моди і загрянишного матеріалу, да і шив, можно сказать, первий магазин. От ви думаєтьо, што плаття – лиш би што, а плаття первоє дєло, потому што по платтю всякого стрічають.
Степан (до других ). А по уму виряджають!
Голохвостий (не звертаючи уваги ). От, возьмем, примєром, бруки: трубою стоять, как вилиті, чисто аглицький хвисон! А чаво‑нибудь не додай, і вже хвизиномії не імєють! Або вот жильотка, – здайоться‑кажеться, пустяк, а хитра штука: только немножко не потрап, і мода не та, уже й симпатії нєту. Я вже не говору про піньжак, потому што піньжак – ето первая хворма: как только хворми нєту, так і нікоторого шику! А от даже шляпа, на што уже шляпа, а как она, значить, при галавє, так і на типє парад!
Дехто. Добре на цьому знається! Нема що!
Хлопець. А матерія яка! Ряба, ряба та зозуляста, от би мені такого на штани!
Голохвостий. Зозуляста?! Шаталанська!
Хлопець. Що ж то значить – шарлатанська?
Голохвостий. Ет, мужва! Што з тобою разговаривать.
Хлопець. Та я так!
Дехто. Розкажіть краще що нам! Ви ж там по світах буваєте, розумних людей чуваєте…
Голохвостий. Не всьо то для простоти антересно, што для меня матеріально.
Дехто. Та все ж, може, і нам буде інтересно. Ось ходімо на гору: поспіваємо, побалакаємо, вип’ємо мокрухи‑преподобниці!
Голохвостий. Хороший бил би для меня кадрель – водити з вами кумпанію!
Дєхто. Е, ви вже дерете носа до неба!
Другі. Та киньте його, цур йому!
Степан. Не знаєте хіба прислів’я: не руш добра…
Хлопець (до Голохвостого ). Та ходім‑бо, Свириде Петровичу, не царамоньтесь!
Голохвостий. Єй‑Богу, нельдзя: тут, понімаєте, делікатна матерія… Кахвюру, значить, нужно підстерегти і спроворить… Одне слово, не вашого розуму дєло!
Хлопець. Що ж воно таке?
Голохвостий. Інтрижка.
Хлопець. Як?
Степан. Та кинь його, ходім!
Другі. А й справді! Чого з ним возжатись? Ну його к бісу! Рушай далі!
Всі пішли. 

Вихід IV

Голохвостий сам. 
Голохвостий. Дурні хахли! Ідіть здорові! Што значить проста мужва? Ніякого понятія нєту, ніякой делікатной хвантазії… так і пре! А вот у меня в галавє завсегди такий водеволь, што только мерсі, потому – образованний чоловєк! Да што, впрочем, про них?… Годі, довольно! От як би Проні не пропустить! Шукаю: нігде нєту; чи не пройшла развє? Дак кудою ж пройтить їй, когда ми калавурим? Удивительне діло! Нужно подождати. Треба сьогодня на нейо рішительно налягти. Здається, я єй пондравился… Ну, да кому я не пондравлюсь? А вот, штоби Проні не випустить з рук, то необходимо. Багата: який дом, сад! А лавка, а дєнєг по скринях! Старого Сірка як струсну, то так і посипляться карбованці! Одна надія на її придане, бо іначе не можу поправити своїх ділов: такий скрут, хоч вішайся. Довгів стільки, як блох у курнику! З дому вийти удень страшно, щоб який жидюга не піймав, ей‑Богу, правда. Тут особенно Йоська єсть; дак таке уїдливе, кляте, што ніяким хвисоном його не обійдеш. Де здибав, то й давай гроші, то й давай! Ну, де ж я тобі візьму, коли немає! А він, дурний, одно: давай, та й годі, вертай, що брав! Ну, што он? Какоє понятіе імієт? Сказано, жид! А ти тікай, бо посадить – чиста напасть! Так і ховаюсь, і кручусь як муха в окропі: там у цилюрні уже посадив замість себе гарсона, та що з того? Цилюрня таки лопне! От як, дасть Бог, на Проні женюсь, себто на її добрі та на її грошах, тоді я бритви через голову у Дніпро позакидаю, а заживу купцем первой гільдії, зав’ю такі моди алад’ябель! Тільки ж Проня й погана, як жаба… Та якби запустить пазури у її скриню, то ми при боці заведемо таке монпасьє, що тільки пальці облизуй! От би, приміром, ту дівчину, що коло Владимира ганяв! А‑ах!

Вихід V

Голохвостий, Проня, Настя і Наталка. 
Голохвостий (зуздрівши ). А ось і вони з кумпанією. Ну, Голохвостий, держись!
Проня, Настя і Наталка мляво ідуть і прощаються з якимсь кавалером. 
Голохвостий. Як би ето підойти похвисоніще, щоб так зразу шиком і пройняти? (Пробує кланятись .) Ні, не так… (Обсмикує одежу на собі. )
Проня (наближається; за нею подруги ). Голохвастов, здається?
Голохвостий (підліта ). Бонджур! Моє серце розпалилося, мов щипсі, поки я дожидав мамзелю!
Проня (манірно ). Мерси, мусью! (До подруг .) Таки дожидався: я нарочито проманіжила.
Голохвостий. Рекомендуйте мене, пожалуста, баришням! Хоч я і не знаю їх, но надєюсь, што ви не будете водить компанію лиш би з ким!
Проня. Разумєеться. Єто маї близькі приятельки і сасіди.
Голохвостий. Рикомендуюсь вам: Свирид Петрович Галахвастов.
Настя. Мені здається, що ми десь стрічались.
Голохвостий. Нічаво нєту вдивительного – міня знаєт увесь Київ чисто.
Наталка. Невже?
Голохвостий. Рішительно. Міня везде принімают как сваво, значить, без хвисона!
Проня. Там, верно, красавиць найшли порядошно.
Голохвостий. Што мне краса? Натирально, перве дело ум і обхождєніє: делікатні хранцюзькі маньори, штоб вийшов шик!
Проня. Разумєеться, не мужицькі: фе! Мове жар!
Наталка (до Насті ). Який він гарний!
Настя. Нічого собі; тільки штукований!
Наталка. А я вас сьогодні десь бачила.
Голохвостий. Я чоловік не очень дуже посидящий: люблю у праходку з образованними людьми ходить. Ноги чоловіку, видите, для того й дадені, штоб бити ними землю; потому вони і ростуть не з голови…
Наталка (до Насті ). Який він розумний та гострий як бритва!
Проня (до подруг ). А я ж вам не казала, що первий кавáлер!
Голохвостий. Не вгодно лі, баришні, покурить папироски?
Наталка. Што ви, я не куру!
Настя. І я ні; та чи пристало ж баришням?
Голохвостий. Перва мода!
Проня. А ви не знаєтьо? Дайте мінє! (Закурює і закашлюється .)
Голохвостий. Может, крепкі? Я, якшто дозволите, Проню Прокоповно, принесу вам натиральних дамських.
Проня. Мерси! То я ковтнула какось диму…
Наталка і Настя. Та киньте папироску, а то ще закашляєтесь.
Проня. Пусте! Я ще в пенціонє курила…
Голохвостий. Чим же мінє баришень прекрасних поштувати? Позвольте канахветок! (Вийма з кишені у піджаці. )
Настя (до Наталки ). Ач, який ввічливий!
Наталка. Настоящий хрант.
Беруть конфетки. 
Проня (бере манірно одну ). Мінє так солодке обридло! Кожинного дня у нас вдома ласощов етих разних, хоч свиней годуй! Я ще больше люблю пальцини, нанаси…
Голохвостий. Сю минуту видно у вас, Проню Прокоповно, не простий, а образованний вкус!
Настя (до Наталки ). Куди пак! Дома пироги з маком та вареники з урдою  трощить, а тут – пальцини.
Наталка. Це на нас критика.
Голохвостий. Только дозвольте, Проню Прокоповно, то я вам етой всякой всячини цєлий воз притарабаню! Меня, знаєте, на Хрещатику, дак еті все купці делікатними матеріями – просто на руках носють. Бо я їм усєм дєнєг позичаю, і там перед началством звєсно – што, потому у меня будошник у струне! Дак уже все вони нападом: бери скольки хочеш, значить, етой погані – пальцин, кавунов, разних монпасье, мигдалу… Я вже просто одпрошуюсь, – што куда мінє ето переєсти все, потому луснуть, пардон, треснуть – як раз плюнуть, так нєт‑таки – бери та бери! Как учеплються, то й береш, да й роздаєш уже усяким там разним, потому што пущай хоть на смєтник не викідають… Дак я вам цєлий воз…
Проня (ображено ). Того, што на смєтник викидають?
Голохвостий. Што ви, Проню Прокоповно? І у думцє не било! Як же, штоб я такой мамзелі – і непоштительство… Ну й гострі ж ви! Язика з вами, представте собі, нужно держать, як у часте, на замку!
Проня. Ви так і понімайте!
Голохвостий. Ах, ах! Да я з своєй сторони при полном акорде, лиш би з вашей сторони не було нікакого мнєнія.
Проня. Другим, можеть, необразованним што вгодно з губи плюнь, бо понятія нікоторого не імєють; а я в пенціонє все науки проізошла.
Голохвостий. Пардон, єй‑Богу, пардон! Потому у міня з язика, как з колеса в млине, так што‑небудь і ляпне!
Настя (до Наталки ). Ходім додому, бо ця витрішкувата чапля почала з своїм пенціоном, як дурень з торбою…
Наталка (до Насті ). Це вона нам вибива очі!
Настя. Приндя чортова! (До Проні. ) Добраніч вам!
Наталка. Ходім уже!
Голохвостий. Што ж, баришні, так сейчас домой? Хадьомте у праходку: при мєсяце такой шик!
Настя. Ні, спасибі вам, ходіть здорові самі вже!
Наталка (до Проні ). Прощайте, нам не затиняйте, а ми вам не мішаємо!
Проня. Не задавайтесь на крупу, бо в решеті дірка!
Наталка. Нічого, ваш кавалер позбирає… докласти вам воза!
Пішли .

Вихід VI

Проня й Голохвостий. 
Проня (вслід ). А дулі не скушаєте? Ач, копилять як губи! З меня только хворму беруть, а од них усєх гнилицями так і тхньоть!
Голохвостий. Ну й ловко ж ви їх одбрили! Ех, Проню Прокоповно, розумні ви, – без мила голите.
Проня. Якби мінє модніща публика, то я б себя показала! А то з кєм тут зайтись – необразованність одна! От только з вами і маєш приятность!
Голохвостий. Натирально, куди їм усєм до вас? Всьо равно, што, примєром взять, – Мусатов і хранцюзька помада.
Проня. Мерси.
Голохвостий. А в тіятрі любите?
Проня. Знаєте, акробати занятніщі мінє: такії красиві мущини. Я було как пойду, то так стрівожусь за них, што цєлу ноч не сплю!
Голохвостий. Так ви б у таком разе гулять виходили, то я б мог хоч цєлую ноч трудиться проходкою!
Проня. Ноччю? Што ви? Страшно, штоб, бува, какой оказії не вийшло… ви мущина, а я баришня. Вот удньом так я люблю гулять у царському саду з книжкою безпременно, бо так приятно під дубом романа читати.
Голохвостий. А ви які читали?
Проня. «Єруслана Назаровича», «Кровавую звєзду», «Чорний гроб»…
Голохвостий. Да, ето занятні, но я вам рикомендую адин раман… вот раман, так раман… «Битва руських з кабардинцями» – а‑ах! Або – «Матильда – чилі хранцюзька гризетка», або теж «Безневинна дівиця, чилі любов ухитриться». Антіресні, доложу вам! Не видержиш дочитати!
Проня. Ах, я такії люблю ужасть как: штоб про таку любов писалось, штоб як смола кипєла!
Голохвостий. Да, штоб аж волос смалила!
Проня. Ах, ето ужасно жорстоко…
Голохвостий. Так только здайоться‑кажеться, а потом дуже прекрасно. От тольки, Проню Прокоповно, про любов би лучче самим рамана завить.
Проня. Конечно, занятніще, єжелі особливо кавалер душка…
Голохвостий (кашлянув ). Проню Прокоповно! Дозвольте спросить, какоє такоє ви обо мне понятіє держите?
Проня (манірно ). Што ж ето ви допитуєтесь? Мінє соромно… Я баришня. (Набік .) Ага! Дочекалась‑таки!
Голохвостий. Што ж, што баришня, ето нічаво, ето чистиє пустяки!
Проня. Я і понятія у цім нікоторого не імію…
Голохвостий. Єй‑Богу, не безпокойтесь!
Проня. Ви мінє такого жару укидаєте, што я просто шарєю… Хіба не знаєте, як безневинній дівиці стидно…
Голохвостий. Коли без етого никак нельзя обойтиться: все равно прийдьоться…
Проня. Ах, не говоріть мінє про любов… І я до вас ужасть как… Только, будь ласка, не говоріть, пожалуста, про любов, потому ето шкандаль…
Голохвостий. Што ви? Я, значить, прошу вашу руку і серце.
Проня. Мерси! Только тут ноччю… при мєсяцє… так мінє моторошно цеє слухать, аж сердце тьопається… Ви завтра приходьте до нас предложеніє дєлать…
Голохвостий (цілує руку ). Я только боюсь родителів ваших, а то б давно зайшол…
Проня. Єжелі што я согласна, то вже небезпременно…
Голохвостий. Ви мінє как води цілющої на рани злили, моя зозулечко. (Цілує. )
Проня. Ах, не можу! Тікать нужно! Приходьте ж завтра безпременно; я вас адрикамендую, а ви і предложеніє зробите…
Голохвостий. Прийду, прийду, моя канахветочко!
Проня. Душка! (Цілує хутко Голохвостого і біжить до хвіртки .) Ламур! (Вибіга .)

Вихід VII

Голохвостий сам. 
Голохвостий. Бон‑бон! (Підскакує. ) Трам‑тара‑ра, ура! Наша взяла! Поздравляєм вас, Свириде Петровичу! Виграли справу! Проня, значить, тут. (Показує кулак .) Старі, правда, не спротивляться, потому потурають дочке у всьом. Тільки ж і гидка! Ой гидка! Да ще лізе цілуватись! Надо будєть купить доброго мила, штоб замивать після неї губи… Але зате ж все моє! От уджиґну! Годі вам, Свириде Петровичу, тепер зайцем бути, – буде, доволно! Можно будєть і самому зайців ловити, а особливо куріп’яточок… хр‑р‑р… Хап – і єсть! Хап – і єсть!

Вихід VIII

Голохвостий і Галя. 
Галя (іде з кошиком, придивляється ). От як ми опізнилися на старім городі з мамою, уже й розійшлися всі на нашім кутку… Ні, он хтось стоїть, чи не Степан? (Зближається, щоб трохи роздивитись .)
Голохвостий (зуздрівши ). А, на ловця й звір біжить. (Підліта .) Ціп‑ціп, куріпочко!
Галя. Ой, це чужий хтось! (Хоче тікати, але Голохвостий заступа дорогу .)
Голохвостий (придивившись ). Господи! Це ж та сама красунечка, що я коло Владимира бачив! От ціпонька! (До неї. ) Не тремтіть‑бо: чого лякатись, моя зозулечко, – хіба з’їм?
Галя. От, єй‑Богу, коли не пустите, то калавур закричу і будошника покличу.
Голохвостий. Вигадайте! Тольки крикніть, то я такого наговорю, што зараз і в часть вас посадять.
Галя. За що? Що ви ґвалтуєте серед ночі, то я маю сидіти?
Голохвостий. Слухайте, серденько, не лементуйте, бо я тольки поговорить хотів з вами, моя зірочко красна. Як повидів я вас коло Владимира, то з тієї ночі і пропадаю, – просто вхопили моє серце щипцями, гвоздком у голові сидите, хоч і бритви не бери в руки!
Галя. А справді, це той самий… Бачите: ганяли, ганяли там, та й тут переступаєте дорогу; сорому нема, а ще панич!
Голохвостий. Да коли улюбльон, да так улюбльон, що хоч візьміть в руки піштолєта і простреліть тут грудь мою!
Галя. Так і повірили! Шукайте собі панночок!
Голохвостий. Дави луччі за самих найкращих панночок; ви просто така ціпонька, що аж слина котиться, – вірте!
Галя. Хороша пороша, та не для вас!
Голохвостий (розпалюючись ). Чого ж так – не для мене? Яка ти строга, нелюб’язна! Да у мене, голубочко моя, всякого добра – паровицями , да я озолочу тебе, брильянтами обсиплю на весь Київ…
Галя. Обсипайте кого іншого, а мені вашого золота не треба.
Голохвостий. Да хіба я разві поганий? Придивись, пожалуста, первий хвисон…
Галя. Та що – що гарні!
Голохвостий (бере її за руки ). Серденько, пуколько моя! Улюбись у мене, бо, єй‑Богу, застрелюсь отут зараз перед тобою, щоб тобі напасть зробить!
Галя. Ой, що ви кажете?
Голохвостий. Потому хоч ножницями перетни моє серце, то там тільки одна любов стримить…
Галя. Пустіть же, якщо любите, бо, боронь Боже, хто здиба, то буде лихо…
Голохвостий. Ніхто не здиба! Куріпочко моя! (Обніма .)
Галя. Пустіть‑бо! Так не годиться! Бач який! Пустіть, бо кричатиму!
Голохвостий (притиска ще більше ). У‑ух! Пропав я! Пожар!

Вихід IX

Ті ж і Секлита. 
Секлита (зуздрівши ). А то що, Галька? З паничем? Ой лихо моє! Ой нещастя моє! Добігалась, каторжна! От і устерегла! Ах ти подла! (Підскакує до Галі. )
Голохвостий оторопів. 
Галя (плачучи ). Мамо! Начепився, хто його зна хто й звідки, та й ґвалтує, як розбишака…
Секлита. Як! Хто його знає? А ти не знаєш – свята та божа! Ах, обманщиця чортова, матері хочеш очі одвести? Так і повірили!
Тим часом Голохвостий, оправившись, хоче тікати. Секлита його за поли. 
А ти, паничу, куди? Навтікача? Ні, з моїх рук так не вийдеш! Я за свою дочку тобі очі видеру з лоба!
Голохвостий (замішавшись ). Хіба це ваша дочка?
Секлита. А то ж чия?
Голохвостий. На вас анітрішечки не похожа, у неї голосок, як соловейко в лузі, а ви як з бочки гуркаєте!
Секлита. Ах ти, харцизнику! Ти ще сміятись здумав? Наробив бешкету та й зуби скалить!
Голохвостий. Та не зіпайте так, бо всіх кожум’яцьких собак збентежите!
Галя. Мамо, голубочко, киньте його! Не робіть слави! Єй‑Богу, начепився вперве!
Секлета. Заступаєшся! Геть мені зараз додому! Ще на губах молоко не обсохло, а вона уже з хлопцем обнімається. Я тобі дома обірву оті патлі, сибірна!
Галя (плаче ). За віщо ви, мамо? Хіба я винна?
Голохвостий (набік ). Як би його вирватись від цієї відьми? От влопався!
Секлита (до Галі ). Іди звідси! Не слинь мені! Дома побалакаємо!
Галя відходить плачучи. 

Вихід X

Секлита і Голохвостий. 
Голохвостий кинувся було тікати, але Секлита не випустила піджака, так що він аж злетів з одного рукава. Секлита тоді вхопила обома руками за жилетку. 
Секлита. А куди, каторжний? Щоб ще такого шелихвоста не вдержати, та не була б я Секлита Лимариха!
Голохвостий. Що ви? Чи при своїм умі? Не робіть, пожалуста, шкандалю! (Все позира на дім Сірків. ) Я вам заплачу, я багатий…
Секлита (ще дужче ). А щоб ти не діждав, щоб я за дочку гроші брала? Щоб я рідну дитину продавала? Не діждеш! Не втечеш! Не пущу! У мене одна дитина, як одно сонце у небі! Нащо ти зводиш її з ума?!
Голохвостий (набік ). От репетує бісова баба; розбудить усю вулицю! (До неї. ) Та я, єй‑Богу, не чіпав вашої дочки – тільки побалакав.
Секлита. Брешеш, нащадку іродів! Сама бачила, як обнімались! Знаю я вас, паничів! Знаю, як ви обдурюєте та з ума зводите дівчат!
Голохвостий. Та щоб я луснув, коли зводив!
Секлита. Докажи, докажи! Я не повірю твоєму слову: твої слова гнилі, як яблука! Ти харциза, волоцюга!
Голохвостий. Та що ж ви лаєтесь? Я не перекупка: обманювати не буду! Од вас не можна ні одпроситись, ні одмолитись!
Секлита. Ти думаєш, що як я перекупка, то мене можна й зневажати? Я на шаг обдурю, а на карбованця вам, сибірним, правди скажу! От що! Хай збереться хоч уся вулиця, а Секлита за себе й за свою дочку встоїть. Стріляй на мене, а я таки на своєму стану, за правду стану! (Б’є кулаком об кулак .) Коли зачіпаєш, то зачіпай чесно: не безчесть мене й моєї дочки, бо ми тобі не іграшка!
Голохвостий (набік ). От, не вирвусь! (До Секлити .) Та, присяйбі, і не думав безчестити! (Хоче знову вирватись .)
Секлита. Не пручайсь! Не пущу! Ґвалт, ґвалт! Поліція! Поліція! Квартальний!
Голохвостий (набік ). Ой пропав я! (До Секлити .) Цитьте! Не кричіть‑бо!
Секлита. Що‑бо? Кричу, бо маю право! Поліція, поліція!
Голохвостий (набік ). Потопить, бісова баба, чисто потопить! У Сірків уже й віконниця одчиняється! Господи, ну що його робити! (До Секлити .) Слухайте сюди…
Секлита. Калавур!
Здалеку почувся свисток. 
Голохвостий. Ой, поліція! Шкандаль! (До Секлити .) Слухайте сюди, не кричіть: я всю правду скажу: ми любимось з вашою дочкою, тільки я чесне маю на думці: я її хочу сватати…
Секлита. Дури кого іншого, а не мене: знаємо ми вас, паничів!
Голохвостий. Та я не панич, а простий міщанин, – то тільки зверху на мені образованность!
Секлита. Брешеш!
Голохвостий. Та щоб я луснув… Недалеко тут мій дом! Я родич Свинаренків.
Секлита. Якого? Петра?
Голохвостий. Еге ж, Петрів племенник.
Секлита. Та хіба ж міщанину пристало бути свинею?
Голохвостий. Єй‑Богу, я вашу Галю люблю так, як золото, і хочу сватать, от хоч зараз оддайте, то візьму.
Секлита. Присягнись мені, ходім до церкви!
Голохвостий. Та чи я ж чоловіка вбив, щоб серед ночі присягати! Вірте мені, я чоловік благородний, образованний, і божусь, і присягаюсь, що не піддурюю; бодай я завтрішнього дня не діждав, бодай я завтра на своїх ремінних пасах повісився, бодай я зарізався в своїй хаті своєю бритвою, коли не вірите!
Секлита (бере грудку землі ). Їж святу землю, то повірю! На, їж!
Голохвостий. Хіба ж я вовк, щоб їв землю?
Секлита. Їж, на їж, то повірю!
Голохвостий. Та мене ж од тієї землі скорчить, то і чоловіка вашій дочці не буде!
Секлита. Та ви брешете! Присягніться мені хоч на Братській!
Голохвостий. Нехай мене покарають всі печерські святі! Нехай мене покриє великий лаврський дзвін, коли я брешу.
Секлита. Ні, таки присягніть навколішках до Братської!
Голохвостий (набік ). От, не одсахнусь. (Стає на коліна .) Ну, хай мене поб’є Братська Божа матір, коли брешу!
Секлита. Ну, тепер вірю, тепер вірю!
Голохвостий (обтрушує штани; тихо ). От іще через цю каторжну бабу бруки запачкав! (До неї. ) Так я незабаром до вас і на заручини.
Секлита. Про мене, просимо; тільки за моєю Галею нічого нема – знайте!
Голохвостий. Нащо мені? І свого досталь! Аби Галя!
Секлита. Так заходьте ж; раді будемо!
Голохвостий. А де ж ваша хата?
Секлита. Зараз за яром. Спитайте Секлиту Лимариху: увесь Подол зна. Глядіть же, не обдуріть; а то і живим не випущу! Од Лимарихи не сховаєтесь!
Голохвостий. Та буду ж, буду!
Секлита виходить.

Вихід XI

Голохвостий сам. 
Голохвостий (озирається ). Ух! Ху! От баня, так баня, аж три пота зійшло, єй‑Богу! (Утирається .) От це вскочив, так вскочив – понікуди!

Завіса

Дія друга

Велика світлиця Сірків, по‑міщанськи, але з претензією вбрана. Одні двері в кімнату, наліво – в пекарню, просто – вхідні. 

Вихід І

Явдокія Пилипівна сама. 
Явдокія Пилипівна (сидить коло столу і обмахується хусткою ). Ну й день! Діждалися святого літечка! Спала вже, спала, та ніяк до вечора не доспала; упріла тільки, страх! (Утирається хусткою .) А старий іще спить! Ого! Прокопе Свиридовичу! Прокопе Свири‑довичу! Доки ти будеш качатись! Вставай, бо вже швидко до вечерні задзвонять! Прокопе Свиридовичу, чи ти чуєш!
Прокіп Свиридович (обзивається з кімнати ). А‑а! То ти до мене, Явдоню? Постой, трохи прочумаюся та потягнуся!
Явдокія Пилипівна. Ач, потягається, а якби я потягалася, то й гримав би! Та воно в свято і годиться поспати, менче гріха: як не спиш, то почнеш судити кого абощо, а воно і є спокуса… Та чого він не йде? Скучно самій. Проня пішли кудись, та вони не люблять з нами і говорити… Прокопе Свиридовичу, та вставай‑бо!

Вихід II

Явдокія Пилипівна і Прокіп Свиридович. 
Прокіп Свиридович (виходить потягаючись ). Якось мені невірно… чи недоспав, чи переспав… Мовби хочеться чогось – чи хвигів, чи солоних огірків? (Сідає коло Явдокїї Пилипівни. ) Як тобі здається?
Явдокія Пилипівна. А як же мені про те знати! Хіба в мене твій рот?
Прокіп Свиридович. От бач, ти й не знаєш, чим мені догодити, а мене, як тебе не бачу, то й сум бере!
Явдокія Пилипівна. Добрий сум! Пішов в свою кімнату та й хропе, аж кімната дрижить, а я тут сама горюю: нема до кого й слова промовити.
Прокіп Свиридович. Скучила? Як ми бралися, то гули, як голубочки, і до смерті будемо густи: гулю‑гулю, моя старесенька!
Явдокія Пилипівна. Забуркукав, мій сивесенький! (Присовується ближче і поправля йому чуба .)
Прокіп Свиридович. А чи пам’ятаєш, Явдоню, як я присватувавсь до тебе? Як я тоді вертівся коло тебе!
Явдокія Пилипівна. Згадай іще колишнє! Минулося! От уже в нас і дочка на порі…
Прокіп Свиридович. Та так, так! Уже давно б час!
Явдокія Пилипівна. Чого давно? Ще вони молоді!.
Прокіп Свиридович. Ти уже в таких літах третьою ходила; тільки Бог прибрав.
Явдокія Пилипівна. Мало чого мні: мені нічого було перебирати, а Проні треба неабиякого; вони на панію повернуті і всяким делікатностям вивчені.
Прокіп Свиридович. Вивчені ж; та он з тими делікатностями й сидять, і ніхто не бере!
Явдокія Пилипівна. Хіба в неї було мало женихів?
Прокіп Свиридович. Так чому ж не йшла?
Явдокія Пилипівна. Бо простота, а нашій дочці треба або дворанина, або хоч купця.
Прокіп Свиридович. Заманулось чорти батька зна чого, а по‑мойому – наш би брат краще.
Явдокія Пилипівна. По‑твойому б, дитину хоч за шмаровоза.
Прокіп Свиридович. Не за шмаровоза, а за міщанина, трудящого чоловіка; такий би і гроші не розтринькав, і дитину б жалував, і нас би не зневажав, держався б свого звичаю; а як вишукаєте якого‑небудь гонивітра чи завалящого лодаря, то той зараз переверне все по‑модньому: нас, як простих, заплює, добро все розмантачить і дочку кине.
Явдокія Пилипівна. Ти знов дратуватись хочеш? Чого б же він кинув Проню? Чим же вони дворанину не жінка, коли усяких мод, усяких наук знають. Це вже здурів би чисто, якби і такою розумною жінкою погребав!
Прокіп Свиридович. Толкуй! По‑моєму, оті панські науки та примхи тільки перекрутили дочку: кому вона потрібна з своїми переборами? Який її дворанин візьме? Дворанин чи офіцер шукатиме жінки гарної, а наша Проня, нівроку, на тебе схожа! (Махнув рукою .)
Явдокія Пилипівна. Що ж це, ти знов мене уїдати? Ото напасть! Заслужила!
Чути дзвін. 
Прокіп Свиридович. Та годі, не сердься; вже до вечерні дзвонять… (Хреститься .) Піти, так щось ноги болять… може, Бог простить уже.
Явдокія Пилипівна. Та і Проня ж просили, щоб конешне дома були, не виходили…
Прокіп Свиридович. Що ж там?
Явдокія Пилипівна. Про те вже вони знають… Либонь, гостя якогось важного приведуть.
Прокіп Свиридович. А! То давайте чаю або горілки.
Явдокія Пилипівна. Горілки і не думай, бо Проня сердитимуться, як побачать.
Прокіп Свиридович. Що ж це? Уже ні з’їсти, ні спити не можна? Та це через великорозумну дочку життя нема: і то не так, і того не роби, і туди не ступай, і в тім не ходи, і так не говори! Ох, ох, ох!
Явдокія Пилипівна. А тобі для дочки важко і приятність зробити? Одна ж тільки.
Прокіп Свиридович. Та одна ж, та й та нас цурається; все гримає, що ми прості, по‑мужичи говоримо; соромиться батька й матері… ох, ох, ох…
Явдокія Пилипівна. Правда, та що ж робить, коли ми уже до них не підійдемо? Вони вже під панську стать пішли…
Прокіп Свиридович. Та панія ж, а не дитина!
Явдокія Пилипівна. Зате ж розумні!
Прокіп Свиридович. Ет! Отой пенціон у мене ось де! (Показує на потилицю .)
Явдокія Пилипівна. Ти знов уже почав?
Прокіп Свиридович. Та й мовчу ж… Та давайте ж хоч чаю абощо!
Явдокія Пилипівна. Химко, Химко!

Вихід III

Ті ж і Химка. 
Явдокія Пилипівна. Чи самовар готовий?
Химка. Ні, ще не ставила.
Явдокія Пилипівна. Так наставляй же зараз.
Прокіп Свиридович. Слухай, як укинеш жару, то збігай, будь ласка, у церкву до дячка та попроси трошки табаки.
Химка. Збігай! Близький світ!
Явдокія Пилипівна. Та що це ти вередуєш! Куди ж вона, у вівтар ускочить, чи що?
Прокіп Свиридович. Та я й мовчу… Так подавай же хоч самоваря скоріще!
Химка (зачиняючи двері ). Своєю душею не нагрію, як закипить, то й подам.

Вихід IV

Ті ж і Проня. 
Явдокія Пилипівна. Де це ви, доню, ходили?
Проня. На Хрещатику була: ось для вас покупку принесла.
Прокіп Свиридович. Що ж там?
Явдокія Пилипівна. Чи не черевики купила?
Проня (розвиває папір і виймає чепчик з червоними стрічками ). Ось що я вам, мамо, купила. (Хоче надіти матері на голову .)
Мати одхиляється. 
Явдокія Пилипівна. Що це ви, дочко? Схаменіться! Чи годиться ж мені на старість убратись у чепчик, та ще з червоними стрічками?…
Проня. Така саме мода.
Явдокія Пилипівна. Пізно вже мені, дочко, до тих мод призвичаюватись!
Проня. Ну, вже як хочете, а оту міщанську хустку з ріжками скиньте!
Явдокія Пилипівна. І мати, і бабка моя таку носили, у такій уже й мене в труну положите…
Проня. Та що ж ви зі мною робите? Говорить не вмієте, ходить як люде не вмієте: у хаті й кругом простота, то хто ж до нас з благородних і зайде?
Прокіп Свиридович. Простота, Проню, не гріх.
Проня. Так нащо ж було мене по‑благородньому вчити?
Прокіп Свиридович. Правда і то – пенціон! (Чуха потилицю .)
Проня. Та не ходіть і ви, тату, розхристаними!
Прокіп Свиридович. Жарота ж тепер.
Проня. То що, а все не гаразд. Он сьогодні буде у мене благородний кавалер; мене свата і прийде просить руки.
Прокіп Свиридович і Явдоха Пилипівна. О! Хто? Хто?
Проня. Голохвастов.
Прокіп Свиридович. Чи не цилюрник з‑за Канави?
Проня. Не цилюрник, а палікмахтер: образований, гарний, багатий.
Явдокія Пилипівна. Та чи багатий же? Розпитайтесь добре!
Проня. Що ви знаєте?
Прокіп Свиридович. А правда, що дочка краще знають.
Явдокія Пилипівна. Та про мене.
Проня. Глядіть же, щоб усе було гаразд.
Прокіп Свиридович. Добре, добре! Я зараз пошлю за горілкою.
Проня. Горілки?! Ви б ще цибулі або путрі поставили!
Явдокія Пилипівна. А то чого ж, доню?
Проня. Чімпанцького треба: так водиться.
Явдокія Пилипівна. Та то ж дороге; та ми коло нього не вміємо й ходити.
Проня. І того жалієте для дочки!
Явдокія Пилипівна. Господь з вами! Старий…
Прокіп Свиридович. Та я й нічого… Ось і гроші. (Виймає пуляреса, у платок завірченого .)
Проня. Дайте Химці, а я напишу… та дивіться, як буде у нас гість, то щоб тітка не притетюрилась!
Явдокія Пилипівна. А що ж їй робить? Не вигнати ж сестру?
Прокіп Свиридович. Та вона не поміша: лишній родич у хаті.
Проня. Добрі родичі, що не знаю, як і одкадитися! Нагноїть у хаті, розговори заведе такі! Гнилицями насмердить, уп’ється.
Явдокія Пилипівна. Та, може, ще й не уп’ється.
Проня. Може? Ви мене заріжете з вашою ріднею!
Явдокія Пилипівна. Не годилося б так, Бог з вами!
Прокіп Свиридович. Та вона й не прийде.
Проня. А як прийде?
Прокіп Свиридович. Ну, вже не знаємо.
Проня. Тож‑то, що не знаєте: чистая мука з вами! Та й ви самі, тато з мамою, більше б у пекарні сиділи, а то й ви часом ляпнете таке мужицьке, просте…
Явдокія Пилипівна. Вибачайте вже нам, дочко: на панію не виховувались…
Прокіп Свиридович. В пенціоні не були…
Проня. То все ж таки можете хоч трошки модніще себе держати: он буде зараз такий образованний, вчений…
Прокіп Свиридович. То мені хочеться послухати розумних речей; страх як люблю розумних людей!
Проня. То з пекарні слухайте, а то ще помішаєте об’явленію… Я вас покличу, коли треба буде. (Виходить до кімнати .)
Прокіп Свиридович. Ну, ну! А що, стара? Уже нас за хвіст та і в череду!
Явдокія Пилипівна. Не гризи вже хоч ти, бо й самій гірко! (Пішла. )
Прокіп Свиридович. Зате ж благородні! (Врешті дошукався до грошей. ) Химко! Химко!
Голос Химки (з ‑за дверей ). Та чекайте, ще не кипить!
Прокіп Свиридович. Та йди, треба.

Вихід V

Прокіп Свиридович і Химка. 
Xимка (од дверей ). Нема часу! Дму, дму у того каторжного самоваря, а він і не кипить…
Прокіп Свиридович. Та тут ось треба до Кундеревича збігати, на гроші!
Химка. Та як же я покину самовар? Він так погасне!
Прокіп Свиридович. Та ти його розідми швидче!
Химка. У мене духу немає на вітряка! Я вже хвартухом махала, махала… махала… так тільки жевріє…
Прокіп Свиридович. А ти ще пеленою його помахай!
Химка. Дайте краще вашого чобота!
Прокіп Свиридович (скида ). Правда, у халяві більш вітру. Так розідми ж хутенько та й туди збігай!
Голос Проні (з кімнати ). Химко! На записку!
Химка. У мене не десять ніг, а дві!
Голос Проні. Що ти там гавкаєш? Іди, кажу!
Химка. От наказаніє! (Іде до кімнати. )

Вихід VI

Прокіп Свиридович і Явдокія Пилипівна. 
Явдокія Пилипівна (збентежено ). Сестра Секлита йде! Ну, що його робити?
Прокіп Свиридович. Невже? От халепа! Скажемо, що до вечерні збираємось абощо.
Химка з кімнати біжить через світлицю в вихідні двері. 
Голос Секлити (за дверима ). Куди це ти, Химко?
Голос Химки. За вином якимсь.
Голос Секлити. От і добре; прицуп же й горілки, а то у вас часом нема.
Голос Химки. Не казано.
Прокіп Свиридович. Може, дати уже їй чарку, щоб швидче пішла?…
Явдокія Пилипівна. Та чому б і не дать, так боюсь Проні; от лихо!

Вихід VII

Ті ж і Секлита. 
Секлита (вліта з кошиком ). Добривечір вам у хату!
Явдокія Пилипівна. Здрастуй, сестро!
Прокіп Свиридович. Здрастуйте!
Секлита (кида до порога кошик і розлягається на стільці ). Оце втомилась! Бігала, бігала, як той хорт за зайцем, доки не випродала усіх яблук; а це думаю, давай забіжу до Сірка та ковтну чарку‑другу горілки!
Прокіп Свиридович. До якого Сірка? В мене був собака Сірко, та я його давно прогнав з двору, що так погано дражнили.
Секлита. Хіба ж вас не Сірком дражнили та й тепера дражнять усі на Подолі?
Прокіп Свиридович. Не Сірко, а Сєрков!
Секлита. Куди ж пак? Запаніли наші! А в однім чоботі ходите!
Прокіп Свиридович. Я в своїй хаті властен і голий ходити!
Явдокія Пилипівна (приносить пляшку горілки і чарку ). А хоч би й запаніли, так дочку яку маємо!
Прокіп Свиридович. Треба вам якось краще нас величати!
Секлита. Та про мене, хоч і Сєрков чи й Рябков! (До Явдокії Пилипівни .) Чого ти з посудиною держишся? Станови її на стіл!
Явдокія Пилипівна. Випий, сестро, чарку, бо ми з старим зараз до вечерні виряджаємось…
Прокіп Свиридович. Та ні на кого й хати зоставити, бо й Химку заслали; то треба заперти.
Секлита. Не турбуйтесь; ідіть байдуже: я сама тут погосподарюю! Самограя притарабаню…
Прокіп Свиридович (до Явдокії Пилипівни ). Ну, що ж тепер…
Явдокія Пилипівна (тихо ). І душі нема, як ввійдуть Проня; таке буде!
Секлита. Та чого ви там воркочете, старі? Ще не наворкотались? Вам би уже пора скубтися! Та ну‑бо, Явдохо, чого це ти надулася, як індик перед смертю!
Прокіп Свиридович. Явдохо! Знайшла Явдоху! Скажіть ще Вівдя! Коли б хоч дочка не почула!
Секлита. Та ну вас з вашими витребеньками! Явдохо, чуєш! Чого ти набундючилась? Давай мерщій горілку!
Прокіп Свиридович. Та не кричіть‑бо хоч так дуже!
Секлита. Чому ні? Хіба в мене горло куповане?
Явдокія Пилипівна. Тай вуха ж у нас не позичені.
Секлита. Запаніли! Та що балакати: давай пляшку і чарку.
Явдокія Пилипівна. Та чи воно не годиться? У нас така дочка!
Секлита (бере пляшку і налива зараз чарку та в рот ). Велика цяця! Носитесь ви з нею, як з бандурою!
Явдокія Пилипівна. Єсть‑бо й з чим: вчилась у пенціоні аж три місяці!
Прокіп Свиридович. Не абиде, а у пенціоні!
Секлита. Чули ми вже це, чули! Аж очортіло!

Вихід VIII

Ті ж і Проня. 
Проня (аж руками сплеснула ). Так і знала! Що це ви, до нас у гості?
Секлита (знов випива чарку ). Як бачиш, небого!
Проня. У нас сьогодні не прийомний день.
Секлита. О? Що ж там скоїлось? У мене дуже приємний: усі яблука спродала!
Проня. Необразованість! Не розумієте! у нас сьогодні прийому нема!
Секлита. Якого прийому? Хіба нам в некрути кого оддавати?
Проня. З вами говорити – гороху наїстись!
Секлета. Їж, серце, та дивись, аби не збубнявів.
Проня. Що ж це таке? Прийшла з доброго дива, з великого чуда та й тикається?
Явдокія Пилипівна. Чого‑бо ти, сестро, нападаєшся на Проню?
Прокіп Свиридович. Та і «ти» казать не годиться: тепер уже старі звичаї покинули; треба по‑модньому поводитись!
Проня. Поніма вона у моді толк! (Набік .) Господи, як Голохвастов здибається тут з тіткою – пропала я!
Секлита. Начхала я на ваші моди! Ви, здається, зовсім подуріли на старість!
Прокіп Свиридович. Подуріли чи не подуріли, Секлито Пилипівно, а вже до вас позичать розуму не підемо!
Проня. Уже б швидче до вашої Пидори обернулися.
Секлита. А таки, небого, до неї б вам обернутись не вадило; єй‑Богу, спасибі скажете!
Явдокія Пилипівна. Що‑бо ти, справді, сестро, верзеш? Рівняєш Проню, що розумні на весь Подол, до якоїсь наймички!
Проня. Хіба їй розум завадить!
Секлита. Дуже ви заноситесь перед тіткою, та цур вам! Коли пляшка й чарка на столі, то й годі! По сій мові будьмо здорові! (П’є. ) Випийте хоч до мене, Прокопе Свиридовичу, викушайте! Вибачайте, що похопилася перед хазяїна, бо пелька зовсім засохла.
Прокіп Свиридович. Та це вже третя.
Проня (до матері ). Що ж це ви зі мною робите?
Явдокія Пилипівна. Та я попросю…
Секлита. О? Третя? А я й забула лічити! Ну, викушайте ж! (Налива і подає. )
Прокіп Свиридович (дивиться з страхом на Проню ). Та воно конечне… (Простяга боязко руку .)
Проня (до матері ). Господи, що ж це? І він почне частуватися?
Явдокія Пилипівна. Годі, годі, Свиридовичу! Не думай!
Прокіп Свиридович. Та одну… уже б час…
Секлита. То це вже вам і чарки не вільно випити? Ха‑ха‑ха!
Прокіп Свиридович (озирається і чуха потилицю ). Одну б!
Проня. Бо це не шинок.
Секлита. Хіба в шинку тільки й п’ють?
Проня. Раз у раз у шинку, а в образованих домах тільки до обіду! (Бере пляшку й чарку .)
Секлита. Та не беріть‑бо, а краще підіть, Пронько, до пекарні, та розідміть самоваря для тітки, та й принесіть!
Проня. Не діждете!
Явдокія Пилипівна. Що це ви, сестро, вигадуєте? Щоб моя дочка після пенціона та по самовар ходили?
Секлита. Руки не одпали б!
Явдокія Пилипівна. Після пенціона?!
Проня аж тремтить од злості. 
Прокіп Свиридович (до Проні ). Дай мені пляшку й чарку; я замкну. (Бере, на ходу п’є дві чарки і замика в шафі ).
Секлита. Пенціони, пенціони. Три дні була десь за попихача та й приндиться! Потурайте ще більш вашій Прісьці! Вона вам з великого розуму у голову ввійде!
Проня. Не смійте мене звати Пріською! Не вам мене вчити! Муштруйте свою Галю!
Секлита. Чи ба! Та якби моя дочка так коверзувала, то я б їй, псяюсі, так наклепала потилицю отим кошиком, що вона б до нових віників пам’ятала!
Проня. Оту й товчіть, а мене вже вчено!
Секлита. Вчили вас, та мало: прийдеться ще доучувати!
Явдокія Пилипівна. Не вашого, сестро, розуму діло!
Проня (до матері ). Та попросіть її на виступці!
Прокіп Свиридович (вертаючись ). Ви, Секлито Пилипівно, що інше, а ми що інше!
Секлита. Я що інше? А що ж я таке? Га? Хіба не знаємо, які великі пани були Сірки? Адже ж старий Сірко, ваш батько, м’яв шкури і з того хліб їв! Я торгую яблуками і з того хліб їм, і нікого не боюсь, і докажу на всі Кожум’яки, що нікого не боюсь, навіть вашої великорозумної Пріськи! (Б’є кулаком об кулак .)
Проня. Не злякались і ми вас, бо руки короткі!
Секлита. До такого носа, як у тебе, то й короткими дістану!
Проня (крізь сльози ). Що ж це таке? Улізла у хату, насмерділа гнилицями, горілкою та ще й лається?!
Прокіп Свиридович. Гур, гур, гур! Тепер, Прокопе Свиридовичу, бери шапку та й тікай мерщі з хати! (Затика вуха .)
Явдокія Пилипівна. Чого це ти здумала дорікать мою дочку носом! Який же в неї ніс? Який? Докажи!
Секлита. Як у чаплі!
Проня. Виженіть її, мамо! Вона з п’яних очей не знать що…
Явдокія Пилипівна. То в твоєї дочки ніс, як картопля, як печериця! І в твого чоловіка був ніс, як копиця розвернута!
Секлита. Ти мого чоловіка не чіпай! На моїм чоловіку ніхто верхи не їздив; він не був таким хамлом, як твій чоловік!
Прокіп Свиридович. Яке я хамло?
Проня. Вона всіх лає, ота перекупка! Женіть її звідси!
Секлита (схоплюється ). Мене гнати? Секлиту Лимариху гнати? Ах, ви ж, чортові недопанки, панське сміття! Перевертні дурноголові! Дочка їх дурна водить за носа, ганя на орчику , як цуциків, а вони й губи розвішали!
Проня. Гетьте зараз звідси! Залили очі! Гетьте з хати!
Секлита. Ти ще, шелихвістко, на тітку так смієш кричати?! Та я тебе як мазну оцим кошиком!
Проня (обступивши ). Химко, Химко! Жени її, оцю п’яну!
Секлита. Як? Секлиту Лимариху? Та я вам усім тут полатаю ваші панські морди! (Береться в боки. )
Прокіп Свиридович. Ой лихо од неї станеться!
Явдокія Пилипівна. Чи ти при умі?! Проня. Вон, вон! Мужва немита!
Секлита (дає Проні дулю ). На з’їж, чорногузе! (Велично виходить з кошиком .) Пху на вас всіх!

Вихід IX

Ті ж без Секлити. 
Проня (плачучи ). Ось який ваш рід!
Явдокія Пилипівна. Та й вам би не годилось так, адже тітка.
Прокіп Свиридович. Сестра матері…
Проня. То й цілуйтесь з нею!
Явдокія Пилипівна. Стидно, доню!
Прокіп Свиридович. Та й гріх‑таки!
Явдокія Пилипівна. Таки дуже її зобидили: більше сюди й не прийде!
Проня. Баба з воза – кобилі легше!
Прокіп Свиридович. А як стане вас по Подолу славити?
Явдокія Пилипівна. Щоб вам не дісталося!
Проня. Ой Боже мій, ще й допікають! Мовчали б уже, то мені б було легше! Через ваш рід тільки сором, і людей прийняти не можна, така стидота! Іще і Голохвостов одкинеться, бо й самі ви говорите по‑мужицьки, незугарні і привітатись по‑модньому!
Явдокія Пилипівна і Прокіп Свиридович. Оце, Боже мій!
Проня (біга по хаті ). Ой не допікайте мені! Дайте мені покій! Ідіть до кімнати!
Старі повернулись виходити. 
Химко! Химко! Іди сюда та накури в хаті. Кади! Бо так на всю хату гнилицями, кислицями й тхне!

Вихід X

Ті ж і Химка. 
Xимка (з смолкою в руках ). Оце, схотілося вам того курива!
Проня. Пхе! Пхе! Так і несе, аж верне тією Секлитою! Горілка й кислиці! Кади, кади!
Химка. Там тітка Секлита іде по вулиці та кричить, та лається так. Мене оце здибала – од крамниці йшла – та просила, щоб я переказала вам (до Проні ), що ви, мов, падлюка!
Старі Сірки, вернувшись, махають на Химку руками, щоб мовчала. 
Проня (схоплюється ). Ач, вона, каторжна!
Явдокія Пилипівна (до Химки ). А тобі, дурна, слід переказувати?!
Xимка. А я винна?
Проня. І наймичок таких дурних держите!
Xимка (сміється ). Та тут ще під брамою якийсь панич стоїть, я й забула… Чи пускати?
Проня. Ой лишенько! Він чув?!
Xимка. Хто його зна! Тітка Секлита кричала на всю вулицю!
Проня. Зарізала вона! Ну, що його робити?!
Явдокія Пилипівна. Та хто там, що ти лементуєш?
Проня. Та він, жених мій… Голохвастов…
Явдокія Пилипівна. Ой матінко! Проси ж його до госпо`ди!
Проня. Постой, постой! Куди його вести? Такий мотлох у хаті… От шкандаль! Прибирайте, мамо!
Всі кидаються прибирати. Проня – до дзеркала, поправляє волосся, щипа щоки. 
Килима, килима дайте сюди… того великого! Мамо, швидче‑бо! Тату, одсуньте дивана та поставте кріселко.
Прокіп Свиридович (силується ). О‑о! Важке у ката… Ледве й зсунеш!
Явдокія Пилипівна (з килимом ). Оцей, доню?
Проня. Та цей; стеліть же швидче!
Явдокія Пилипівна. Засапалась і не нагнусь!
Проня. Христа ради, швидче! Химко! Химко! Що ж це? Горілку, недоїдки перекупчині прибирай!
Xимка. Та й приберу… мов пожар… почека!
Проня. Прикуси мені язика! Не знаю, що й надіти? Мантилю чи шалю? Ой Боже мій, треба пукета до грудей? (Глянувши на батька й матір .) Мамо, надіньте, Христа ради, чепчика! Христа ради, просю вас! Сьогодні ж такий день: усе може пропасти! І хустку картату, пожалуста!
Явдокія Пилипівна. Та надіну вже, що з тобою робити? (Пішла .)
Проня (до батька ). Ай, ай! Ви без чобота?!
Прокіп Свиридович. Ой лихо! Це каторжна Химка взяла до самоваря та й не принесла!
Проня. Та скиньте мені зараз той драний халат!
Прокіп Свиридович. Що ж, халат як халат, вислужив свою службу!
Проня. І того не хочете для дочки зробити?!
Прокіп Свиридович. Та іду вже, іду…
Проня (до Химки ). А ти чого стоїш? Кади!
Химка. Та вже так покадила, що всі чорти повтікали б з хати, якби були!
Проня. Кади! Кади!
Химка. Кахи, кахи! Цур йому, аж у горлі душить! (Пішла у кухню .)

Вихід XI

Проня сама. 
Проня (з одчаєм ). Господи, чи все ж у мене на своїм місці? Чи по‑модньому? Ой мамо моя, брансолета забула надіти! (Біжить до шухляди й надіва .) Чи шалю, чи мантилю? Не знаю, що мені більш до лиця?… Або, може, й те й друге? Так! Нехай бачить! А книжки й нема! Коли треба, то як на злість! І, певно, знов занесла ота каторжна Химка до кухні, щоб пироги на листках саджати! Ось, слава Богу, знайшла якийсь кавалок… Все одно! Ху, господи, як у мене тіпається серце. Аж пукет по грудях скака!.. (Задумується, позираючи в дзеркало .) Як би його прийняти: чи ходячи, чи стоячи, чи сидячи? Ні, краще лежачи, як і наша мадама в пенціоні приймала свого любезного. (Бере книжку й лягає на дивані. ) Ей, Химко, проси!
Химка. Чого просити?
Проня. Панича клич!
Химка. Так би й казали! (Пішла .)

Вихід XII

Голохвостий і Проня. 
Голохвостий (входить тонно; у шляпі, рукавичках і при паличці: тре часто руку об руку ). Честь імєю, за великоє щастя, одрикамендуватись у собственнім вашім дому!
Проня мовчить. 
Нікого нєту! Ні, Проня Прокоповна тут! (Одкашлює. ) Мой найнижчий поклон тому, хто в цьому дому, а перед усього вам, Проню Прокоповно! (До себе. ) Що вона, чи не спить часом? (Одкашлює дужче. ) Горю, палаю од щастя і такого разного, милая мамзеля, што виджу вас на собственнім полу…
Проня (скинувши очі ). Ах, це ви? Бонджур! А я так зачиталась! Мерси, што прийшли… Мамонька, папонька, ґосподин Голохвастов прийшол, пожалуйте!
Голохвостий. Ви ж меня одрикомендуйте, пожалуста!
Проня. Авжеж.

Вихід XIII

Ті ж, старі Сірки й Химка. 
Сірчиха у кумеднім чепчику і хустці. Сірко у довгім сюртуці і великій хустці на шиї, виходять і низько кланяються. 
Проня. Рикомендую вам мого хорошого знакомого.
Голохвостий (кланяється з пристуком ). Свирид Петрович Голохвастов з собственною персоною. Позвольте до ручки? (Цілує. )
Явдокія Пилипівна. Дуже раді! Вас уже так хвалили дочка наша, Проня Прокоповна… Дуже раді, просимо!
Голохвостий. Проня Прокоповна по ангельской добротє, так і понімаєм, мерсі! (До Прокопа Свиридовича .) Честь імєю рикомендувать себя: Свирид Петрович Голохвастов!
Прокіп Свиридович. Дуже, дуже радий, що бачу розумного чоловіка; розумного чоловіка послухать – велика втіха! (Тричі цілує. ) Дуже раді! Просимо, сідайте!
Проня (томно ). От кресло; прошу, мусью!
Всі сідають; Голохвостий на кріслі коло неї ж направо; наліво ж на дзиґликах старі Сірки. Химка визира з пекарні; яка хвилина – тихо. 
Прокіп Свиридович. Позвольте спитати: ви синок покійного Петра Голохвостова, що цилюрню держав за Канавою?
Проня. Ви, папонько, не знать как говорите: їхня хвамилія Голохвастов, а ви какогось хвоста вплели!
Голохвостий. Да, моя хвамілія натиральна – Галахвастов, а то необразованна мужва коверкаєть.
Проня. Разумєється.
Явдокія Пилипівна (до старого ). Бач, я казала, що не той! А який розумний!
Прокіп Свиридович. Вибачайте, добродію, ми люди прості, що чули… Так ви, значить, не його, не цилюрника синок?
Голохвостий (змішавшись ). То єсть по натурє, значить, по тєлу, как водиться; но по душе, по образованості, дак ми уже не та хворма…
Проня. Авжеж, образованний человєк: хіба‑развє можна його рівняти до простоти?
Явдокія Пилипівна. Куди нам там?!
Прокіп Свиридович. Так, так…
Яку хвилину тихо. 
Химка (од дверей ). Чи зараз давати вино і шклянки?
Проня (аж схопилась ). Іди собі!
Прокіп Свиридович докірливо махає головою, а стара рукою. 
Прокіп Свиридович. Гм, гм… дак ви уже цилюрні не держите?
Проня. Я уже раз вам гаварила: палікмахтерська, а ви все‑таки цилюрня, цилюрня!
Явдокія Пилипівна (докірливо йому кива ). І як‑таки!..
Прокіп Свиридович. Їй‑Богу, забув… стара вже пам’ять…
Голохвостий. Нічаво… ето трапляється, по простотє, значить. Я, відіте лі, занімаюсь кахвюрами і комерцієй разною. У мене етого дорогого делікатного товару – паровицями; пудри, лямбра, дикалони, брильянтини!
Явдокія Пилипівна. І брильянти?! Господи!
Прокіп Свиридович. Я думаю, такий товар і грошви бере – страх!
Проня. Разумєється, не вашого: що вірьовки та гвоздки або сєрка!
Явдокія Пилипівна. Е, ви, дочко, так не кажіть, і на цьому товарові добрий зарібок.
Проня. Пхе!
Голохвостий. Нащот дєнєг, доложу вам, так їх на етот делікатний товар їдьоть – страх! То єсть щоденно – сила! Ну, дак, слава Богу, у мене етой дєньги непереводно: цєлий Хрещатик мине винен. Мине уже не раз говорили мої приятелі: охвицера, митрополичі баси, маркєли… што, чаво, мол, не закупиш ти магазинов на Хрещатику? Дак я їм: на чорта той мине клопот? У меня єсть благородний матеріал, то пущай і другі торгують!
Явдокія Пилипівна (до Прокопа Свиридовича ). От багатий!
Прокіп Свиридович (до неї ). Правда.
Проня. Ви очінно добрі.
Голохвостий. Мерсі! Натирально, в кожном обхожденії главная хворма – вченость. Потому єжели человєк учений, так йому уже свєт переменяється; тогди, тогди, приміром, що Химцє будєт бєлоє, то йому рябоє, што Химцє будєт цяця, то йому… пардон!.. Ви меня, Проню Прокоповно, понімаєте?
Проня. Разумєється, што розумний чоловєк зовсєм нічаго; вот і мині тепер все інче здається, бо я недарма у пенціонє вчилась!
Явдокія Пилипівна. О, то правда, що вчилась: не жаліли кошту: всяких мод зна! Які у неї плаття, шалі, сукні… яких квіток позаводить…
Проня. Мамонько!
Голохвостий. О, Проня Прокоповна маєт скус! Єжелі когда человек подиметься разумом вгору вище од лаврської колокольні да глянет оттудова на людей, то вони йому здаються‑кажуться такі маненькі, как пацюки, пардон, криси! Позволіте папіроску?
Явдокія Пилипівна. Куріть, здорові! (До старого .) Ну й розумний же!
Прокіп Свиридович. Аж страшно!
Голохвостий (до Сірка ). Не вгодно лі?
Прокіп Свиридович. Спасибі, я не вживаю; от нюхати, то друге дєло, аж ніс тремтить… Ну та й та‑бака ж у нашого дячка, скажу вам, і чорт його зна, що він кладе туди? Ну, цілий день ходиш та нюхаєш пучки…
Проня (до батька ). Та годі вже про вашу табаку! (До Голохвостого .) Позвольте і мені папіроску!
Прокіп Свиридович. Вони курять?
Явдокія Пилипівна аж руками сплеснула. 
Голохвостий (подає ). Пардон! Нєту лі іногда тут огню, бо я своєго забил!
Проня (гукає ). Химко! Химко! Падай вагню!
Прокіп Свиридович. Вагню!
Xимка виходить з повною покришкою жару. 
Проня. Ти б іще цілий віхоть принесла! Сірників дайте, мамо!
Xимка. Так і казали б, а то «вагню»…
Явдокія Пилипівна почина шукати. 
Голохвостий. Не безпокойтесь, пардон, я с етой самой покришки закурю. (З хвиглясами йде в середні двері за Химкою вслід .)

Вихід XIV

Ті ж без Голохвостого. 
Проня. Що ви мене соромите? Що ви тут наказали – три мішки гречаної вовни?
Явдокія Пилипівна. Та я ж мовчала…
Проня. Та ще ви так‑сяк, а що батько, то й цилюрню, і хвоста, і дяка, і табаку втелющив!
Прокіп Свиридович. Не знаю вже, як з ученими…
Проня. Ідіть, просю вас, звідси обоє, бо помішаєте ще мені предложеніє робить.
Прокіп Свиридович. Цікаво б послухати, як то вчені…
Явдокія Пилипівна. Може б, хоч двері одчинити?
Проня. Та ідіть, ідіть, кажу… от наказаніє!
Прокіп Свиридович. Ходімо, це, бач, у них по‑модньому!
Явдокія Пилипівна. По‑модньому ж!
Виходять до кімнати, але всю тамту сцену визирають з‑за дверей, підслухаючи, і Химка підслухує з пекарні. 

Вихід XV

Проня й Голохвостий. 
Голохвостий (з папіросою ). Звольте! Закуріть!
Проня закурює, Голохвостий курить і озирається. 
Проня. Ваша папіроска шкварчить.
Голохвостий. Ето в грудє моєй‑с!
Проня. Чого?
Голохвостий. Од любви!
Проня. Ах, што ви!
Голохвостий. То єсть тут у нутрє у меня такая стремительность до вас, Проню Прокоповно, што хоч крозь огонь готов пройтить!
Проня (набік ). Починається, починається! (До Голохвостого .) Ах, ето ви кавалерські надсмєшки… Может, по кому другому; у вас стольки баришень…
Голохвостий. Ето ви пущаєте критику; я своєї душі, Проню Прокоповно, не покину лиш би гдє. Развє‑хіба там, гдє ваша душа, – і больше в нікоторому мєстє.
Проня. А ви знаєте уже, яка моя душа?
Голохвостий. Ах, Проню Прокоповно, не рвіть меня как пуклю! Потому відітє, какой я погібший єсть человік.
Проня. Чого ж погібший?
Голохвостий. Потому здєсь у меня (показує на серце ) такоє смертєльноє воспалєніє завелось, што аж шипить!
Проня. Когда б заглянуть можна було вам у серце.
Голохвостий. То ви би там увиділі, што золотими слов’янськими буквами написано: Проня Прокоповна Сєркова. Ах, но єжелі б золотой ключ од вашого серца та лежав у моєй душі у кармані, вот би я бив щасливий! Я би кожну минуту одмикав ваше серце і смотрєл би; не мився б, не помадився б, не пив, даже не курив би по три дні, та всьо б смотрєв би!
Проня. Ах, когда б же тому було правда? (Набік. ) Чого він навколішки не стає?
Голохвостий. Да пущай меня алад’ябль скорчить, когда, значить, брешу (Набік .) Ну сміліше! (Стає навколішки .) В грудє моєй – Визувій так і клекотить! Рішайте судьбу мою нещасную: прошу у вас руку й серце!
Проня. Ой, мамо моя! Я так стривожена… так сталось несподьовано… я… я… вас, ви знаєте… чи ви мене не обманюєте, чи любите? Я ще молода… не знаюсь у цім ділі…
Голохвостий. Ви не вєритє? Так знайте ж, що я рєшітельно нікого не любив, не люблю і не любитиму, окромя вас! Без вас мінє не жити на свєтє. Да еслі б я любив так Братську ікону, то міня б янголи взяли живим на небо!
Проня. Так дуже любите? (Схиляється до його .)
Голохвостий. То єсть говорю вам – кип’яток!
Проня. Ой страшно!
Голохвостий. Не безпокойтесь… обхождєніє понімаю…
Проня. І я вас дуже люблю! Душка мой! (Дає руку і цілує його .) Я согласна… буть вашою половиною. От только спросить благословенія… Папонько, мамонько!
Голохвостий хоче встати, але Проня задержує його. 
Ні, стійте!

Вихід XVI

Проня, Голохвостий, старі Сірки й Химка. 
Старі Сірки, раді і здивовані, важно виходять. Химка теж висовується з кухні з пляшками і шклянками. 
Проня. Свирид Петрович Голохвастов дєлаєт мині предложеніє.
Голохвостий. Прокопе Свиридовичу, і ви, Явдокіє Пилиповно! Я переговорил з вашою розумною дочкою Пронею Прокоповною про одну секретную вєщ. Я скоропостижно хочу женитися на їх, і вони согласні. Тепер я прошу у родителів, чи сдєлають вони честь поблагословить, значить, ето самоє предпріятіє.
Прокіп Свиридович. Як моя дочка, Проня Прокоповна, так хотять, то нам, старим, нічого перечити.
Явдокія Пилипівна. Еге ж, кажу, нічого перечити. Я ж кажу, нічого перечити.
Прокіп Свиридович. Тільки, тільки…
Голохвостий. Што? Может, я не ндравлюсь?
Прокіп Свиридович і Явдокія Пилипівна. Борони Боже! Чи то можна? Чи то можна? Ми луччого жениха не хочемо для Проні, як ви, Свириде Петровичу.
Голохвостий. Єжелі што так, дак кланяюсь вам низько за ваше слово. Мерсі! (Цілується тричі з старим і старою .) Про другія вєщі позвольте мині сватов прислать переговорить.
Химка пробує іти з вином, але її не пускають. 
Прокіп Свиридович. Хоч і сьогодні! Я своїй дочці не ворог: що в мене в скрині, то все Пронине.
Явдокія Пилипівна. Все, все! аж чотири шовкові сукні, та ще й дорогі, – по три карбованці за аршин сама платила; п’ять пар черевиків на таких високих закаблуках!
Проня. Годі вам, мамо!
Явдокія Пилипівна. Що правда, то не гріх.
Голохвостий (тихо ). Одначе поки тільки одні закаблуки… (Голосно .) Придбали ви своєй дочце, вєрно, што і получче закаблуків од черевиків.
Явдокія Пилипівна. Чого в моєї дочки тільки нема? Одного золота покупили…
Голохвостий. А‑а!
Проня. Годі‑бо, мамонько, є ж охота розказувати.
Прокіп Свиридович. Про мене, хоч і до заручин, за мною діло не стало. Тільки, мабуть, у нашої Проні і золотого персня нема. Вони ще молоденькі, об тім не думали…
Явдокія Пилипівна. Де там нема? Ще позаторік купила!
Прокіп Свиридович. Коли є персні, то й поміняйтесь, діти: нехай ми, старі, на старості літ потішимось вами.
Голохвостий. Чи развє нельзя, щоб скоріше весілля? Бо я здається‑кажеться вмру, как прийдеться ждать долго.
Проня. І я б хотіла, штоб швидче.
Прокіп Свиридович. Молоді! Ну, що ж, можна і на цім тижні, – як думаєш, стара?
Явдокія Пилипівна. Про мене. (Дає перстень .) У мене все готове.
Проня наділа перстень на руку і міняється з Голохвостим. 
Явдокія Пилипівна. Тепер і поцілуватись можна, так годиться!
Молоді цілуються. 
Прокіп Свиридович. Сідайте ж, діти, рядком, а ми на вас полюбуємо ладком.
Всі сідають. Пауза. 
Xимка (вибіга з пляшкою, затикаючи її пальцем, піна так і ляпа ). Ай, ай! Ґвалт! Я одтикала її, каторжну, одтикала, не бере; і зубами тягла і на самоварі гріла… а це як лусне, так і потекло!
Прокіп Свиридович. Пропало п’ять рублів!
Картина. 
Завіса спада. 

Дія третя

Кімната Лимарихи зсередини; дуже прості обставини. Прямо – двері вхідні; направо – до пекарні. 

Вихід І

Голохвостий сам. 
Голохвостий (входить трохи збентежений ). Дак оце і хата Секлити? Просто, дуже просто; і хто б думав, що в такім гноїщі лежить брильянт? (Загляда в кімнату .) Одначе немаєть нікого… Чи не повернути б мені оглоблі назад? Єй‑Богу, страшно, щоб я ще з великого розуму не встроїв собі штуки! Ні, лучче, во всякім разі, хоч на минуту побачитись, ману пустить: єжелі вона чула щось, то можна одбрехатись; а єжелі не чула, то заспокоїти хоч на два дні, щоб і не допитувалась… Резонт, Свириде Петровичу, резонт. Да і на Галю хоч раз гляну… Ох, тольки ох, да й тольки! (Закурює папіросу .) Одначе могу сказать, що мінє хвортунить: де ж – Проня аж пищить за мене; Сірки старі не знають, де й посадити зятя; боявся жида – не тольки укоськав, но і обдер: заказав храчну пару, цепочку купив, завтра й вінчання. От тольки Секлиту обчеркнути курячим зубом, штоб заспокоїлась, да й кури! (Ходить по хаті, потира руки, пританцьовує і посвистує. )

Вихід II

Голохвостий і Секлита. 
Секлита (входить з кошиком ). Хто тут уліз у хату? А, це ви! Як вас величати?
Голохвостий. Я, Свирид Петрович! Доброго здоров’я вам у вашій господі. Поздоровляю вас з сєгодняшнім дньом.
Секлита. А я вже оце хотіла вас шукать по Подолу, думала, що випустила з рук, так і втекли!
Голохвостий. Погано ділали, що так думали! Я вже вам казав, що я свой брат, простий, а свой не збрешеть.
Секлита. Сідайте ж, будьте ласкаві, та побалакаємо, коли зайшли з доброю думкою.
Сідають. 
Голохвостий. З доброю, з доброю, пущай на мою голову стольки тисяч… скольки у мене лиха на думці!
Секлита. Та дай Боже! Тільки отакі паничі часто дурять!
Голохвостий. Ой Секлито Пилиповно, Секлито Пилиповно! Чи развє вам од Бога не гріх, що ви й досі не вірите! Чи я ж мало божився? Мало присягався?
Секлита. Та так, так!
Голохвостий. От ви тогда Бог зна що взяли в голову, а я й з дівицею ще не познакомився як слід, не то што; розпитував тільки за вас, чи можна приходити?
Секлита. Ну, вже мовчіть: бачила, як ви розпитували!
Голохвостий. От пускай я лусну, хай з етого мєста не зійду (одсовується ), коли я не хотєв випитати до вас дороги, штоб позволили ходити, познакомиться… Отож я вас прошу, дозвольте мені до вас приходити, да не цурайтесь меня…
Секлита. Що ж? Ходіть, раді будемо… Тільки я вас ще добре й не знаю: кажете… родич Свинаренків… чи не син ви покойного цилюрника Голохвостого?
Голохвостий. Та син же… тольки, конешно, образований, розумом вийшов на весь Подол!
Секлита. Скажіть! Я знала небіжчика. О, в нього водилась копійчина, якщо не процвиндрили!
Голохвостий. Я не з тих, Секлито Пилиповно, що процвиндрюють. Розумний чоловєк, да при достатках, як махне, дак у нього й з мертвого живе робиться. Тепер у мене і палікмахтерська, і комерція всяка, і позичаю всім: увесь Хрещатик у мене отут! (Показує кулак .)
Секлита. Так ви от які! Куди ж нам до вас?
Голохвостий. Ну што ж, што я розумом і багатством піднявся за хмари; але душа у мене проста, до простої й липне! А ваша Галя… то ж краса на весь Київ!
Секлита. Мою Галю не гріх і матері похвалити; моєї Галі ні до кого й рівняти, хіба до зорі на небі! За нею женихів – аби хіть!
Голохвостий. Так, так… а де пак вона?
Секлита. На базарі ще; незабаром буде.
Голохвостий (натягує рукавичку ). Жалко, што не побачу!
Секлита. Куди ж це ви? Вітра в хаті вхопили?
Голохвостий. Звиняйте, Секлито Пилиповно, на цей раз. Я на хвилину тільки ускочив, а то у мене діла, аж пищать: цилюрню на Хрещатику строю… робочі ждуть!
Секлита. Я вас од своїх іменин не пущу…
Голохвостий. Невже ваші сьогодні іменини? От Бог напутив! (Набік .) Це, однако, погано: сюди натешеться гостей… (До Секлити .) Поздоровляю ж вас з святими вашими іменинами! (Цілує. ) Дай Боже вам щастя і здоров’я і чого тільки забажаєте! (Знов цілує. )
Секлита. Та годі вже, годі! От цілується! (Набік .) Але ж і гарний оцей вражий панич! Як мед з маком, аж губи злипаються!
Голохвостий. Так тепер уже звиняйте… А от з неділі мені будєть йогда, так позвольте заходить до вас хоть щодня: ви меня добре взнаєте, я вас; з дєвушкой обзнакомимся, а тогда уже, как Бог благословить…
Секлита. Заходьте, заходьте, просимо…
Голохвостий (встає ). Так уже на цей раз прощайте.
Секлита. Та як же? Щоб я вас пустила оце, не попоштувавши запіканкою, пирогами?
Голохвостий. Нікогда… (Про себе .) Впрочем, запіканка і пироги… (Вголос .) Ну, развє одну чарку можна.
Секлита. Якже, якже! Та ще й запіканка! Ви такої, дарма що багаті, зроду не пили! Ось я зараз! (Пішла .)

Вихід III

Голохвостий сам. 
Голохвостий. Одначе треба черкнуть чарочку‑другу да і тікать, потому сюди налізе всякої свиноти, ще почнуть язика чесать… Ні, ні, недобре! Хоча й досадно, што Галі не бачив; ну, да ми надолужимо опісля… когда б тільки весілля одбути, а там – хоч голову свою заставлю, а… ух, пипонька, пуколька моя!

Вихід IV

Голохвостий і Галя. 
Галя (входить, нап’ята платком ). Пидоре! Забери там яблука! Ой, хто це?
Голохвостий. Це я, кралечко! Здрастуйте, моя зозулечко!
Галя. Це ви?
Голохвостий. Своєю персоною. Не видержав, бо розгорівсь, як камфорка, моя щіточко! (Бере за руку .)
Галя. Ох, лишенько! Ідіть, будь ласка, бо матері поки нема; як застукають, то знов таке буде…
Голохвостий. Яким сортом? Адже ваша мати мені слово дала…
Галя (вириваючи руку ). Так і повірили!
Голохвостий. Та не пручайтесь‑бо, потому што у мене аж печінки пручаються!
Галя (виривається ). Пустіть‑бо! (І вибіга .)

Вихід V

Голохвостий сам. 
Голохвостий. Виприснула… Хистка, як лозиночка, в’юнка, мов вуж! Але ж і ягодка! Як повидів її, ну просто все в головє замакотрилось! Просто, як только в руках її подержиш, дак так робиться у тебе унутрі, як у самоварі, аж гуде! Ну й дівчина ж! Да за таку ж дівчину, доложу вам, можна всього себя обголити чисто і піти по Хрещатику таким хвисоном… Єй‑Богу, можна, даже по морозу! Не видержу, треба її діждатись, хоть раз ще глянуть!

Вихід VI

Голохвостий і Секлита. 
Секлита (з горщечком і пляшечкою ). Ну, спочатку покушайте моєї настояночки на горіхових листях та оцими пиріжками закусіть, з потрібкою…
Голохвостий. Викушайте ж самі!
Секлита. Пошли ж вам Боже, чого ви бажаєте, а моїй Галі долю щасливу! (П’є і знов налива .)
Голохвостий. Дай Боже! З іменинами вас поздоровляю! (П’є. ) А‑а! Оце горілка так так! Мов вогнем по жилах пішла! Та й пиріжки ж до того, дай вам Боже здоров’я! (Їсть .)
Секлита. Та по первій же ніхто не закусює; викушайте другу! (Налива .)
Голохвостий. Е! Да так же я і не встану! (П’є. )
Секлита. То й добре; гостем дорогим будете!
Голохвостий. Да я дуже б радий, у вас так, знаєте, по душє… там только мине… Та трошки можна… (Дивиться в вікно .) Онде й Галя пішла.
Секлита (стука в вікно ). А йди лиш сюди! Де ти там у гаспида тиняєшся?
Голохвостий. По хазяйству, певно, бігаєть?
Секлита. О, вона упадлива!

Вихід VII

Ті ж і Галя. 
Секлита. Де ти там баришся?
Галя. Забігала до сусідки Лукери: посуди треба.
Голохвостий. Здрастуйте, доброго здоров’ячка! Вся душа моя стрепенулась, как зачув я ваш ангельський голосок, мов дискантів найкращих у концерті…
Галя (подає руку ). Ви смієтесь…
Голохвостий. Єй‑Богу, і в думці немаєть: я, Ганно Івановно, з чесним заміренієм прийшов.
Галя. Я не знаю про що.
Секлита. Бач, мов і не зна, мов і не рада! А до сього торгу давно й пішки! Щастя твоє, що так склалося, а то б було!
Галя. Мамо, хіба я в чім винна?
Секлита. Та годі, годі! Нічого мені ману пускать, очі одводити. На ось горня та почастуй варенухою дорогого гостя, та поговоріть любенько, а я сама за посудою збігаю! (Виходить .)

Вихід VIII

Галя і Голохвостий. Галя наливає варенухи. 
Голохвостий. Чого ти цураєшся мене, моя рибонько, хіба‑развє я не любий тобі?
Галя (подає чарку ). Я вас боюсь… Що це ви задумали, чого ви мене чіпаєте?
Голохвостий. Задумав, моя куріпочко, хоч кишки собі вимотать, а тєбя добути, потому улюбльон, як окроп кипить…
Галя. Я вам не пара… Ви б краще не в’язали мені світа… зараз проміняєте на яку‑небудь панну!
Голохвостий (випивши ). А‑а! З ручок твоїх солодша од меду й од канахвет! (Бере за руку й хоче обняти .)
Галя. Пустіть!
Голохвостий. Щоб я тебе проміняв? Ні за яку кахвюру! Так би й задавив! (Обніма .)
Галя (вириваючись ). Ой, що ви?

Вихід IX

Ті ж і Секлита. 
Секлита. А! Договорилися, значить… Ну, й помагай вам Боже!
Голохвостий (набік ). Знов піймала! Вона, здається, за дверима підслухувала!
Галя (з сльозами ). Що ж я, мамо, – начепився!
Секлита. Та годі вже, годі, тепер нічого… От готуй лишень страву, бо вже куми йдуть… (До Голохвостого .) А вас уже тепер не пущу з хати од страви, як хочете!
Голохвостий. Та я б радніший, Секлито Пилиповно, і ночувати, когда б не… (Набік .) Попався жучку в ручку.

Вихід X

Ті ж, куми й Пидора. 
В хату входять Марта і другі міщанки, деякі з кошолками, деякі убрані в празникову одежу. 
Марта. Добридень вам, Секлито Пилиповно! З днем вашого ангела поздоровляємо вас. Дай вам Боже, чого ви тільки забажаєте собі з неба, а вашій дочці пошли Боже гарного жениха!
Цілуються .
Секлита. Сідайте ж, щоб старости сідали в мене: може, вашими молитвами…
Голохвостий (набік ). Впрочем, начхать: якось‑то буде! (До міщанок .) Та й набралась же вас повнісінька хата: знаєте, де раки зимують!
Марта. А ви, паничу, хіба не знаєте?
Голохвостий. Зуби проїв!
Другі міщанки. Та й жартливий же оцей язикатий панич!
Марта. Не зачіпайте нас, бо як причепимось всі, то мусите нам ставити могорича!
Голохвостий. А зачіпайте меня, я очінно люблю, як меня молодиці зачіпають… але только молоді, чорноброві, такі, що тільки моргни…
Деякі міщанки. Хі‑хі‑хі! Зачепи його!
Секлита (до гостей ). Але чого ж ви стоїте? Сідайте, кумо, сідайте, свахо, сідайте, кумасю, прошу покорно, кумко! (У двері. ) Пидоре, Пидоре! А винось сюди столи, розставляй серед хати, щоб нам було просторніше їсти, балакати й пити.
Голохвостий. От і я поможу! (Біжить і вносить з Пидорою столи .) Та повертайся, Пидоре, так прудко, як я, а то ледве трусить…
Пидора. За вами й похопишся?…
Голохвостий (тихо до Галі ). Пипонько моя! Щіточко, манюсенька!
Галя одходить. 
Секлита (до Галі ). Що це ти, Галю, стоїш, мов неприкаяна? Застилай столи та подавай пляшки та чарки, а то мої кумочки заскучають.
Голохвостий. Ой, ой! (Зітха є.) Де б уже не заскучали без чарочки?
Марта. З вами заскучаєш?
Голохвостий. Значить, можу знайти забавку?
Марта. Та одчепіться! (Штовха ліктем .)
Деякі міщанки. Ха‑ха‑ха! Ну й панич!
Пидора й Галя ставлять на столі всяку страву, пляшки й чарки. 
Секлита (бере пляшку ). Вип’ємо ж по чарці за живих і за мертвих! (Налива і п’є. ) Щоб живим жити і не вмирати, а помершим, коли померли… (Маха рукою .)
Голохвостий. Бодай не вставати!
Всі. Ой хто видав так говорити! Оце так!
Секлита. Глядіть лишень, ви великорозумні! Мертві лежать на Щекавиці та нікому не шкодять, а живі часом дуже, дуже шкодять! (П’є. )
Голохвостий (налива чарку ). Про мене, вип’ємо і за здоров’я мертвих. Пошли Боже з неба, чого нам треба! Помершим чарку, а нам горілка! (П’є. )
Секлита ходить круг столу, налива всім і сама п’є, частує. Подають пироги, страви на стіл. Всі п’ють і їдять. 
Одна міщанка. Даруй же Боже цей празник проводити, тамтого року діждати!
Марта. Щоб ми діждали в добрім здоров’ї пити і на той рік; а я вже забігала до сусіди та хильнула чарку, другу… та трошки й веселенька!
Секлита. То й добре! На здоров’ячко!
Голохвостий (налива собі знов ). А звідки ти? – З Ромна! – А білет єсть? – Нема. – В тюрму, шельму! (Марті. ) Позвольте з моїх рук!
Марта. Ще з вами не покумалися!
Голохвостий. Што ж, покуматися не штука!
Секлита. Сідайте ж, кумцю, до гурту!
Марта. Е, де вже там сидіти! Мені аж танцювати хочеться, так весело!
Всі. То й танцюй!
Голохвостий. Валяйте, без хвасону!
Марта (приспівує ).

Уберуся, молодая, в новенькі сап’янці
Та винесу я бублики на базар уранці.
Ой бублики гаряченькі, ой бублики свіжі,
З таком, з маком і з яйцями, ще й смачні до їжі!

Голохвостий. Славно! (Знов чарку .) Ех‑х! (Притупує. )
Марта.

А до моїх до бубликів кавалери‑паничі
І моргають брівоньками й зазирають, мов сичі!
Сюди, сюди, до бубличків великого смаку,
Ой паничі, з маком, таком, попичі й без таку.

Голохвостий (пританцьовує ). Ой не бійся, пригорнися – з таком, серце, з таком!
Секлита. От люблю за веселий звичай! От люблю! (З чаркою .) Сідайте ж!
Марта. Та й сяду ж.

Вихід XI

Ті ж і Устя. 
Устя (вліта з кошиком і прямо у скоки ).

Дивітеся, чоловіки,
Які в мене черевики!
Це ж мені панотець покупив,
Щоб хороший молодець полюбив!
А панчохи паніматка дала,
Щоб я гарна молодичка була!

Голохвостий (розпалюючись ). У‑х! Валяй без титулу! Стрижи! (Скида піджака і йде в танець .)
Голохвостий і Устя (разом ).

Гоп, чуки! Чуки, чуки!
Гарні в мене черевики!
Бо я панського роду,
Не ходила боса зроду!

Устя.

Полюбив мене дяк
Чорти батька зна як!
Купив мені черевики,
Закаблучки не так!
Голохвостий.
Черевички невеличкі,
За цілого п’ятака.
А щоб же ти, молоденька,
Вибивала тропака!
Устя й Голохвостий (разом ).
Гоп, гоп! Чуки, чуки!
Гарні в мене черевики!
Бо я панського роду,
Не ходила боса зроду.

(Танцюють. )

Всі. Ну й танцюють ловко. А панич як бісик! Славно!
Устя. Ху! Цур йому, утомилася! Оце я з іменин іду… Так уже частували та поштували, що й Боже! Біжу вже до вас та й підскакую, а тут, чую, співи: нате ж і мій глек на капусту!
Секлита. Спасибі, що згадала мене, стареньку куму!
Голохвостий. І це кума? Та вашими кумами можна Дніпро загатити і Чорторий закидати! Єй‑Богу, правда!
Секлита. А бодай вам язик усох, не казавши лихого слова.
Голохвостий. Та хай всохне, чорт його бери!
Марта. Ну й моторний же хлопець!
Устя (до Секлити ). Де ви такого вискіпали?
Секлита. Гм, гм! Не скажу! Нехай вам кортить.
Голохвостий частується і хихика з міщанками.

Вихід XII

Ті ж і Степан. 
Степан (до Секлити ). Поздоровляю вас із святими вашими іменинами! Дай Боже всякого щастя, і благополучія, і многая літа! (Цілує руку .)
Секлита. Спасибі, що не забув!
Стєпан. Де вже нам забувать!
Секлита. І‑і, тепер такий світ настав! (Одійшла .)
Степан (поклонився всім і тихо до Галі ). Здрастуйте, Ганно Івановно!
Галя. Здрастуйте! (Подає руку .)
Степан (зиркнувши на Голохвостого ). Чого цей ланець тут?
Галя. То, Степане, горе моє!
Степан. Як? Що таке?
Галя. Та, либонь, свата мене, а мені хоч у воду!
Стєпан. А мати що?
Галя. То ж моє нещастя, що мати за його: багатий…
Степан. Який він багатий? Шарлатан! Його оце Йоська‑жид мав у тюрму посадити.
Галя (радісно ). О, невже? А він тут ману пуска.
Степан. Та я зараз так його огрію, що очманілим вискочить!
Галя. Бога ради: не чіпайте тут! Не знаєте матері? Вона так і не повірить, ще вас вижене з хати!

Вихід XII

Ті ж і Меронія. 
Меронія (вся в чорнім, зап’ята в хустку по ‑чернечому ). Поздоровляю вас з іменинами, з янголом. (Глянувши кругом .) Ой як у вас весело! Ой спокуса моя! (Щось шепче .)
Голохвостий (до Марти ). А ето хто? Черниця?
Марта. Та то вона зверху тільки!
Голохвостий. Значить, бонджур, калісон, мерсі!
Устя. А це по‑якому?
Секлита (встає ). Сідайте ж, сідайте! Дорогим гостем будете!
Меронія. Ой боюсь гріха!
Голохвостий. Гріх у міх, спасеніє в торбу!
Меронія. Ой тут ще скуситель! Пригрішеніє моє!
Секлита (підносить чарку ). Випийте, кумцю, гріха збудетесь.
Меронія (бере чарку ). Ой лишенько! Ой гріх мій! Що ж то буде, як довідаються печерські про це гріховне зборище?
Секлита. Хто там довідається? Свої! Пийте ж, не шепотіть так довго над чаркою, бо чарку нетерплячка бере: хоче в другі руки!
Устя. Та пий у мою голову.
Меронія. Ой не видержу! Куми скушають, як ті чорти! Простибі й спасибі! (П’є. )
Голохвостий (схоплюється ).

Ой черничко ж моя,
Шепотушко моя,
Дай з тобою покручуся,
Коли ласка твоя!

(Обніма і крутить її. )
Меронія. Ой, ой! Отиді, сатано!
Головохвостий цілує її. 
Ой пропала я! Аки геєна огненна… Хоч і на Печерськ не вертайсь! (Обтира губи. )
Міщанки. Ха‑ха‑ха! Ну, й не шибеник оцей панич?!
Другі. Як вогонь! А гарний!
Марта (до Секлити ). Та скажіть‑бо, хто це?
Секлита (одводить Марту і таємно ). Я сьогодні два празника справляю: іменини й заручини! Отой красень, Голохвостий, жених моєї Галі. Капосна дівка зловила такого жениха, що мій покійний Лимар проти його як свиня проти коня.
Марта. Гарний, гарний!
Секлита. І багатий… Тільки, серце кумо, не кажіть нікому, бо, може, ще з того сватання весілля не буде. (Цілується і одходить до гостей .)
Марта (кличе Устю набік ). Чи ти знаєш новину? Оцей гарний панич сьогодні заручився з Галею. Тільки нікому, нікому не кажи, борони Боже! Такий приказ! (Одходить між гурт .)
Устя. Побий мене святий хрест, як скажу!
Меронія (наближається ). Про що це вона вам шептала?
Устя (тихо ). Оцей панич сьогодні заручився з Галею, тільки нікому не кажи, щоб ніхто не знав, чуєш?
Меронія. Ой гріх! Та мовчатиму, мовчатиму… Заціп мені язик, святий Мовчало!
Одходять і починають шептать одна одній на вухо, ті дивуються, здвигують плечима. 
Степан (почувши, про що шепочуть ). Ніт, так і тут! Видержать більше несила… Того й дивись, що з кулаками кинусь, краще піти! (Вголос до Секлити .) Прощайте, Секлито Пилиповно!
Секлита. Чого се ти? Куди?
Степан. Та там робота єсть…
Секлита. Та посидь ще: закуси, випий!
Степан. Спасибі, у вас і без мене багато: ми вже залишні будем!
Секлита. Як знаєш… (Одійшла .)
Степан (до себе ). Ну, вже або виведу тебе на чисту воду, або голову провалю! (Хутко виходить .)

Вихід XIV

Ті ж без Степана. 
Секлита. Що се ми сидимо, пхаємось коло столу, мов вівці! Сядьмо, куми, долі!
Деякі. А сідаймо, сідаймо, бо вже деякі на стульці не всидять!
Секлита. Пидоре! Давай килима! Простилай долі столи ті одсовуй к бісу!
Пидора стеле килима, Марта бере стільця і ставить посередині. 
Устя. Ви, свята імениннице, сідайте посередині на стільчику, а ми сядемо й долі кругом вас.
Сідають; Секлита на стільчику. 
Всі. Ви, імениннице, наше красне сонце, а ми ваші ясні зорі.
Голохвостий. Де ж мені, ясному місяцю, притулитись?
Марта. Е, такому місяцю не на небі місце.
Голохвостий. Чому? Преподобниці не приймуть?
Устя. Преподобниці, може, й приймуть, а що святі, то виженуть!
Голохвостий. Та сідайте‑бо хоч ви, Галю, коло мене!
Секлита. Сідай, сідай! Тепер уже можна! Бачите, яка парочка? Поздоровляйте: це жених і молода; Голохвостий посватав.
Галя. Мамо! Не робіть цього… слухайте, що я вам скажу…
Секлита. Після! Мовчи тепер та дині.
Голохвостий (набік ). Що це вона, здуріла? Привселюдно меня об’являєть женихом! От тобі й раз, досидівся! Тепер почнуть язики чесати!
Міщанки (до Голохвостого ). Бачите, а ви мовчите…
Голохвостий (замішавшись ). Та то ще тольки так, між нами… розговор був… Когда ще судить Бог сватов прислати…
Секлита. Що там сватів! От повеличайте їх, кумочки мої, та й заручини зап’ємо! Правда, гарна парочка?
Голохвостий (набік ). Оце взяла в лещата!
Усі. Гарна, гарна, як вугірочки! Поздоров Боже!

Всі (співають ).

Де ж був селезень, де ж була вуточка?
Селезень на ставку, а вуточка на млинку!
А тепер вони, в однім болоті,
П’ють воду, їдять ряску по своїй охоті.
Де ж був Свиридко, де ж була Галочка?
Що Свиридко у батька, а Галочка у неньки!
А тепер вони у одній світлиці,
Їдять з медом пухкі книші й паляниці,
П’ють вино й варенуху, обоє раденькі!

Секлита. Куми мої, любі мої! Заспівайте мені, прославте мене, свою куму, Секлиту Лимариху!

Всі (співають ).

І лід тріщить, і комар пищить,
А то кум до куми порося тащить.
І кумочко, і голубочко!
Звари мені порося, щоб і юшка була.
І юшечка, і петрушечка!
Кума моя, люба моя, моя душечка!

Секлита. Ой не співайте, не завдавайте жалю, бо я вже плачу! (Втира сльози .) Так ви розжалобили, так розтривожили! Ой бідна я, сирота; цурається мене рідня моя: ніхто з Сірків і в хату не плюнув через отого чорногуза Проню!
Голохвостий (схоплюється, мов опечений ). Хіба вам Сірки рідня?
Секлита. Сестра рідна… А та носата – небога!
Голохвостий (набік ). От влопався!
Секлита. Якже, багатирі, запаніли! На бідний рід їм начхать тепер! А все через оту дурноголову!
Голохвостий (набік ). Ну, пропав тепер, навіки пропав!
Секлита (плаче ). А мене не має не тільки за тітку, а навіть за наймичку, та ще кричить, що од мене гнилицями тхньоть, горілкою смердить! Така у мене небога! (Хлипа .)
Голохвостий. Що його в світі Божому робить? Просто вже й ума не приложу.
Марта. Та я б їй, отій вашій Проні!..
Секлита. А ти ж думаєш як? Секлита Лимариха їй подарувала? Ого! Не на таку напала! (Береться в боки .) Та я отой носатий пенціон так одманіжила, так вишустрила на всі боки, що аж баньки повитріщали! Плюнула межи очі та й зацурала: ні я, ні Галя й ногою до смерті не будемо!
Голохвостий (набік ). Слава Богу, вони, значить, в сварці! Мов світ мені піднявся, аж од серця одлягло!
Марта. Авжеж, чиста сова!
Устя. Чапля!
Голохвостий (підходить ). Жаба кислоока!
Секлита. А ти її знаєш?
Голохвостий. Та видів раз отого штурпака!
Секлита. Вже іменно! Нехай її курка брикне!
Устя. Хай її лунь вхопить.
Марта. Хай її п’ятниця свята покара!
Голохвостий. Холера на її голову!
Секлита. Анахтема, анахтема, анахтема!
Всі (хором ). Анахтема, анахтема, анахтема!
Секлита. Пху на неї, та й годі!
Всі. Пху, пху, пху! На неї, сатану!
Марта. Годі, цур їй, пек!
Устя. Будемо веселі як перше!
Секлита. Ну, лихом об землю! Гуляймо цілу ніч!
Меронія. А мені на Печерськ!
Секлита. К бісу! Гуляймо, поки ноги держуть, а то й поснемо отут! Завтра неділя. Нікого не пущу!
Чути оддалеку катеринку. 
Голохвостий. От якраз до ладу: явилась на виручку! Треба тут їх так замакітрити, щоб на завтра й ноги одкидали! Закликати катеринщика ще! (Вибіга .)
Марта. Е, тітко, в роду не без потвори! Є і в мене родичка… та… не хочеться тільки розказувати.
Всі. Та кажи, кажи! Чого жалувати таких псяюх!
Марта. Так стіни слухають!
Дехто. Та ми кочергами повигоним стіни ті з хати!
Устя. Знаю я, про кого мова мовиться…
Марта. На злодієві шапка горить! Знає, про чиє кодло іде річ!
Устя (схоплюється ). Про наше кодло! Ну що ж, кажи!
Марта. Не чіпляйся, Усте, бо скажу, так і крикну на всю хату!
Устя. Кричи, кричи, шелихвістко!
Марта. Не злякалась, псяюхо, не злякалась! Твій рід стоїть отут мені у печінках! Як уступила твоя сестра, Степанида, до брата в хату, то неначе братові й мені на шию наступила. Ви всі такі!
Катеринка входить. 
Устя (сікаючись ). То й ми всі такі? То й я така?!
Марта. То й ти така й твоя мати була така!
Устя (з кулаком ). Яка ж була моя мати?
Секлита. Та годі вам!
Другі міщанки. Уже завелись!
Катеринка заграла польку, і всі зразу втихомирились. 

Вихід XV

Ті ж і катеринщик. 
Всі. Хто це музику найняв?
Голохвостий. Ето я; це я найняв, щоб Секлиті Пилиповні веселіщі були іменини! Как маєте лаятись, давайте лучче гулять!
Всі (схоплюються ). Давайте, давайте краще танцювати! От весело!
Секлита. Авжеж, танцювати! Розступіться, куми мої милі: Секлита Лимариха ґуля!
Всі розступаються, Секлита посередині. 
Секлита (розставивши руки ). Куми мої, голубки мої, Секлита Лимариха ґуля! (Почина танцювати .)
Голохвостий (скида жилетку ). Ех, мамзель, бонджур! Валяй метелиці! (Почина садити проти Секлити гопака .)
Усі.

Ой на дворі метелиця,
Чому старий не жениться?

Меронія. Ой гріх, ой скушеніє! (Становиться і сама в коло .)

Завіса спада.

Дія четверта

Світлиця у Сірків, та ж, що і в 2‑й дії. 

Вихід І

Xимка сама. 
Xимка (прибира хату ). Другим людям неділя, а тобі нема ні неділі, ні свята у цих хазяїв! Весілля, бач, справляють! Ще й не видано, й не чутно, щоб таке було хапане весілля: шити, мити, білити – завтра Великдень! Щось не певне… А тут через них і ніг під собою не чуєш: увесь двір підмела, ще й піском підсипай та травою труси, бо, бач, велика пані поїде вінчатись! Багато таких панів, та на греблю нікому! Он ще підлоги вигадала оливою мастити, та ще кадить заставить. А остобісіла вже вона мені, хоч би вже швидче йшла до дідька в болото!

Вихід ІI

Химка й Сірко. 
Прокіп Свиридович. Піймай, Химко, собаку та прив’яжи на ланцюг, щоб часом не кинулась на кого та не полатала литок.
Xимка. Хіба я собака? Хіба в мене собачі ноги, щоб я ще вам за псами ганяла?
Прокіп Свиридович. Та й я не підбіжу. Ти молодша, у тебе й ноги прудчіші.
Химка. Підтоптала вже за вашими примхами, що хоч на плечі бери!
Прокіп Свиридович. Та ну‑бо, Химочко, піймай, будь ласка! Візьми шматок хліба, примани Рябка та й насядь!
Химка. Спасибі вам! Сідайте вже краще ви на його, коли вам нічого не шкода.
Прокіп Свиридович. Та ходім і я поможу, тільки не лайся, та повідчиняй мені вікна й ворота, нехай люде дивляться!
Химка. Щоб поналазило їх і в двір, і в хату та щоб пообкрадали ще!
Прокіп Свиридович. Ну, що ж робить! Один тому час, що й батько в плахті!
Химка. Ет! (Виходить .)

Вихід III

Проня сама. 
Проня (виходить у білій вінчальній сукні, у білих квітках, обвішана цяцьками ). Аж не стямлюсь од радості, що таки, хвалити Бога, діждалась свого свята! А який же гарний жених! Сиділа, сиділа, так зате ж висиділа! Образованний, модний, душка, чисто, як огірочок! Як я улюбльона, аж горить у мене все всередині, а серце тільки – тьох, тьох! Не знаю вже, чи й доживу до вечора… Як я пригорну його, як… Ой, ой, як здумаю… Когда б только скоріще! (Закрива очі рукою .) Ото‑то будуть усі заздрити! А я так під руку з ним та на них тільки: пхе, пхе, пхе! А шлейфом шелесь, шелесь, шелесь! На Хрещатику такою панією сяду; та все по‑модньому, по‑хранцюзькому… (Пішла по хаті і стала перед дзеркалом .) Чи не вкоротив він мені шлейфа. Єй‑Богу, вкоротив, жидюга, вкрав! І казала ж мамі, щоб оддали на Хрещатику, так хіба ж з тією простотою зговориш! Ой лишенько, і це ж не по‑модньому! Хто ж так високо талію робить? Ні плечей, ні грудей! А по моді усе должно бути на виставці! (Походжа павою .) Пхе! Тут тільки тхне чимсь? Оливою од підлогів, пхе! Химко! Химко! Кади мені швидче по хатах, та більше, та поодчиняй вікна! Химко, Химко!
Голос Химки. Та чую, не позакладало…
Проня. Так повертайся ж швидче. Піти ще по двору проходитись, хай дивляться та губи кусають! (Виходить .)

Вихід IV

Химка й Устя. 
Xимка (входить з смолкою ). Уже повіялась, шелепа! От уїлась! Хоч би вже тебе викурити оцим куривом!
Устя (вбіга з кошиком ). Добридень вам, з неділею будьте здорові! А де старі Сірки?
Xимка. Та там десь колотяться…
Устя. Чого ж то? А Проня де?
Xимка. А, і не питайтесь!
Устя. Чого це ваші до Секлити на іменини не прийшли? А там сватання було: просватали Галю за Голохвостого.
Химка. Тю на вас!
Устя. Ти, дівко, не тюкай, а слухай! Пропили ми навіки Галю, а Голохвостий найняв катеринку та аж сюртука скинув, так вибивав тропака.
Химка. Брехня!
Устя. Що ти мені брехню завдаєш? Стара вже я, дівко, щоб брехати; то, може, твоя мати брехала, як на лавці лежала!

Вихід V

Ті ж і Марта. 
Марта (засапавшись ). Добридень вам! А де ваші? (Глянувши на Устю .) Уже випередила: от довгонога чапля! (До Химки .) Чи ви знаєте, що Секлита Лимариха заручила уже Галю з Голохвостим?
Устя. А що, не казала? Брехня?
Химка. Та що це ви мелете? Про якого Голохвостого?
Устя. Про Голохвостого – цилюрника, сина того, що за Канавою був!
Марта. Та він же один на весь Подол; другого Голохвостого немає!
Химка. Так той же самий Голохвостий сьогодні вінчається з Пронею!
Устя і Марта (сплеснувши руками ). Що ти? Невже?
Химка. Та хіба не бачите, які тут прибори йдуть до весілля… Через них уже мені хоч руки й ноги одкидай!
Устя. Матінко моя, оце штука!
Марта. Ну й бешкет!
Устя. Та чи ти часом не дуриш нас?
Xимка (показує у вікно ). Та он гляньте, як по двору походжа наша пава; пишається, мов верша в болоті!
Устя (глянувши ). Ой ненько моя! Єй‑Богу, в білій сукні, ще й у квітках!
Марта (за нею ). Справді, справді! І хвату почепила!
Устя. Так побіжім зараз до тітки Секлити сказати!
Марта. А побіжім! От буде халепа!
Устя. А буде! (Стикається лобом з Меронією .)
Xимка (сміючись ). Ну, тепер уже піде баталія!

Вихід VI

Ті ж і Меронія. 
Меронія (спотикаючись і шкандибаючи ). Оце летять! Так штовхонули, аж тім’ям об двері ударилась! Господи Ісусе Христе, сине Божий, помилуй нас!
Xимка. Амінь!
Меронія. Чи чули? Галю просватали за Голохвостого!
Марта. Спізнилась!
Устя. Він, чуєте, сьогодні вінчається з Пронею!
Меронія. Ой гріх який!
Марта і Устя. Ми йдем до Секлити зараз звістити.
Меронія. І я з вами. Ой не біжіть тільки так, бо я не зійду: у мене ноги покалічені! Ой не біжіть‑бо! (Вибіга за ними .)
Xимка (сміючись у вікно ). Та пождіть‑бо, бо впаде! Ну й оказія! Ох зух! На двох вінчатись хоче! Чистий салтан! Ха‑ха‑ха!

Вихід VII

Химка, Настя і Наталка. Настя й Наталка виходять повбирані, але по‑міщанськи. 
Настя. Добридень вам! А Проня прибралась уже?
Xимка. З досвіта ще!
Наталка. А де ж вона?
Химка. Та отам десь пошелепалась замітати двір. (Виходить .)
Настя. А я, знаєш, не хотіла після того вечора й приходити до тієї принді; та уже просила Боже як!
Наталка. І мене теж; ще й стара Сірчиха приходила. Так я уже подумала, Бог з ними! Ну й щастя ж оцій Проні! І чим вона взяла?
Настя. Кислим оком та довгим носом.
Наталка. А вже правда! І де в його ті очі були?
Настя. Звичайно, за гроші бере.
Наталка. То вона його заманила своїми гарними приборами та брансолетами.
Настя. Дай мені, серце, покій! Хіба вона вміє й прибратись до ладу? Поначеплює, понавішує, мов на куделю вовни, та й повертається, як індик, і все оте на їй, як на корові сідло…
Наталка. Іменно, як на корові сідло…
Настя. А з того ганчір’я ще й пика вигляда, що за три дні не одполощеш!

Вихід VIII

Ті ж і Проня. 
Проня (входить і поважно вітається ). Здрастуйте вам.
Наталка. Ах, яке на вас убрання, аж очі вбира!
Настя. Чудо, чудо! У вас таки смаку як у тії кралі.
Наталка. Та яке модне!
Проня. У первому магазині на Хрещатику шилось.
Наталка. А як до лиця все вам, хоч малюй!
Настя. Ви сьогодні дуже гарні, мов та квіточка, що в віночку!
Проня. Мерси за компліман!
Настя (до Наталки ). Не передавай куті меду!
Наталка (до Насті ). Та чорт її бери! (Вголос .) Ой ненько, моя матінко! Який же у вас, Проню, брансолет, а сережки аж горять, мов саме сонце вскочило в хату!
Настя. Чи справжні ж?
Проня. Авжеж!

Вихід IX

Ті ж і Явдокія Пилипівна. 
Явдокія Пилипівна (вибіга з пекарні у чепчику і в довгім платку ). І де ж би то не справжні, коли! 3а каблучку ту на руку, чи як її, дала двадцять два карбованці, а за сережки аж сімдесят п’ять, своїми руками дала!
Настя. Ого! Сімдесят п ять!
Наталка. Ой мамо моя!.
Проня. Таки не витерпіли, прибігли; ще й Химку сюди приведіть!
Явдокія Пилипівна. Як‑то, щоб і тепер, коли слушний час настав, не похвалитись перед добрими людьми? Ні вже, дочко, вибачайте!
Проня. Охота! Диво яке, що золото чи гальмази!
Явдокія Пилипівна. Як‑то не диво? От за ту матерію, що на сукні, позаторік платила ще по три карбованці!
Настя. Позаторік ще?
Явдокія Пилипівна. Еге ж, тепер за таку ціну не купиш!
Проня. Ви б, мамо, пішли краще до пекарні порядкувати, ніж не знать що верзти!
Явдокія Пилипівна. Та там уже все готове. А за другу сукню, шовкову, заплатила аж по три карбованці з половиною за аршин: така вже дорога, що й господи! Ось я винесу. (Іде в кімнату .)
Проня. Та що ви розносились, неначе не носили зроду шовкового?
Настя і Наталка. Покажіть, покажіть; ми ще не бачили!
Степан (з ‑за вікна ). За кого Сірки віддають дочку?
Голос. За якогось цилюрника.
Степан. Невже за Голохвостого? Єврей, значить, правду казав.
Явдокія Пилипівна (таска цілий жмут всяких суконь ). Осьде, гляньте яке!
Настя. Чудесне! Широке та добряще! (Маца .)
Наталка. Ой яке гарне! Як шелестить!
Юрба всякого роду людей натовпом лізе до вікон, а дехто й до дверей. 
Проня. Мамо, що ви робите? Гляньте на вікна!
Явдокія Пилипівна. Нічого, доню, нехай люди дивляться, який посаг даємо за дочкою: хай знають усі, що не поскупились! А ось, гляньте, зелена адамашкова!
Настя. Чи шовкове, чи бавовняне?
Явдокія Пилипівна. Шовкове, на два шістдесят, та й то через те уступив, що дуже залежала матерія.
Проня. Ви не знать що, мамо!
Явдокія Пилипівна. Чого? Єй‑Богу, правда!
Голос (з ‑за вікна ). Та й зелена ж, як рута!
Парубок (до дівчини ). Тобі до лиця пристало!
Дівчина. Диво й не пристало б: якби й на тебе начепити, то на жабу б здався!
Сміх. 
Проня. Чуєте, який ярмарок завели?
Явдокія Пилипівна. То пусте. Ось ще одна сукня жовтогаряча, з якогось такого чудного, що й язиком не вимовлю.
Проня. З мухленталену.
Явдокія Пилипівна. Еге ж.
Голос (з ‑за вікна ). Ой ненько моя, як жар. Аж горить…
Парубок. От би мені, бра, на штани!
Проня. Зачиніть вікна!
Явдокія Пилипівна. Нехай дивляться: один тому час!
Проня. Тут незабаром жених буде, а вони розташувались.
Явдокія Пилипівна (знов виносить жмут білля ). А ось гляньте, які мережані та тонкі хусточки до носа.
Проня. Ви ще й сорочки принесіть!
Явдокія Пилипівна. І принесу, тут нема сорому: діло світове!
Наталка. Ой які ж гарнесенькі!
Парубок (з ‑за вікна ). Гля! Гля! На доброго козака, то нікуди й чхнути!
Міщанки (з дверей ). До твого носа й пристало!
Парубок. Та й у молодої ж з добру ковіньку!
Проня. Що ж це ви тут шкандаль робите! Напустили мужви!
Явдокія Пилипівна (не слуха ). А ось укривало, єдвабове, рожеве; у Флоровськім вистібали.
Настя. Славно! Та велике яке!
Наталка. Тут і трьох можна вкутати!
Міщанки (з ‑за дверей ). Я б під таке полізла!
Парубок. Та й я б, якби попросили…
Проня. Я не можу вже цього видержати! Гетьте, мамо, з вашим приданим! Химко, зачиняй вікна та повинось оцей мотлох! Ходімо, сестрички, од шкандалю до моєї кімнати…
Настя і Наталка. Ходімо, ходімо! (Ідуть .)
Xимка вбіга, але Явдокія Пилипівна їй маха рукою, і разом розкладають на стільці всі речі. 
Явдокія Пилипівна. Я ж піду стрічати гостей, а ти гукни старого!
Xимка. Добре! (Іде до вікна .) Та не лізьте притьмом у хату, одступіться од вікон! (Виходить .)
Голос (з ‑за вікна ). Чи ба! Хтось приїхав хвайтонами. Це, либонь, жених!
Другі. Де? Де?
Інші. Гетьте! Одступіться! Ой ноги! Ноги!

Вихід X

Голохвостий і два митрополичі баси. 
Голохвостий (ввіходить у фраці, при циліндрі, за ним два митрополичі баси ). Оце всьо, як видите, беру: двор величезний, садок, дом і те, што в дому.
1‑й бас. О, Сірки не убогі! Сіркова лавка швидко перейде на першу вулицю на Подолі.
2‑й бас. Наберете в кишені добра.
Голохвостий. Авжеж, наберьом немало добра: не в дурнів удались! Через неделю міста ви й не пізнаєте сього двору. Отут на вулицю вчищу кам’яний дом первого хвисону на два етажа під бляшаною кришею; а в старий дом я буду свиней заганять.
1‑й бас. Тобі пощастило, брате, єй‑Богу!
2‑й бас. Тільки слухай сюди, пане Свириде: я пам’ятаю трохи дочку Сірків, здається, мов погана…
Голохвостий. То не мешаєть, пустоє, значить, дєло: аби побольше дєнєг, то ми, брат, при боцє заведемо… гм…
2‑й бас. Важно!
1‑й бас. Люблю!
Голохвостий (б’є по плечу ). Хе‑хе! (Одходить набік .) Коли б уже скрутитись швидче: у мене просто через ту Секлиту душі нєту… Ну, що як ускочить? Хоч з Києва тікай, не то што! Здається только, я їх уложив добре, да вони й у сварці, на щастя… Господи, пом’яни царя Давида і всю кротость його!

Вихід XI

Ті ж, Проня, Наталка, Настя. Проня входить манірно, за нею подруги. 
Голохвостий (підліта з квітками ). Позвольте, дорогая нєвєста, ради, значить, щасливєйшого для меня дня, подать вам пукета і поцєловать ручку!
Проня (соромливо бере ). Ах, мерси! Бонджур!
Голохвостий. Красниє цвєти прекрасной квєтцє. (Цілує руку .)
Проня. Мерси! (Набік .) Який душка!
Голохвостий. Позвольте одрикомендовать вам моїх шахверов: Орест – знаменитий бас митрополичий, і не менче знаменита октава митрополича – Кирило…
Проня (подає руку ). Очинно рада. Сєдайте.
Баси. Спасибі; ми й постоїмо.
Проня. Нєт, чого ж безпокоїться? Ще й в церкві, как дасть Бог, настоїтесь.
1‑й бас. Для такої панни і потрудитись можна.
Проня. Ви мне комплімента пущаєте? Мерси!
1‑й бас. Можна й припустить.
2‑й бас. Стоїть.
Голохвостий. Обхожденіє понімають.
Проня. Да, модні кавалери. (Одходить під руку з Голохвостим .)
Той лебезить.
1‑й бас (до другого ). Тут нас, брате, жде велика випивка!
2‑й бас. Невже? Добре приймають?
1‑й бас. Побачиш!
Настя (до Наталки ). Дивись, як ота чапля маніжиться та кладе носа на плечі.
Наталка. Еге ж, ну їй уже можна…
Настя. Чіплятись на шию при всіх?
Баси підходять до них і просять під ручку. 
Проня (до Голохвостого ). Ах, не говоріть мінє такого, бо я как огонь зашарєюсь…
Голохвостий. Што ж дєлать, моя дорогая нєвєста, пуколько, когда ето свєтовоє дєло; да у меня просто сердце не видержить етой проволочки, єй‑Богу, может луснуть! Когда б поскоріше уже еті царамонії.
Проня. Да ужасть как долго! Я позову родителів зараз. (Іде до пекарні. )

Вихід XII

Ті ж і гості. Ввіходять поважні міщане й міщанки. 
Гості. З неділею святою будьте здорові і з чесним весіллям! Дай Боже щастя сьому домові!
Міщанки. А де ж хазяї? Не видко…
Другі. Ото, певно, жених з квіткою.
Міщанки. Та й у куце ж убрався!
Другі. А нічого, з себе гарний!
Міщанки. Тільки худий, нічого й в руках подержати!
Голохвостий упада коло подруг. 

Вихід XIII

Ті ж і старі Сірки, за ними Проня й Химка. 
Сірко йде попереду, за ним Явдокія Пилипівна з хлібом з сіллю, Проня, похнюпивши очі; за нею у дверях становиться Химка.
Прокіп Свиридович (до Голохвостого, обнімаючи ). От тепер ви вже наш: тепер нас ніхто не розлучить! Будьте ж щасливі в новій жизні!
Голохвостий цілує руку Явдокії Пилипівні. 
Явдокія Пилипівна. Дай Боже вам усякого щастя й здоров’я! Любіть мою дочку: одна тільки й є!
Прокіп Свиридович (бере Проню ). От передаю вам їх з рук на руки, любіть і жалуйте! (Цілує Проню .) Пошли вам Боже всякого благополучія; а ви нас, дочко, у щасті не забувайте і вибачайте вже, що ми прості!
Явдокія Пилипівна (цілує Проню і плаче ). Ніхто не знає, одна мати знає, як тяжко видавати заміж одним одну дочку. Була, жила в хаті, а завтра ні до кого й слова буде промовити!
Проня. Мамо! Годі! Коли б уже швидче!
Міщанки (плачуть ). Так, так! Справді!
Міщане. Не тепер, то в четвер, а все‑таки дівчат не мине те лихо!
Прокіп Свиридович. Не плач, стара: треба ж колись віддати.
Явдокія Пилипівна. Ох, тяжко ж мені з дочкою розстатись.
Голохвостий. Не баріть, папонько й мамонько, діла: в церквє поп дожидаєть!
Прокіп Свиридович. Пора, пора, стара!
Явдокія Пилипівна. Химко, давай швидче килимця! Поблагословимо зараз та й до церкви!
Голохвостий (до басів ). Гукніть на хвайтона, щоб готові були! (Про себе .) Винеси, господи!
Простилають килима. Старі сідають на стільці з хлібом з сіллю. 
Молоді становляться на килимі; два баси, Настя і Наталка з свічками по боках. 

Вихід XIV

Ті ж і Секлита Лимариха, Устя, Марта і Меронія, а потім і Галя. 
Секлита (за вікном ). Пустіть, пустіть! Пропустіть Секлиту Лимариху!
Всі поторопіли. 
Голохвостий (набік ). Пропав я!
Проня. Тітка? (Разом. )
Сірко. Сестра?
Степан (з ‑за вікна ). І‑і! Тітка Секлита, ще поміша весіллю, треба сповістити єврея.
Секлита (вліта несамовито ). Стійте, не благословіть! Не благословіть, кажу!
Явдокія Пилипівна. Бог з тобою, сестро! (Разом. )
Прокіп Свиридович. Господь з вами!
Секлита. Га! Злодіяцьке весілля? Хотіли вкрасти мого зятя, жениха моєї Галі, та не вкрадете! Я вам докажу, що не вкрадете!
Сірки. Сестро, опам’ятайся, чи ти при собі?!
Проня. Що це за шкандаль! Якого жениха?
Секлита. Я при умі: Секлиту Лимариху не обійдете! Я за своє дитя встою, встою! Не пущу до вінця! Стійте, не підете! Не пущу, хоч лусну!
Марта. Не пускайте, кумо, не пускайте!
Прокіп Свиридович. Бога ради не кричіть: дивіться, скільки по вікнах людей!
Явдокія Пилипівна. Сестро! Секлито Пилиповно! Не роби сорому нам, прошу тебе! Чим же ми винні?
Секлита (кричить ). Не винні? Одбили жениха у моєї дитини? Я на всі Кожум’яки кричатиму: розбій, розбій!
Проня. Ой шкандаль! Шкандаль!
Коло вікон ціле стовпище, одне на одного лізе, ґвалт, крик: «Ой, не душіть!», «Пустіть хоч руку!», «Шибка, шибка!». Врешті верхня шибка луснула і брязнула на долівку. 
Меронія, Марта, Устя то до вікон шепчуть усім, то до Секлити; вони дуже раді бешкету.
Прокіп Свиридович і Явдокія Пилипівна. Зачиняйте вікна, одгоньте людей!
Голохвостий. Що ж це, впустили якусь самашедшу!
Секлита. Я самашедша? Ти мене самашедшою зробив!
Проня. Вона п’яна! Залила очі та й лізе!
Явдокія Пилипівна. Голубко, сестро, не безчесть нас, не губи нашої Проні! Одна ж тільки! (Плаче .)
Секлита. Сестро! В тебе дочка і в мене дочка! Нехай я буду й сяка й така, і проста, і ликом шита, а все‑таки я мати своїй Галі! Не дам знущатись над моєю дитиною і запанілим поганцям! (До Голохвостого .) Нащо ти дурив моє дитя, нащо топтав до неї стежку? Нащо залицявся, коли ти не думав її брати?
Проня. Свириде Петровичу, що вона каже?
Прокіп Свиридович і Явдокія Пилипівна. Як же це, Свириде Петровичу?
Голохвостий. Брехня, брехня! Я вам не позволю публіковать меня! Я вам! я… я…
Устя (до Секлити ). Ще й брехню завдає?!
Секлита. Я тобі докажу брехню, перевертню чортовий, пройдисвіте, ланцю!
Голохвостий. Я такого шкандалю не попущу, не прощу нікаким разом! Я вам не хто! Я Свирид Петрович Галахвастов! Мені гаваріть такого чортовиння? Да у мене всі будочники он де! (Показує кулак .) Да я вас у часть! Да я вас за брехню в рештанську і замкну трома замками!
Устя. Що, як замкне?
Всі. Під три замки?
Секлита. Ой люди добрі, що ж це! Мене у рештанську за правду? Секлиту Лимариху, чесну хазяйку, під три замки? За те, що ти вчора заручився з моєю дочкою?!
Проня. Ай! То правда? Що ж це?…
Прокіп Свиридович і Явдокія Пилипівна. Господи, глум який! Попущеніє Боже! (Плачуть .)
Меронія. Чисте скушеніє!
Голохвостий. Врьош, стара! Я її знать не знаю, вєдать не вєдаю! З її какоюсь дочкою! Вона сказилась! А ми, Проню, хадьом вінчатись, Прокопе Свиридовичу, когда почали дєло, то надобно якось кончать. Невже нас буде держать одна брехлива баба?!
Секлита. Я брешу?! Я сказилася? А не діждеш ти з твоїм чортовим батьком, з твоєю поганою матір’ю! Не будеш вінчатись: не пущу попа в ризи, хоч роздеріть мене! Од кумці‑голубці, кажіть же ви, хай люде чують; заступіться хоч ви за Лимариху, – опаскудив мою чесну сім’ю оцей ланець, шарлатан! А сестра рідна за ним руку тягне!
1‑й бас (2 ‑му ). Що, брат, не горілкою пахне!
2‑й бас. От халепа!
Проня (кричить ). Докажіть, докажіть!
Марта. Як же, учора заручився, сама власними очима бачила і оцими вухами чула! Щоб я луснула, коли ми не пропили Галю!
Устя. Та ще спочатку за столом, а далі і долі, і заручних пісень співали їм.
Меронія. Та ще цей раб Божий і танцював без одіянія скусительно!
Проня. Ой! Підступило під серце! Рятуйте! (Переходить і припади до матері. )
Явдокія Пилипівна. Господи, Боже мій! Що ж з нею? Хоч згляньтесь!
Прокіп Свиридович. Що ви зробили з дитиною нашою?
Кинулись до Проні, розстібують плаття. 
Секлита. А що, не вірили, який зух?
Голохвостий (з одчаєм до Проні ). Не вірте їй: це заговор! Вона підпоїла, підкупила свідків. Я їх усєх на суд! Ну, де ж би таки я, Галахвастов, посватався на какой‑небудь простой поганкє?
Секлита (з кулаками до Голохвостого ). Моя дочка поганка? Ах ти, каторжний, сибірний! Та я тобі очі видеру з лоба!
Проня (нервно плаче ). Мамо, я не вірю їй! Вона нарочито шкандаль робить… Заступіться ж! Не видержу… давить мене!
Явдокія Пилипівна. Сестро, зглянься на нас! Не безчесть дочки. Господь тебе покарає на твоїй! (Рида .)
Прокіп Свиридович. Слобоніть гостину, сестрице! Бачите, яке лихо!
Секлита. Так так? Мене з хати?!
Проня (кричить, ридаючи ). Ідіть собі! Не топіть мене!
Секлита. Дурна ти, навісноголова! За якого харциза заступаєшся! Думаєш, що любить тебе? За гроші тільки бере, за гроші! Та він тебе вчора привселюдно лаяв, нівечив, гидив!
Голохвостий (кричить ). Не йміть віри їй: бреше!
Секлита. Ой кумці мої, заступниці мої! Кажіть уже ви, бо були там! Кажіть по правді!
Марта. А лаяв, господи як, і в батька, і в матір; величав її совою, чаплею, кислоокою жабою!
Проня. Ой, ой! Зарізав!.. Під серце! Води!..
Явдокія Пилипівна. Боже мій! Убили дитину мою! (Упада коло дочки, розстібує їй плаття .)
Устя. А проклинав як: щоб і халера, і чума на їх голову, щоб виздихали цілим кодлом!
Меронія. Прорицав: анахтема, і дунув, і плюнув, як на сатану!
Голохвостий (несамовито ). Це наклепи! Я в суд подам!
Проня. Ай, води, води!.. (Ніби зомліла .)
Прокіп Свиридович. Химко, води швидче! Господи, одпусти і припусти!
Явдокія Пилипівна. Ой рятуйте! Нежива!
Xимка приносить воду. Прискають удвох на Проню. Степан продирається в двері і щось шепоче Галі. Проня телесується, коло неї упадають старі. 
2‑й бас. Пропала вже випивка!
1‑й бас. Ходім мерщій, щоб ще до мирового не попасти!
Проня (істерично ). То такі ви? Мені одно, а друге другій? При мені у очі мало не вскочите, а за очі банітувати… Ох! Ох!
Голохвостий (одступа ). Та що ви їм вірите!
Проня. Чого ви ходили до мене? Нащо ви божились, клялись, падали передо мною на коліна?
Голохвостий. Та стійте ж…
Проня. Не за ваші магазини йшла… я… вас любила… а ви назнущались… осоромили на весь Подол… На весь Київ!.. Гетьте! Ой смерть моя! (Мліє. )
Прокіп Свиридович. Вон, вон з нашого двору, щоб і слід тут ваш не смердів!
Явдокія Пилипівна. Вон, вон! Не треба нам такого зятя!
Голохвостий. Ну, до свіданья!
Секлита (хапа його за поли ). Ну, тепер я вже не пущу!
Голохвостий (вириваючись ). Одчепіться!
Секлита. Не пущу, не пущу! Думаєш, що багатий, так і безчестити мене можна? Женимо!
Степан. Та який він багатий? Він банкрот!
Секлита й Сірки. Банкрот… банкрот!
Голохвостий (виступа наперед, з запалом ). Чого витріщились? Ну, банкрот, так і банкрот! А ви думали, как би я був багатий, то пошов би до вашого смітника?! Ха‑ха‑ха! Свинота необразована! Авжеж, мені ваших денег тольки й нада било! Так і понімайте! А вони заклали сібє в голову, що я на їхніх дочок задививсь. Антересно дуже! Не найшов би где? Поліз би на смітник! Да я, как первий кавалер, і у Липках би знайшов настоящих баришень з отакими куделями, а не сватався б на вашій дурній поторочі, поганій Проні!
Проня. Ай! (Зомліла .)
Секлита розвела руками. 

Вихід XV

Ті ж, єврей і квартальний. 
Єврей. Ай, гвулт! Ферфал! Беріть його – он тамечки шарлатан, мошенник!
Квартальний. Пожалуйте в часть!
Всі остовпіли, Голохвостий опустив циліндра. 
Картина. 

Завіса.

1883 

Iван Карпенко‑Карий
Сто тисяч

Комедiя в 4‑х дiях

Дiєвi люде:

Герасим Никодимович Калитка – багатий крестьянин.
Параска – жiнка його.
Роман – син їх.
Савка – кум Герасима, крестьянин.
Банавентура Копач.
Невiдомий – єврей.
Гершко – фактор.
Мотря – наймичка.
Клим – робiтник.

Дiя перша

Ява I

В хатi яку хвилину нема нiкого; входе Невiдомий. 
Невiдомий. Нiкого нема… Охо‑хо‑х! Трудно теперечки жить на свiтi. А через чево i трудно? Через того, що багато розумних понаставало… Усi торгують, а покупателi только глазами купують, i торговлi нема – один убиток. Так я сiбє видумал новую комерцiю: хорошiй будет гендель, єжелi удастся… Попробуєм!..

Ява II

Роман i Невiдомий. 
Невiдомий. Здрастуйте вам!
Роман. Здоров!
Невiдомий. Це хата Герасима Никодимовича Калитки?
Роман. Це.
Невiдомий. А де ж сам хазяїн?
Роман. Вони в город поїхали, сьогодня повиннi буть назад.
Невiдомий. Я з ним вiдался, i он сказал, щоб я приїхав.
Роман. Може, й вони через годину будуть.

Ява III

Тi ж i Копач. 
Копач. Ура! Тепер суд гласний, накриває євреїв часний! Хе‑хе‑хе!
Невiдомий. А ви разлi часний? Не похоже.
Копач. Не та рожа? Ха‑ха‑ха!
Невiдомий. Прощайте! Я навiдаюся опiсля, бо у мене є дiло до Смоквинова. (Пiшов .)

Ява IV

Копач i Роман. 
Копач. Ха‑ха‑ха! Замєть – це пройдисвiт! Я їх багато бачив, у мене опит i практiка. Я на них насмотрєлся… Командовал зводом, так пров’янт i фураж часто получав, знаю їх, да i они меня знають! Тепер лiт тридцать в одставкє, по свiту вольно я хожу i в очi смiливо усiм гляжу… Стихи… Ха‑ха‑ха! А батько купчу й досi ще не совершив?
Роман. Ще в городi.
Копач. Хотiв поздравити його з прiобрєтєнiєм зємєлькi… А Прасковєя Iвановна?…
Роман. У попа.
Копач. Так! Торiчелiєва пустота… Хе‑хе‑хе! Ти цього не знаєш – це з фiзiкi. В такiм разi – адiо! К обiду я прийду. (Пiшов .)

Ява V

Роман, потiм Мотря. 
Роман. Наче i розумний, а дурний. Тридцять лiт шукає кладiв i голий став як бубон, бо все на кладах, кажуть, прокопав… I все вiн зна – тiлько нiчого не робе. (Iде до дверей i гука .) Мотре, та йди‑бо сюди!
Мотря (за дверима ). Чого там? Нема менi часу.
Роман. Та нам, мабуть, не буде часу i вмерти. Iди‑бо! Зашиєш менi сорочку, геть розпанахав рукав, а мати десь пiшли. Хочеться менi з Мотрею побалакать, то нема за чим у хату йти, так я нарошне розiрвав рукав.
Входе Мотря. 
Заший. (Показує. )
Мотря. Де це ти так розпанахав?
Роман. Зачепився за вила.
Мотря зашива, Роман її цiлує. 
Мотря (б’є його кулаком ). А це що? А тпруськи!
Роман. Хiба не можна? Ми ж восени поженимось. Чула, що батько казав?
Мотря. То тодi i цiлуваться будемо, а тепер зась! Може, ще батько шуткував, а ти вже й губи розпустив.
Роман. Нi, це не шутки. I мати казала, i батько казав, що кращої невiстки не треба.
Мотря. Уже зашила. Iди собi, я не маю часу теревенi править, та он вже батько приїхали.
Роман. Батько? Справдi.
Мотря вибiга. 

Ява VI

Герасим i Роман. 
Герасим. А ви чого тут збiглись, роботи нема, чи що?
Роман. Та я розiрвав рукав… Мотря зашила.
Герасим. А мати ж де?
Роман. Пiшли до попа…
Герасим. Знайшла празник. Iди ж до роботи, бо там роти пороззявляють та й стоятимуть. Нехай коней розпряжуть, а збрую зараз однеси в комору, щоб якої ремiняки не порiзали на батоги.
Роман. Добре. Тут єврей якийсь питав вас i Копач. (Вийшов .)
Герасим (один ). Єврей‑то дiло, а Копач – морока. Ху! Слава Богу, справився з дiлами: совершив купчу, i земельки прибавилось. I бумага зелена, мов земля, укритая рястом!.. Ох земелько, свята земелько, Божа ти дочечко! Як радiсно тебе загрiбати докупи, в однi руки… Приобрiтав би тебе без лiку. Легко по своїй власнiй землi ходить. Глянеш оком навколо – усе твоє: там череда пасеться, там орють на пар, а тут зазеленiла вже пшениця i колосується жито; i все то грошi, грошi, грошi… Кусочками, шматочками купував, а вже i у мене набралося: тепер маю двiстi десятин – шматочок кругленький! Але що ж це за шматочок! Он у Жолудя шматочок – так‑так, – однiєї шпанки ходить дванадцять тисяч, чотири чи п’ять гуртiв випасається скоту. Та що? Свиней одних, мабуть, з тисяча, бо то ж зимою тiлько бiля свиней шiсть чоловiка день при днi працює!.. I яким побитом Жолудь достав таку силу грошей – не зрозумiю… Я сам пам’ятаю, як Жолудь купував баранцiв, сам їх рiзав, торгував м’ясом у рiзницях, а тепер – багатир. Де ж воно набралося? Не iначе, як нечистим путьом! Тут недоїдаєш, недопиваєш, день при днi працюєш, жiнка з дiжi рук не виймає – i тiлько ж всього‑на‑всього двiстi десятин, а то ж, мабуть, i в десять тисяч не вбереш. Не спиться менi, не їсться менi… Пiд боком живе панок Смоквинов, мотається i туди й сюди, заложив i перезаложив, – видко, що замотався: от‑от продасть або й продадуть землю… Ай, кусочок же! Двiстi п’ятдесят десятин, земля не перепахана, ставок рибний, i поруч з моєю, межа з межею. Що ж, копиталу не хватає… Маю п’ять тисяч, а ще треба не багато, не мало – п’ятнадцять тисяч! Де ти їх вiзьмеш? Прямо, як iржа, точить мене ця думка! Де їх взять?… Де?… Хiба послухать єврея, пiти на одчай, купить за п’ять тисяч сто тисяч фальшивих i розпускать їх помаленьку: то робiтникам, то воли купувать на ярмарках… Мужик не дуже‑то шурупає в грошах, йому як розмальована бумажка, то й грошi. Страшно тiлько, щоб не влопатись… Обiщав єврей сьогодня привезти напоказ. Може, це вiн уже й заходив. Цiкаво дуже бачити фальшивi грошi.

Ява VII

Савка i Герасим. 
Савка. Здрастуйте, куме! Добре, що я вас дома застав.
Герасим. А навiщо ж то я вам так пильно потрiбен?
Савка. Вiдгадайте! Шкода, не вiдгадаєте… Грошей позичте, куме! Карбованцiв з сотню, до Семена.
Герасим. Яж кажу, що так!.. Виходить: недовго думавши – давай! Хiба у мене банк, чи що?
Савка. Та до кого ж ти i вдаришся? Єврей злупе такого процента, що нiяк не викрутишся потiм.
Герасим. Хто ж тепер, куме, не лупить? Лупи та дай.
Савка. То вже лупiть краще ви, куме, та дайте.
Герасим. Нема! Хоч носа вiдкрути, то й десятки зайвої не витрусиш – всi вiддав за землю.
Савка. Де ж тi грошi, куме? Я сам не раз, не два над цим думав.
Герасим. Та господь їх знає.
Савка. Чув я, що Жолудь нечистi грошi має, вiд самого, не при хатi згадуючи, сатани, то, може, й другi так само достали… Тiлько де ж вони з ним познайомились i як? От що цiкаво! Вже ж i я не полохливого десятка, пiшов би до нього в гостi у саме пекло: надокучило отак раз у раз позичати, нехай би дав, iродiв син! Чи душу йому, луциперовi, треба, то нехай би брав, бо без душi, мабуть, легше, як без грошей. Я вам, куме, признаюсь, що сам ходив пiд Iвана Купайла, як менi казано, на роздорiжжя… Повiрте, звав, нехай Бог простить, Гната безп’ятого! Так що ж – не вийшов, тiлько налякав.
Герасим. Цiкаво! Розкажiть, будь ласка…
Савка. Знаєте, за третiм разом, як я гукнув: «Вийди до мене, безп’ятий, я тобi в нiжки уклонюся, до смертi слугою твоїм буду!..» А вiн – i тепер моторошно – зайцем мимо мене – тiлько фа! аж свиснув, та хо‑хо‑хо! То я тiкав з того мiсця, мало дух з мене не виперло… Прости господи! Двi недiлi слабiв: бувало, тiлько що шерхне, так увесь i затремтю, i волосся на головi пiднiметься. На превелику силу одшептала Гаврилиха.
Герасим. Не надiявся, куме, щоб ви такi смiливi були…
Савка. Ну, а що ж його робить, коли грошей треба день у день! От i тепер: пiслязавтрього строк платить Жолудю за землю, держу там у нього шматочок, а тут не вистача. Договiр же такий: як грошей в строк не вiддам – хлiб зостанеться за Жолудьом без суда. Та що там балакать! От, єй, правду вам кажу, куме: якби знав, що за цим разом дасть, – знову пiшов би кликать, так грошей треба.
Герасим. Смiливi, смiливi ви, куме… з вами i не такi дiла можна робить.
Савка. Ха! Чого там бояться? Страшно тiлько без грошей, а з грiшми, сказано ж, i чорт не брат.
Герасим (набiк ). Треба це на ус закрутить.
Савка. Куме! Та, може ж, таки найшлася б у вас там яка сотняга? Позичте! Батьком буду величать.
Герасим. Що його робить? Хiба от що: я, знаєте, сам позичив оце у Хаскеля для домашнього обiходу; тiлько платю п’ять процентiв у мiсяць. Коли дасте п’ять процентiв, то я подiлюся з вами, так уже, для кума.
Савка. П’ять?… Та що маєш робить… I за це велике спасибi, давайте.
Герасим. Принесiть же менi запродажню запись на воли.
Савка. Як? Хiба ж я вам воли продав?
Герасим. Вийде так, нiби продали… Нiби! Розумiєте? А я тi самi воли вiддам вам до Семена, а на Семена ви вiддасте менi сто карбованцiв i запродажню я розiрву, а як не вiддасте, то я вiзьму воли… Так коротча справа.
Савка. Це добра справа!.. То й воли до вас вести, чи як?
Герасим. Нi. Ви пiдiть у волость, то писар знає i напише таку запродажню як слiд, а ви запродажню принесете менi, то я вам грошi дам.
Савка. Та вiзьмiть, куме, векселя, навiщо вам ця плутанина?
Герасим. Нi, куме, я переконався, що запродажня надежнiще векселя…
Савка. Так… Ну, добре. То вже ж, мабуть, завтра принесу. А ви дома будете завтра?
Герасим. Дома.
Савка. Так… Прощайте. (Набiк .) Е, куме, мабуть, i в тебе нечистi грошi, i в тебе душа вже не своя. (Зiтхає, виходить .)
Герасим (сам ). Одважний чоловiк! До чорта ходив i на все пiде за грошi, а я вiзьму з нього вексель. Найшов дурня! Продай воли – бери грошi… не вiддаси грошей – давай воли, бо то ж мої, я вже їх купив, я вже не буду править грошей, а воли давай. Так надежнiше.

Ява VIII

Герасим i Невiдомий. 
Невiдомий. Здрастуйте вам!
Герасим. Здрастуй. (Набiк .) Той самий єврей… аж мороз поза шкурою пiшов. Ну що?
Невiдомий (озирається ). А нiчого…
Герасим. Принiс?
Невiдомий. Є.
Герасим (зiтхнув ). Показуй.
Невiдомий (оглядається кругом, загляда у вiкно, потiм виймає грошi, все новi, несе до столу, розклада на столi ). Теперечки пiзнавайте, почтенний, де тут фальшивi, а де настоящi?
Герасим (довго розгляда, придивляється на свiт ). От так штука! От так штука! Не вгадаю! (Розгляда .) Не вгадаю!
Невiдомий (знову зазира у вiкно ). I нiхто не вгадає. Я присягну на Бiблiю, що всякий прийме! Ето робота первий сорт. Ми не робимо такой дрянi, як другi… Їх роблять у англичан, i англичанин їх возить, а я у нього агентом.
Герасим. Ну й зробленi, ну й зробленi – прямо настоящi, i не кажи… Як двi каплi води, всi однаковi… руб – руб, три – три – однаковiсiнькi! Покажи ж, будь ласка, котра фальшива?
Невiдомий. Оце одна – руб, а це друга – три.
Герасим. Оцi‑о? Оцi? Та ти давай менi таких грошей хоч лантух – прийму. Як же ти їх розбираєш?
Невiдомий. Ми?… Ето секрет. Нащо вам усе знать? Товар нравиться – вiзьмiть, не нравиться – не берiть. Ми не нуждаємся в покупателях; ми їх розпустили i розпускаємо, може, мiлiон, i всi благодарять… Ви знаєте, теперечки етiх дєнєг скрiзь доволi, може, i у вас у кишенi єсть такi самi.
Герасим. Ну, так! Звiдкiля вони у мене вiзьмуться? Хiба дав хто, справдi? Ану, глянь. (Показує свої грошi. )
Невiдомий (розгляда ). Как нема, коли є!.. От одна трьохрубльовая, от друга… Хе‑хе‑хе! Ето усе нашей фабріки.
Герасим. Свят, свят, свят! Та ти брешеш?
Невiдомий. Побєй меня Бог.
Герасим. Диво! От так штука! Оце, кажеш, фальшивi? Це я взяв вiд Жолудьова прикажчика. Виходить, їх i у Жолудя доволi є… Он як люде багатiють. Я їх помiтю: надiрву краї… От тiлько одно менi дивно: чом же ти сам не торгуєш на цi грошi, а тiлько другим надiляєш?
Невiдомий. Ви все любопитнiчаєте. Ну, а отчего ви не продайоте фальшiвих дєнєг? Вiдiтє, у всякого своя комерцiя. У нас фабрiка на весь свєт, другой такой фабрiкi нема; ми продайом тисячу за п’ятдесят рублей… Разлi ето не торговля, по‑вашему? Ми заробляємо мiлiони, а люде в двадцять раз больше… Ну, а якби ми самi на етi дєньгi товари купували? Хто б тодi так дешево робив грошi?
Герасим. I то правда. (Розгляда грошi. ) Не надивуюсь! Настоящi, натуральнi! Помiтю й цi. (Надрива краї. )
Невiдомий. У нас порядок; фiрма почтєнная, товар з Лондона прямо iдьот в кожаних мiшках; єжелi возьмьотє, то скажiть, скiлько вам нужно, – я буду телеграму пускать у Адессу, i англичанин сам вивезеть їх на нашу станцiю.
Герасим. Розпалилась до них моя душа… Сто тисяч вiзьму!
Невiдомий. Нехай вам Бог помогає! А коли вивезти?
Герасим. Сьогодня у нас субота… У понедiлок можна?
Невiдомий. Можна, зачем не можна – усе можна!
Герасим. А цi двi бумажки ти дай менi, може, я пробу зроблю: куплю на них що‑небудь.
Невiдомий. Навiщо, коли у вас свої є? А между прочiм, вiзьмiть. Так у понєдєльнiк увечерi ви будете на вокзалi у тому мiсцi, де для мужчiн i для дам, – розумiєте?
Герасим. Розумiю.
Невiдомий. Прощайте. (Iде .) Дай вам Бог з моєї легкої руки зробиться мiлiонером!
Герасим. Спасибi!..
Невiдомий виходить. 
Тепер коли б розмiнять фальшивi грошi в казначействi… Самому страшно, щоб не влопаться… Хiба кума взять у компаньйони? Що ж, коли вiн чорта не боявся, то не побоїться казначея, щоб розмiнять грошi. Кращого компаньйона, як кум, не знайти!
Входе Копач. 

Ява IX

Герасим i Копач. 
Герасим. От чортяка принесла цього бродягу! Пiв‑обiда сам злопає i на перешкодi дiловi стане… треба його як‑небудь вирядить.
Копач. Здоровенькi були! Як поживаєте, що поробляєте, кого виглядаєте? Хе‑хе!
Герасим. Хоч голий, так веселий! Здрастуйте.
Копач. Поздоровляю з прiобрєтєнiєм земелькi, дай Бог єщо столько прикупить… Безподобная у вас вода, зараз пив, i мiстечко у левадi бiля верби гарне. Отам би кашi наварить, з таранькою, та попоїсти по‑чумацьки… Хе‑хе‑хе!
Герасим. Мабуть, голодний, бо з маху про кашу забалакав.
Копач. Хе! Я зараз все обняв оком! У вас новий забор i добре зроблений – тiлько б ще треба по однiй дошцi дать, а то скотина буде закладать пiд лату голову, то позриває. Опит… Хе‑хе‑хе! Тiлько гляну – зараз бачу.
Герасим. Я й сам бачу, та грошей нема.
Копач. Так‑так. Хе‑хе‑хе! Грошей нема, а земелька росте й росте! Люблю за предприїмчивость! Так, так, Никодимович! Скуповуйте помаленьку, скуповуйте! Єй‑Богу! Чого ви? Думаєте – шуткую? Якi тут шутки? Хазяйственний мужик – велике дiло! Ворушiться, ворушiться! Крутiть головою: купили у Борща, купуйте у Смоквинова, а там у Щербини… Пани горять, а мужички з пожару таскають… Це не пустяк! Ви як полагаете? Вони привикли омари там, шампанське – от грошики й ухнули, а там i iмєнiя ахнули! А ви – галушечки, картопельку, кулешик, чехоньку, та й то не щодня, а воно жирок i наростає… Гляньте навколо: Жолудь – десять тисяч десятин, Чобiт – п’ять тисяч десятин, Пузир – три тисячi; а тут i ви помаленьку та помаленьку прикуповуйте та прикуповуйте.
Герасим. Що там я купив, i балакать не варт.
Копач. Одразу ж не можна! Ви вiзьмiть прiмєр з свинi: от вона ходить на подвiр’ї худа, обдрипана, а закинули ви її в саж, стали харчi кращi давать – то вона помалу й отягнеться, а там i сало наростає, – так i ви… Опит – велiкоє дiло!
Герасим. Спасибi! То це ви мене з свинею рiвняєте?
Копач. Не в тiм рiч! Ви не обiжайтесь – це прiмєр. Ви не взирайте! Помалу, помалу i у вас сала набереться доволi, тодi порiвняєтесь з Чоботом, а може, i з Жолудьом… На все свiй час, своє врем’я. Не можна ж зразу, в тiм i прiмєр. Практiка, опитность – велiкоє дєло. Вас вже не обманеш, ви всякого обманете, а це велiкоє дєло, коли не тебе за чуба держать, а ти других за чуба держиш. А ви як полагаєте? Хе‑хе‑хе! Ви глянули кобилi в зуби i наскрiзь її бачите – опит! Вiд того у вас лошата он якi. Ви не купите чорт батька зна чого! А воно i виходить, що скрiзь iде на користь. А то повидумували: ячмiнь – голак, а вiн родить не так; озимий – рiпак, а сiвач – дурак; пшениця – кримка, а в штанях дiрка; жито шампанське – баловство панське… Хе‑хе‑хе!
Герасим. Ох, Банавентура Бовтурович, все то добре, що ви кажете, тiлько речi вашi не грошi, за них земельки не купиш, а тут грошей, грошей, грошей треба. Ось пiд боком лежить земелька, а я слину ковтаю. Та яка земля? Неперепахана, ставок рибний, i з моєю межа з межею.
Копач. Потрошку, потрошку – пам’ятайте мiй прiмєр. От ви б самi ставочок тут унизу викопали, рибу завели: лини, карасi… Нема краще, як м’ясо свинина, а риба линина. Хе‑хе‑хе!
Герасим. Викопаєм. Може, ви вже грошей знайшли, то позичили б на хазяйство?
Копач. I це дiло таке, що одразу не можна, – ще не наскочив! Я вам по секрету скажу: тут єсть один предмет… Нi, не буду говорить – я вас повезу, самi побачите. Це не пустяк, дiло важне; прiмєти такi, що не можна сумнiваться, – вєрьте!
Герасим. Ет! Ви тiлько хвалитесь… Тридцять лiт шукаєте грошей, а нiчогiсенько не знайшли.
Копач. Як не знайшов?! А дерево окам’янiле ви не бачили? От поїдемо, я вам покажу, стоїть подивиться: пудiв, п’ять важить, всi листочки, всi вiти, так як напечатано! А ступку мiдну, червоної мiдi, тiлько товкач перебитий… А сковороду – отака сковорода… Запорозька, видко, євреїв на нiй припiкали! Випитували, де грошi, а може, ковбаси пiджарювали… Предмети iнтереснi для науки; я їх одiслав одному професоровi… забув… як фамiлiя, вiн кургани розкопує…
Герасим. Чортзна‑що, аж нудно слухать!.. Ви грошей давайте?…
Копач. Я чувствую, що аж тут моя судьба розрiшиться… Всякому своє – вiрте, що провiдєнiє недурно указало менi цей путь – будуть i грошi. Отодi зашумить Банавентура‑копач!
Герасим. Що ж би ви зробили, якби грошi викопали?
Копач. Зараз би поїхав в Париж.
Герасим. Чого? Щуп оцей показувать? Так ви ж i балакать по‑їхньому не вмiєте.
Копач. О, я їм скажу… Та все одно ви не зрозумiєте!
Герасим. Е, бачите, ви не вмiєте, та вже й круть‑верть.
Копач. Не вмiю? Вiв ля Буланже, вiв ля Ельзас, аб‑а Ельман! Оле куто ля фуршет!.. Оле кашон, ля помдетер, вiв ля патрi!.. А що?
Герасим. Та хто його знає що! Чую тiлько, що не по‑нашому лопочете.
Копач. В тiм сила! Ви собi думаєте, що це дурак який ходить?
Герасим. Та хто його знає.
Копач. То‑то бо й є! А я мовчу i таки свого доб’юсь… а тодi i будете руками об поли бить… Хе‑хе‑хе! Наука, Никодимович, наука! Можна пожалiть, що ви сина не вчили, а я б коло нього був позанявся, i вiн би знав французького язика не хуже мене: для того є самоучитель Марго й другi книги.
Герасим. Що там наука? Забавка дитяча! На бiса йому здалося отак лопотать язиком, як ви оце лопочете, хiба гиндикiв дражнить? Я придивився: як тiлько вчений, так i голодрабець: нi землi, нi грошей, i таки дурень дурнем – застав його коняку запрягать, то й не запряже, вiн зараз полiзе по книжках, по тих рiхметиках шукать, як це робиться.
Копач. Практики нема. А от я запряжу вам в яку хочете збрую: хоч в затяжний хомут, хоч у шори… Хе‑хе‑хе! А от в шори ви i не запряжете!
Герасим. Що нi, то нi. Я їх i не бачив, якi вони.
Копач. Хе‑хе‑хе! От бачите… i тут наука… Нi, ви против науки не iдiть! Без науки, без струменту, без опиту, куди не повернися, нiчого не зробиш. От i в службi: я був первий в цiлiй дивiзiї! Хто найкращий їздок? Копач! Хто хрунтовик? Копач! Хто службу зна як своїх п’ять пальцiв? Копач! Хе‑хе‑хе! Мамiнькині синки в картишки грають, на тройках роз’їжджають, а Копач в караулi, за уставом сидить, всяку службу за них справляє; вiд того не то що, а й сама норовиста коняка, коли на неї сiдав Копач, чула – в шенкелях чула – опит i науку i, як дитина, покiрно ходила перед фрунтом!.. Нi, ви, Никодимович, проти науки не йдiть.
Герасим. Вчений поки Бога змалює, то чорта з’їсть. Та це все чортзна‑що ми балакаєм; краще ви скажiть менi, чи не знаєте багатої дiвчини для мого Романа? Ви по свiту ходите, то повиннi знать, де є багатi дiвчата.
Копач. Знаю. Як не знать – знаю… От хоч би й у старшого Пузиря – двi дочки на возрастi. Я у них як дома.
Герасим. А скiльки Пузир дасть приданого за дочкою грiшми? Як думаєте?
Копач. Не скажу. А тим часом спрос не бiда. А знаєте що? А ви кажiть: що? А от що! Поїдемо ми завтра з Романом до Пузирiв… Так, нiби поросят купувати, – у них завод добрий. Там кабани – прямо хоч лягай на спинi. Круп отакий… ребра крутi, нiжки коротенькi, як добре угодуєш, пудiв вiсiм сала! Вам таки треба парочку поросят таких купить. Свинi – грунт у хазяйствi: i сало, i ковбаси, i окороки, та й продать можна. Пузир продав двадцять годованих кабанiв i згрiб тисячу карбованцiв.
Герасим. Тисячу? Оце грунт, що грошi можна загрiбать, а окороки – то нiмецька вигадка.
Копач. Ой, не кажiть! Якби оце окорок, та горчиця, та горiлки чарку – як би ви смакували!
Герасим. Ви таки, мабуть, любите по‑панськи: хоч не їсти, то побалакать про смачну їжу.
Копач. Не в тiм рiч! Заговорили за дiвчат, а звели на свиней. Що ви скажете на моє предложенiє: їхать до Пузиря на оглядини?
Герасим. А що ж, з Богом! Хiба коней наймать, чи що?
Копач. Жаль тiлько, що Роман французького язика не знає, а то ми б там з ним жукiв пускали – жеркотали б по‑французькому… Хе‑хе‑хе! Це важкий предмет.
Герасим. Та це чортзна‑що! Ви ударяйте на грошi – грошi всьому голова.
Входе Роман. 

Ява Х

Тi ж i Роман. 
Роман. Здрастуйте вам ще раз.
Копач. Здоров, здоров, ле‑козак.
Роман. Iдiть, тату, обiдать, ми вже пообiдали.
Копач. Ходiм, ходiм, а то я нагадав окороки та так розтривожив апетита, що аж слина котиться.
Герасим. Ну, ходiм, замiсть окорока – борщу та кашi попоїмо, а ти, сину, сходи до Московчука, нехай вiн тебе пiдстриже пiд польку.
Роман. Для чого?
Герасим. Тут таке дiло, сину: завтра недiля, то зберешся раненько, поїдеш з паном Копачем до Пузирiв. Запряжеш пару сiрих жеребцiв у нового хвургона i сам одягнешся по‑празниковому.
Роман. А чого ж я, тату, туди поїду?
Герасим. А ось чого: там є дiвчата, а вони люде багатi, то ми зашлем до них старостiв, так попереду треба, щоб Пузирi побачили тебе, а ти щоб побачив дiвчат. А щоб було тобi зручнiше поводиться, то ти удаси, нiби приїхав на завод купувать свинку i кнурця…
Роман. Та ви ж самi хотiли, щоб я женився на Мотрi.
Герасим. Тьфу на твої речi, дурноверхий! То я жартував, щоб вона старалась у роботi.
Роман. Гарнi жарти: ви жартували, а ми з Мотрею покохались.
Герасим. Чортзна‑що балакаєш! Хазяйський син повинен шукать хазяйську дочку з приданим, а не наймичку.
Роман. Мотря така дiвка…
Герасим. Мотря не Пузирiвна, а Пузирiвна не Мотря.
Роман. Та нехай вона вам сказиться, та Пузирiвна, я її не знаю.
Герасим. Ой гляди! Може, чого накоїв з Мотрею? Тiлько прийдеться платить, то я тебе живого облуплю. Тепер такий свiт: сама в’язне, а потiм плати.
Роман. Нiчого я не зробив худого. I Мотря не з таких – вона дiвчина чесна.
Герасим. А грошей у неї багато є?
Роман. Де ж вони у неї вiзьмуться? Вона i без грошей до душi менi.
Герасим. До душi, та не до кишенi.
Роман. А ви думаєте, що у Пузирiв поживитесь грiшми? Якраз! Так вiзьмемо, як наш зять взяв у нас: обiщали п’ять тисяч, а пiсля весiлля дали двi пари волiв, десяток овець, пару коней, фургона i двi корови.
Герасим. Обiцянка – цяцянка, а дурневi радiсть.
Роман. Та ще на придачу всi гуртом попобили зятя та й вирядили.
Герасим. А нас хiба не били? Били й нас.
Копач. Цiкаво. I зятя били? Я дещо чув, але мало чого люде не набрешуть. Ану, розкажи, будь ласка.
Герасим. Та що його слухать!

Ява XI

Тi ж i Клим. 
Клим. А йдiть, хазяїн, дайте коням оброку.
Герасим. Зараз. Iди лиш вимаж збрую гарненько, то краще буде. (Виходе, за ним Клим .)
Копач. Поспiєш ще збрую вимазать, я тобi поможу, а ти розкажи тим часом, як тут було дiло на весiллi.
Роман. А як було? Так було: зараз сват Iван зчепився з батьком, щоб давали обiщане придане, а батько одмовили своєю поговоркою: обiцянка – цяцянка… Сват назвав батька мошенником, батько свата за бороду, а вiн батька; я кинувся оборонять батька, а сват Панас вчепився менi в чуба – саме отут на виску, я почав викручуваться, отак шкура з волоссям витягнулась, а я крутюсь, та до того крутився, поки добрий жмут чуба не зостався у свата Панаса в руках, а таки викрутився.
Копач. Викрутився?
Роман. Викрутився.
Копач. Молодець запорожець! Ну, i що ж потiм?
Роман. Тим часом у другiм кутку нашi мати зчепилися з свахою Горпиною i розчiпчилися; тут пiдступив зять наш, щоб розборонить, виходить, матiр i тещу, а дядько Олекса, не розбираючи дiла, по уху його, а вiн дядька… Ну, й пiшло, й пiшло…
Входе Герасим. 

Ява XII

Тi ж i Герасим. 
Герасим. Чортзна‑що слухаєте, хiба ви не бачили, як б’ються?
Копач. Та не в тiм сила. Тут опит получається. От я не знав, як викручуваться, коли тебе схоплять за висок, а тепер знаю… Вiк живи – вiк учись… Ну… ну?
Роман. Вмiшались всi родичi i пiвдня бились; оце наче й вгамуються, дивись: слово по слову – знов зчепились. Отаке‑то придане… нарештi, батьковi два зуби вибили…
Герасим. Та брешеш, бо одного; а другий випав сам на третiй день.
Копач. То це прямо страженiє було!
Роман. Атож. Волосся лiтало по хатi, як павутина восени. Доволi того сказать, що як роз’їхалися свати, то в хатi назмiтали волосся на землi цiлу куделю.
Копач. З такої вовни добрi були б рукавицi.
Роман. Щоб дурно не пропало, то я зробив з того волосся аж два квачi.
Копач. I це по‑хазяйськи.
Роман. I досi ними вози пiдмазуємо.
Копач. А хто ж битву виграв?
Герасим. Виграв я, бо п’ять тисяч зосталось у калитцi – не дав таки зятевi.
Роман. Отакого й нам Пузирi дадуть приданого, як ми дали за сестрою.
Герасим. Ну, то ще побачимо! Я не такий дурень, щоб мене обманили… Я обманю хоч кого, а мене чорта лисого обманить хто.
Копач. Нiякого обману не треба, я на цi дiла майстер… Опит – велiкоє дєло! Висватаєм i дєнєжний договор, вiнову запись зробимо! Оле куто, пом‑де тер‑ля табль, ля фуршет, вiв ля Буланже! Так, Никодимович.
Герасим. Та годi вам гиндикiв дражнить, ходiм обiдать.
Копач (бере щупа ). Хе‑хе‑хе! Досадно, що самi не вмiєте.
Герасим. На чорта воно менi здалося.
Копач. Еге, та не забалакаєте!.. Альом!
Герасим. Тьфу! Самi ви Альона!
Копач. Ха‑ха‑ха! Какая Альона? Же гран апетiт. Альом супе! Ха‑ха‑ха!
Виходять. 

Завiса.

Дiя друга

Ява I

Перед свiтом, в хатi. Копач ходить по хатi, то сiда на лавi. 
Копач. Боковенька… Боковенька… Боковенька… Не дає менi. спокою цей предмет… Боковенька, копили, кам’яна фигура… Там грошi, iменно там. Там моя судьба… Копили, оскардами висiченi… сьогодня цiлу нiч снилась кам’яна фигура. Ох Боковенька, Боковенька.

Ява II

Герасим (за коном ). Вставайте ж, вставайте! Не мнiться. Чепiга зайшла, пора скотину порать.
Копач. Еге! Герасим вже по хазяйству гасає – невсипущий.
Входе Герасим. 
Герасим. О, i ви вже встали? Чого так рано? Полежали б ще.
Копач. Не спиться. Почув, що ви встали, та й я пiднявся. А знаєте, що я придумав?
Герасим. А що?
Копач. Ви б зробили калакольчик у ту хату… Тут вiрьовка над лiжком. От прокинулись, пора вставать – зараз: дзiнь, дзiнь, дзiнь: сам ще лежиш, а там встають.
Герасим. Та це чортзна‑що! Я буду лежать, то всi будуть лежать. (Загляда у дверi. ) Чи не поснули знову, щось тихо у тiй хатi? От вам i дзвiнок, i вигадає ж, скажи на милость. Ану, ану!
Копач. Оце саме добра пора копать: не душно, холодком можна Бог знає скiльки викопать. Воно ще рано, тiлько на свiт благословиться.
Герасим. Та де воно вам рано? Вони надолужать: то вмиваннячком, то взуваннячком, або як почнуть Богу молиться, то й сонце зiйде. Хоч би ж молилось, а то стоїть, чухається та шепче собi губами, аби простоять бiльше без роботи. Вже ж я їм i отченаша даю! Як затоплю, то зараз i на землi. (Одчиня дверi навстіж i стоїть на дверях .) Кажете – рано, вже свiт бiлий, кури пiднiмаються. Так i хазяйство проспиш! Стара, а стара! Параско, пора до корів, чого ви там мнетесь? Ану, ану! Хлопцi, гайда з хати! Тiлько коти в таку пору сидять у хатi на печi, а робiтники та собаки надворi повиннi буть. Це хто вийшов? Клим! Ти що ото несеш пiд пахвою? А йди сюди, я полапаю.
Входе Клим. 

Ява III

Тi ж i Клим. 
Клим. Що? Хлiба взяв окраєць, поки до обiду, то їсти захочеться.
Герасим. I тобi не грiх? Недiля свята, а ти нi свiт нi зоря вже й жереш! Не пропадеш, як до обiду попостиш хоч раз у тиждень. Однеси хлiб назад. Стара, Параско!

Ява IV

Тi ж i Параска. 
Параска (на дверях, з дiйницею в руках ). Чого ти гвалтуєш?
Герасим. Що це в тебе за порядки? Диви! Хто хоче, той i бере без спросу, мабуть, ти хлiба не запираєш?
Параска. Оце вигадав! Де ж таки, щоб хлiб був незапертий, нехай Бог милує, все заперто.
Герасим. Один вiзьме, другий вiзьме – так i хлiба не настачиш! Де ти взяв хлiба?
Клим. Та я ще вчора за вечерею заховав окраєць.
Герасим. Чуєш, Параско? Хлiб крадуть у тебе з‑пiд носа, гарна хазяйка! Чого ж Мотря глядить?
Параска. Ну, а що ж я зроблю, коли хватають, як на зарванськiй вулицi? Чи чуєш, Мотре, вже хлiб крадуть, скоро самим нiчого буде їсти… (Пiшла .)
Герасим. Це так, це так! Однеси зараз назад – грiх у недiлю снiдать.
Клим. Якби я спав у недiлю, то й не снiдав би, а то з цiєї пори до обiду на ногах – не ївши охлянеш.
Герасим. Бiйся Бога! Хiба ти з’їси до обiду пiвхлiба?
Клим. Атож! Бога треба бояться, щоб не з’їсти до обiду пiвхлiба.
Герасим. Одрiж собi скибку, подавись ти нею, а то однеси назад.
Клим. Поживишся скибкою, як собака мухою. (Пiшов .)
Герасим (до Копача ). Така з’їжа, така з’їжа, що й сказать не можна! Повiрите: з млина привезуть пуд тридцять борошна, не вспiєш оглянуться – вже з’їли. Настане день, то роботи не бачиш, а тiльки чуєш, як губами плямкають.
Копач. Сарана.
Герасим. Гiрш! Повiрите, що у них тiлько і думка – як би до снiданку, а пiсля снiданку все погляда на сонце – коли б скорiше обiдать. Чи воно таке ненажерливе, чи господь його знає! По обiдi: сюди тень, туди тень – давай полуднувать, та ще коли б хоч їли скорiше, а то жує та й жує, прямо душу з тебе вимотує: хлiб з’їдає i час гаїть! Вiн собi чавкає, а сонце не стоїть, котиться наниз; йому ж того тiлько й треба, аби мерщiй до вечерi.
Копач. Хе‑хе‑хе! Ви опит великий в цiм дiлi маєте.
Герасим. Та нi, ви те вiзьмiть: ти мiзкуєш, ти крутиш головою, де того взять, де того, як обернуться, щоб земельки прикупить, та за думками i не їсться тобi, i не спиться тобi… Мене вже цi думки зовсiм iзсушили… До того додумаєшся, що iнодi здається, наче хто вхопив тебе за ноги i крутить кругом себе! А вони до того байдужi, тiлько й думають: їсти i спать – i жеруть, i жеруть, як з немочi, а сплять як мертвi.
Копач (зiтхнувши ). Щасливi люде… Я й сам вiд думок не сплю.
Герасим. То ви хоч їсте добре, – вчора я придивився.
Копач. Та ще до якого часу їм, а спати не можу… Засiли менi в голову два предмети: один на Боковеньцi, другий…
Герасим. Ха! На Боковеньцi? Чув, чув…
Копач. Невже? Вiд кого? Що чули?
Герасим. Та чув, як ви сьогодня уночi бормотали: Боковенька, скала якась, копили i ще щось – не розiбрав.
Копач. Та ну? Невже голосно отак балакав?
Герасим. Голосно! А потiм як залопочете тим язиком, що ото вчора лопотали…
Копач. А, а! Пермете, коман – вiв ля патрi? Хе‑хе‑хе! То менi снилось, що я вже викопав грошi i приїхав у Париж.
Герасим. Вам i сниться чортзна‑що.
Копач (зiтхає ). Не дає менi спокою цей предмет. Тiлько задрiмаю, так зараз i ввижається скала на Боковеньцi… Ви не вiрите, я знаю! А вникнiть: опит i практiка… Гляну на примєти – i чує моя душа, чує, наче хто шепче: тут є грошi, тут знайдеш!.. Якби знав, що удержите язика, то открив би вам секрет.
Герасим. Та я й сам знаю.
Копач. Та ну? Що ж ви знаєте?
Герасим. Що це чортзна‑що.
Копач А, Боже мiй! Ви думаєте, що я дурак?
Герасим. Та хто його зна.
Копач. То‑то! У мене опит… ви тiлько вiзьмiть примєр, якi предмети: скала гостра, верх зрiзаний, як у чумацькiй шапцi… балка так i балка так, клином сходяться до скали… Тридцять лiт опита дарма не пройшло! Бiля скали лежить, так на пригорку, два копили, робота чудова – оскардами висiченi… Один копил так… на восток показує, другий на запад… Як углядiв перший раз – мало серце не вискочило… пустив бiля них щупа, а тут – цок! Наткнувся на камiнь. Став копать i не бiльше як на пiв‑аршина пiд землею одкрив кам’яну фигуру чоловiка, взяв i закрив його землею. Бачите, чоловiк, висiчений теж оскардами, що ви скажете?
Герасим. Та хто його зна, що вам сказать… Це наче щось i справдi похоже на дiло.
Копач. Е! В тiм сила. От тiльки грошi потрiбнi, щоб начать копать.
Герасим. Ну, а де ж саме треба копать?
Копач. Це задача: чи на восток, чи на запад, – ще не знаю.
Герасим. От тобi й маєш!
Копач. А, Боже мiй! Треба вникнуть, обслiдувать. Тут опит – я, кажеться, не дурак.
Герасим. А хто його зна… Почнете копать i викопаєте сковороду або ступку.
Копач. А як грошi? Вiрте менi, що це не дурниця – скала, балка так i балка так, два копили показують, i фигура… Це моя судьба, само провiдєнiє указує путь.
Входе Роман. 

Ява V

Тi ж i Роман. 
Роман. Поїдемо, чи як? Я дав коням оброку.
Герасим. Налагодились їхать, то їдьте.
Копач. Я тобi покажу окам’янiле дерево, нам небагато вбiк прийдеться звернуть.
Герасим. Та не видумуйте чортзна‑чого.
Копач. От чоловiк, от чоловiк! Та ви ж зроду такого дерева не бачили.
Герасим. А на бiса воно менi здалося? Що то – грошей у мене прибавиться, як я його побачу, чи що? Завтра робота, то йому треба сьогодня вернуться, нiчого гаяться.
Копач. 3 вами кашi не навариш! Пiду краще до криницi умиюсь. (Вийшов .)
Роман. Ну, та й не хочеться менi їхать до тих Пузирiв, коли б ви знали, та ще з Банавентурою.
Герасим. Не вигадуй, не вигадуй.
Роман. Та, єй‑Богу, хоч би щупа цього не брав, покинув би його тут, бо хто побаче мене з ним, то засмiють.
Герасим. З посмiху люде бувають. От як викопає грошi, тодi нехай смiються, так‑то. Iди, нехай при тобi пiдмазують фургона, запрягають, та й з Богом!
Роман пiшов. 
Що це кума i досi нема за грiшми? Цiлу нiч не спав, все мiркував i таки став на однiй думцi: побалакать з кумом i, коли згодиться, послать його в город розмiнять грошi. (Запирає дверi, виймає грошi i розглядає. ) Прямо як настоящi, i не пiзнав би, коли б не понадривав сам краї, а все‑таки береженого Бог береже – треба розмiнять у казначействi.
Стук. 
Чи не кум?
За дверима голос Параски: «Та вiдчини‑бо!»
Жiнка. I чого її чортяка несе? (Одмика дверi. )

Ява VI

Герасим i Параска. 
Параска. Що ти затiваєш, скажи, на милость Божу?
Герасим (злякано ). А ти почiм знаєш?… А тобi яке дiло?
Параска. Хоч би ж сказав, пораявся…
Герасим. Звiдкiля вона довiдалась?! Знай свою дiжу, а у мої дiла носа не тикай!.. Iди собi, iди, не заважай менi думать.
Параска. Та ти на старiсть щодня дурнiший робишся.
Герасим. Ей, Параско!
Параска. Чого там «Параско»?
Герасим. Не чiпляйся! У мене в шапцi бiльше розуму, нiж у тебе в головi.
Параска. Та з великого розуму в дурний заходиш! Що це ти затiяв – женить Романа на Пузирiвнi?
Герасим. А‑а! То ти про це? (Набiк .) Думав, що довiдалась за грошi, аж всерединi похолонуло. Ну, так що ж? Тобi яке дiло?
Параска. Не хочу я нiкого за невiстку, опрiч Мотрi. Сам казав, що будеш її сватать; дiти полюбились, я до неї привикла, вона – до мене; дiвка красива, здорова, зна всi порядки: коло птицi, коло свиней, коло корiв – одно слово, хазяйка бiля всього; в хатi, як у кiмнатi; я вже нездужаю, а против неї, скiлько їх у нас не було, нiхто хлiба не спече, нiхто борщу не наваре, хоч i без олiї iнодi, а всi їдять – не нахваляться.
Герасим. Не треба менi нi доброго хлiба, нi доброго борщу, бо чим краще спече, а смачнiше зваре, тим бiльше робiтники з’їдять… Менi треба невiстку з приданим, з грiшми.
Параска. Вiзьмеш в обидвi жменi!
Герасим. Iди собi, не заважай менi думать.
Параска. Нехай же тiлько Роман жениться на Пузирiвнi – не буде їй просвiтлої години, я її заїм.
Герасим. Про мене, хоч цiлком з начинням ковтни її, менi аби грошi. Iди собi, Параско, вiд мене. Тут думок, як пiску в морi, а ти з чортзна‑чим причепилась.
Параска. Якi там думки, чом же ти не пораєшся зо мною?
Герасим. Не з твоєю головою мене вчить… Iди собi.
Параска. Тьфу! На твою дурну голову.
Герасим. Я тебе як плюну!.. (Замiряється її вдарить .)
Входе Савка. 

Ява VII

Тi ж i Савка. 
Савка. Здрастуйте, з недiльою будьте здоровi.
Герасим. Спасибi, будьте i ви здоровi.
Савка. А ви з старою, як сизi голуби, i досi буркочете?
Герасим. Еге!.. Нема нiкого, то ми собi удвох…
Савка. Нагадали молодощi i буркотали?
Герасим. Iди, Парасю, по своєму дiлу, а у нас своє.
Параска. Бодай ти пропав! (Вийшла .)
Савка. Бач – «Парасю». Любо й слухать, то все достатки роблять. А ми з старою тiлько лаємось i все через грошi: того нема, другого нема – i раз у раз гир‑гир‑гир, гар‑гар‑гар! Оце й зараз посварились: виряджав її до церкви, а вона й напосiла: у других, каже, фургони любо глянуть, а я на возi, який ти хазяїн, каже. Така мене злiсть взяла, що мало‑мало не потяг вiжками, а все грошi…
Герасим. Я, слава Богу, i фургони маю, та моя стара не хоче їздить. Каже, потрудюсь пiшечком для Божого храму, а скотинка нехай одпочине.
Савка. От через те вам i Бог дає! Охо‑хох! Принiс же я запродажню… А Роман куди збирається їхать?
Герасим (лiчить грошi ). Хочу свинку i кнурця купить у Пузиря, хвалять завод… (Перелiчивши, лiче другий раз .) Що то грошi, куме! Свинi завiдськi, конi завiдськi, вiвцi завiдськi… (Дає грошi. )
Савка. I де вони набрали таку силу грошви? Вже, куме, хоч ви менi що хочете кажiть, а я знаю, що бiльше нiгде було достать грошей, тiлько од нечистого. Їх дiд, кажуть, знався з нечистим, вiн як умирав, то доти не вмер, поки стелю не розiбрали. (Хова грошi. )
Герасим. То було колись. А тепер, куме, такi люде понаставали, що чорт, не при хатi згадуючи, боїться i носа показать меж них. Так, хiба зведе дурну дiвку з чужим чоловiком, поскоромить яку непутящу молодицю з недолiтком, посварить батька з сином, зведе на бiйку приятелiв, а щоб вiн узяв у розумного чоловiка душу i за це дав йому грошей? Шкода: i душi не вiзьме, i грошей не дасть, бо чоловiк його обмане… Тiлько вдариться до доброго аблаката, то той таку машину пiдведе, що у чорта очi на роги повилазять. Нi, куме, тепер не тi часи… (Таїнствено .) Люде самi умiють робить грошi краще вiд чорта.
Савка. Тобто фальшивi?
Герасим (озирається, запира дверi. ) Еге. Та ще й якi грошi! В вiк вiчний не розбереш: чи вони фальшивi, чи вони настоящi.
Савка. Не вiриться менi, щоб такi грошi були. Я пам’ятаю, як один панок наробив фальшивих грошей, аж з Варшави привозив майстрiв, а тiлько випустив – зараз i пiймався.
Герасим. Ну, а якби були такi грошi, що всяке прийме, то ви б згодились достать таких грошей.
Савка. Я? З охотою. Коли люде багатiють, то чом же нам не попробувать щастя… Надокучили проклятi злиднi!.. Тiлько горе моє – грошей нема; а без грошей же не достанеш i фальшивих бумажок. Та й де вони є отакi, як це ви кажете?
Герасим. Є… є… куме… Та ви зараз вiд мене прийняли на десять рублiв фальшивих бумажок.
Савка (витяга грошi з кишенi ). Що це ви, куме… Господь з вами! Менi так страшно стало, як тодi, коли ходив викликать безп’ятого… (Розгляда .) Де ж вони тут? Це ви на глум мене пiднiмаєте?… Грошi всi натуральнi, як є!
Герасим. Отже, побий мене Бог, меж ними є фальшивi, i таких грошей можна купить скiлько хочеш… Пристанете у компанiю? Купимо сто тисяч.
Савка. Стривайте, куме, помовчiть, нехай я опам’ятаюсь, бо з мене мало дух не випре… Сто тисяч! (Тре голову, потiм тяжко зiтхає. ) Нi… Куме, може, ви жартуєте зо мною?
Герасим. Не до жартiв менi, куме, самому. Бодай я завтра сонця не побачив, коли жартую.
Савка. Покажiть же менi, котра настояща, а котрi фальшивi.
Герасим. Угадайте самi.
Савка (розглядає ). Не вгадаю.
Герасим. Оце вони! Ну як таких грошей не купить? (Вийма з пачки три бумажки по три i одну рубльову .)
Савка. Нiколи в свiтi б не подумав, що це фальшивi.
Герасим. Отже, невважаючи на те, що грошi зробленi дуже добре, все‑таки перше, нiж купить таку суму, їдьте ви, куме, хоч зараз в казначейство i розмiняйте цi грошi; як казначей прийме, то всяке прийме…
Савка. А як казначей не прийме та протокола зроблять, га?
Герасим. Е, куме, ви чорта не боялись, а протокола боїтесь.
Савка. То‑то бо й є, що чорт не такий страшний, як його малюють, а протокол…
Герасим. Дурниця! Скажете, що ви продали незнакомому чоловiковi воли i мiж iншими грiшми взяли й цi, а я посвiдчу, що iменно так, то й край.
Савка. Добре, їду! Тiлько договiр краще грошей! Скiлько ви менi дасте, як купите?
Герасим. А скiлько хочете?
Савка. Скiлько? Вiд кожної тисячi, що купите, менi сто карбованцiв.
Герасим. Багато буде. Я ж таки буду грошi свої крiвнi терять, а ви тiлько помiч менi дасте. Вiзьмiть п’ятдесят вiд тисячi.
Савка. Нi, куме! Коли вже труситься, то хоч знать за вiщо.
Герасим. А, нехай буде по‑вашому. Отодi, куме, заживем, га?
Савка. Заживем! Об землю злиднi, а розторгувавшись, ще прикупимо… А тим часом гаяться нiчого: давайте менi цих безбiлетних окрiмно, а замiсть їх дайте настоящих десять.
Обмiнюють грошi. 
Може, й це такi? Хе‑хе‑хе!
Герасим. Нi, бiльше десятки нема.
Савка. Прощайте, зараз їду до Жолудя, а звiдтiля у город. (Пiшов .)
Герасим. Нехай вам Бог помагає i щастить на добреє дiло… Якась полегкiсть на серцi, i наче душа моя почуває удачу. Коли б господь помiг, тодi земелька Смоквинова наша!

Ява VIII

Герасим i Роман. 
Роман. Запрягають.
Герасим. На ж тобi двадцять п’ять карбованцiв на свиней, та хоч i їхать. Тiлько ти давай за поросят Пузиревi так, щоб вiн не продав, – дешево давай, на бiса терять грошi: женишся на Пузирiвнi – сам наплодиш завiдських свиней. (Виходить .)
Роман (сам ). Не хочеться менi суперечить батьковi, бо вiн тодi ще гiрше вiзьметься за це сватання; а тут ще з Мотрею бiда; здається, пiдслухала чи догадується, що я їду на оглядини, сопе й сопе, звечора й не вийшла. Вже я їй разiв три пiдморгнув, а вона i не дивиться.
Входе Мотря, перекида одежу, шукає. 

Ява IX

Роман i Мотря. 
Роман. От i добре, тепер нiкого нема, – побалакаю. Чого ти шукаєш, Мотре?
Мотря. Iди пiд три чорти.
Роман. Гедзь напав?
Мотря (взяла рядно, iде ). Гедзь.
Роман (стоїть на дверях ). Скажи‑бо менi, на кого ти сердишся – на мене чи на себе?
Мотря. На себе… Пусти.
Роман. На себе? За вiщо?
Мотря. За те, що дурна.
Роман. Ха‑ха‑ха! Я бачу, що дурна, тiльки вiд чого ж ти здурiла?
Мотря. Тiкай з дверей, бо як стусону, то й ноги задереш.
Роман. Та ти божевiльна?
Мотря. Сам ти божевiльний! Що ти менi очi замазуєш? Я не слiпа i не глуха, чула, що їдеш на оглядини, бач, як вирядився.
Роман. Тю! Та я їду свиней купувать, ну, а як за одним заходом подивлюся на свиней i на Пузиревих дiвчат…
Мотря (крiзь сльози ). Дивись, дивись, хоч нехай тобi i повилазить… (Штовха його од дверей i виходить .)
Роман (сам ). Оце дiвка! I я ж, здається, не з послiднiх, а мало не впав. Оце робiтниця, оце жiнка – сама за косарем зв’яже! Та хоч би батько цапа скакав, а я таки женюсь на Мотрi.
Входять Копач i Калитка.

Ява Х

Роман, Копач i Герасим. 
Копач. А садочок би отут у вас гарний був. Низинка, так i проситься, щоб засадить. Грушовку, слив’янку i вишнiвку свою б мали. Ви достаньте дерева, а я вам пришлю садовника, вiн пустяк вiзьме… Побачите, який садок буде годiв через три‑чотири…
Герасим. Я ж кажу, що так. У вас на все порада готова.
Копач. А як же? Опит – велике дiло! Садок улiтку, як кожух зимою. Як ви полагаете: в саму спеку пiд яблунею полежать, хе‑хе‑хе! А пасiка, бджоли гудуть, медом пахне… I господар старий тут походжає… Опит, опит! Зараз бачу, чого де треба.
Герасим. Ви все на витребеньках! На бiса нам той садок? Нам земля потрiбна, нам немає часу по садку ходить на проходку… А це що у вас?
Копач. Запас! Без запасу в дорозi не можна. Оце взяв у Iвановни шматок сала i хлiба в дорогу.
Герасим. Це вже й ви, як Клим! Сьогодня ж недiля, де ж таки снiдать!
Копач. Опит говоре: запас бiди не чинить.
Герасим. Ви ж поспiєте на раннiй обiд, то невже ж таки Пузирi не дадуть вам попоїсти?
Копач. А як, буває, не застанеш дома?
Герасим. То навiщо ж так багато взяли?
Копач. Не журiться, я маю опит: це порцiя якраз.
Герасим. Отакого робiтника вiзьми, за рiк i вуха об’їсть.
Копач. А тепер, ле‑козак, пур ашеве, сон е дюкасьєн, альом.
Вийшли .
Герасим (сам ). От i вчений на язики, а дурний! Таки, що не кажи, у нього є зайцi в головi! Поїхали. Слава Богу. Не так менi тi оглядини, як те, що здихався. Тут такi дiла, що треба думать та ще думать, а вiн слiдком ходе за мною – i що не ступiнь, то й порада…

Ява XI

Герасим i Параска. 
Параска. Звели i нам коней запрягти.
Герасим. Навiщо?
Параска. У церкву поїду з Мотрею.
Герасим. Ще що вигадай! До церкви можна й пiшки пiти, тут недалеко – три верстви.
Параска. Туди три та назад три, то вже шiсть.
Герасим. Люде в Київ ходять за чотириста верстов, а ти не хочеш потрудиться для Божого дому й шiсть верстов, – ай‑ай‑ай, а ще й богомольна! Важко вже тобi пiшки пiти до Божого дому шiсть верстов… Худобу ганять в празник грiх. Блажен чоловiк, iже скоти милує.
Параска. Що ж, тобi бiльше коней жаль, нiж жiнки?
Герасим. Скотина грошi коштує, вона цiлий тиждень робить на нас, а в недiлю, що мала б вiдпочить, – гони в церкву. Це не по‑Божому i не по‑хазяйськи.
Параска. Та й я ж цiлiсiнький тиждень на ногах i роблю не покладаючи рук!
Герасим. То ти, а то коняка… Ти собi робиш, а коняка тобi. Та й знову – робота до роботи не приходиться. Хiба ти борону або плуга тягаєш? От якби ви вдвох з Мотрею крумера попотягали, то iнша рiч… Не дам коней. Пожалiй скотину раз, вона тобi послуже десять раз… Iди пiшки, господь прийме твої труди i дасть тобi здоров’я.
Параска. Та чи ти ж з розумом? Всяке знає, що ми хазяїни неабиякi, а я буду тьопаться стiльки свiту пiшки до церкви.
Герасим. Ото‑то бо й є, що хазяїни, i кожний скаже, що це по‑хазяйськи: скотинка одпочива, а хазяйка пiшки. Iди, iди, Параско, пiшки. Бог прийме твої труди… а конi одпочинуть – завтра робота…
Параска. Сором людям в очi дивиться!! Та ми ж пiшки поспiємо на шапкобрання. Так буде, як у ту недiлю: люде з церкви, а ми в церкву.
Герасим. Не мнiться, то поспiєте i на херувими… а коней грiх ганять у недiлю.
Параска. А бодай ти пропав з своїми кiньми разом.
Герасим. Параско! Не лайся, щоб я часом ради недiлi не дав тобi по потилицi.
Параска. Бий, бодай тобi руки посохли! I ззамолоду з синякiв не виходила, бий i на старiсть! У! Харциз – коняку жалiє, а жiнку бити збирається… Тьфу!
Герасим. От же вдарю!
Параска. Бий, бий, я не тiкаю!
Герасим. Ах ти ж, вiдьма чортова, то ти оце мене дратувать заходилась, та я… (Кидається на Параску, хватає за очiпок .)
Входе Копач. Калитка цiлує Параску. 

Ява XII

Копач, Калитка i Параска. 
Копач (замiча поцiлунок ). Старики – емпе‑амуре! Ха‑ха‑ха! За щупом я сюда вернулся. (Бере щуп .) I на амури здесь наткнулся! Собственний експромт! Адьє! Оставляю вас в прiятном тет‑а‑тет. Ха‑ха‑ха!
Завiса. 

Дiя третя

Декорацiя та ж. 

Ява I

Герасим одягнутий лежить на лавi, спить; а потiм Роман. 
Герасим (сонний, бормоче ). Став рибний! Риба все линина… лини, карасi… (Стогне .)
Входить Роман .
Роман. Ого, батько сплять i досi. Що за знак? Чи не випили, буває, вчора? Тiльки вони не охочi гулять, хiба хто могорича поставив, а на свої не будуть пить. Вiд своєї, кажуть, у грудях пухне. Навiдаюсь потiм, вчора приїхав пiзно i не бачився ще з батьком. (Виходе .)
Герасим (сонний, бормоче, так бува в кошмарi ). Ва‑ва‑ва! О‑о‑о‑шi! Го‑ом, го‑ом! (Балака яснiше .) Кругом, кругом усе моє. (Спить тихо, потiм знову так само .) Е‑е‑а‑ам, а‑а‑ам. (Говоре хутко .) Не дам, не дам, не дам! (Стогне .) У‑у‑у! (Схоплюється .) Господи помилуй! (Оглядається кругом .) Спав… Тьфу, снилось що кум грошi однiмав. (Витира пiт .) Аж упрiв, так боровся, не давав. А робiтники, мабуть, сплять. (Бiжить до дверей, одчиняє i кричить .) Хлопцi, вставайте! Чепiга зайшла.

Ява II

Входе Роман. 
Роман. Де там Чепiга, вже сонце зiйшло, давно всi на роботi.
Герасим. Ото диви, як заснув! Побудив усiх, а сам тiлько прикурнув – i до цiєї пори проспав. А ти ж чого це дома?
Роман. Пiдстовба зламалась, та я занiс до коваля, а поки зварить – зайшов додому.
Герасим. Чорт на вас настачить, катюги, залiзо ламають! Чого ти так запiзнився, мабуть, упiвночi приїхав вiд Пузирiв?
Роман. Та задержали.
Герасим. Ну, ну, розказуй: як приймали, чим частували? Чи уподобались дiвчата? Га?
Роман. У них були гостi: пани якiсь, офицери.
Герасим. Хе‑хе‑хе! I ти рядом з панами, з офіцерами? Он куди Калитка залiз! Що то грошi!
Роман. Та мене, тату, у горницi i не кликали, я на кухнi й обiдав.
Герасим. Оце гарно… А сто чортiв їх матерi – хазяйського сина i в хату не закликали! Ну, а Банавентура ж що?
Роман. Бодай той Банавентура сказився! Тiлько пiд’їхав пiд крильце, а вiн зараз зскочив з фургона i почав кумедiю приставлять: вiршi читає, по‑турецькому, чи що, балака. Люде аж за животи беруться та регочуть, а вiн рад, що на посмiх здався, та ще гiрше! Тут вийшов i Пузир. Тож регоче i закликає його у хату. Банавентура, показуючи на мене, каже: «Кличте ж i його, це Калитчин син – хазяїн гарний…» А Пузир одказує: «Голяк мастi, чирва свiтить! Нехай, – каже, – розпряга конi та йде у застольну, там i пообiдає, у мене гостi не такi, щоб рядом його посадить».
Герасим. Ах ти ж погань! Мужва репана! Давно лизала панам руки, за верству шапку скидала, а тепер розжилася, кумпанiю з панами водить i зараз морду пиндючить перед своїм братом! Ах ти ж. Пузир з горохом! Та я як позичав князевi грошi, то рядом сидiв… Чого ж ти там зостався? Було б круть – i додому.
Роман. Ждав Банавентури, думав свиней купить… Свинi завiдськi, остроухi, гарнi свинi, я бачив.
Герасим. Та нехай їм чорт з їх завiдськими свиньми, коли вони самi гiрш свиней.
Роман. Бачив я й дочок Пузиревих – ходили з охвицерами на проходку. Одягненi по‑панячи й ходять з вихилясами – настоящi панночки.
Герасим. Чортзна‑що, покручi! Роботи з неї нiякої, знаю я: все подай, все прийми, вiд дзеркала вiрьовкою не вiдтягнеш, надвiр – не то зимою, а й лiтом – виходе тiлько на шпацiр! На бiса нам бiлоручки, дармоїди… Стривай лишень, хтось, либонь, пiд’їхав. (Бiжить до вiкна .) Чи не кум Савка вернувся? I ноги затрусились. Iди по своєму дiлу.
Роман вийшов. 
Ой Пузирi! Глядiть, щоб ви не полопались, а замiсть вас Калитку розiпре грошвою… Отодi я вам покажу, як хазяйнувать! Я не буду панувать, нi! Як їв борщ та кашу, так i їстиму, як мазав чоботи дьохтьом, так i мазатиму, а зате всю землю навкруги скуплю. Iдеш день – чия земля? Калитчина. Їдеш два – чия земля? Калитчина! Їдеш три – чия земля? Калитчина!.. Диханiє спирає… А скотини, а овець розведу – земля пiд товаром буде стогнать, отодi i я скажу про Пузиря: голяк мастi, чирва свiтить!
Входе Гершко, одягнений чисто, по‑городському. 

Ява III

Гершко i Герасим. 
Гершко. Здрастуйте, Герасим Никодимович.
Герасим. Знову єврей!.. А ти звiдкiля знаєш, що мене звуть Герасим та ще й Никодимович?
Гершко. Хто ж не знає такого хазяїна… Всi знають.
Герасим. Невже всi? (Набiк .) От тобi й чирва свiтить. (До Гершка .) А вас як звуть?
Гершко. Грiгорiй Мойсєєвiч.
Герасим. Ага! Сiдайте, Грiгорiй Мойсєєвiч. Виходить, ви вихрест?
Гершко. Боже меня сохрани, настоящiй єврей…
Герасим. Грiгорiй Мойсєєвiч, а єврей!
Гершко. Ето мода теперички… Разлi ви меня не узналi? Я тут недалечке от вас… Ми з папашею у Куклiновського землю держимо… то єсть нам теперички нельзя держать, то ми гендлi робимо: формально Суписов держить, а ми з папашею хазяїнуємо – роздаєм землю мужикам. Ви ще у папашi пару лошадей купили на середопостя.
Герасим. А‑а! То це ти, Гершку? Диви, я одразу й не пiзнав: ти тодi на ярмарку був замурзаний, а тепер Пузирем виглядаєш.
Гершко. Замурзаний? Зачем замурзаний? Развi можна так говорить? Звєсно, на ярмарку бiля скотини модного плаття не надiнеш.
Герасим. А чого ж ти приїхав до мене?
Гершко. Єсть гендель – хотiтє купить землю?
Герасим. Оце спитав! Та чи єсть же на свiтi такий чоловiк, щоб не хотiв землi купить? Тут пiд боком межа з межею Смоквинова земля: неперепахана, ставок рибний – а! Та все лини та карасi – можна грошики лупить у городi.
Гершко. Ну, i ви хочете покупать цю землю?
Герасим. Ох, хочу, голубчику, хочу! I вдень, i вночi тiлько про це й думаю… Одна бiда – грошей не вистача.
Гершко. Я можу вам помагать покупать землю Смоквинова.
Герасим. Як? Грошей даси?
Гершко. Зачiм грошi? Ми грошей не маємо, ми iз розумом живемо.
Герасим. Як грошей нема, то й розуму бiг дасть.
Гершко. Помиляєтесь, Герасим Никодимович, не так: як розум є – будуть грошi! Хе‑хе‑хе!
Герасим. А може, так. Ну, показуй же твiй розум.
Гершко. Iзвольте, з нашим удовольствiєм: Смоквинов позичає на улучшенiє хазяйства п’ять тисяч! Хе‑хе‑хе! Яке там улучшенiє? Пхi! Между прочево, мне досконально звєсно, що вiн уже п’ять iмєнiєв проїв. Ну, добре, нехай собi їсть!.. Вiн любе смачно їсти, а ви любите землю… Давайте єму п’ять тисячов пiд закладну, вiзьмiть добрi проценти – i земля буде ваша.
Герасим. Яким побитом?
Гершко. А скудова вiн вiзьме заплатить долг, га? Скудова, я вас питаю? Земля заложена i перезаложена ув банк, прийде строк платить – її будуть продавать з аукцiону, тодi ви приймете на себе банк – i земля ваша.
Герасим. Це виходить, я йому не позичу, а дам завдаток на землю i ще й процент вiзьму?
Гершко. Зараз видко комерчеську голову, з вами легко дiло мать.
Герасим (про себе ). Що ж його робить? Два дiла збiглось докупи… Кума ще нема… Голова трiщить! (До Гершка .) Треба подумать.
Гершко. Ви довго не думайте, бо до Смоквинова уже приїздив фактор купувать землю… Ну я його прогнав, бо без мене тут нi один єврей не має права гендлювать. Я фактор на цей куток, i Смоквинов до мене належить, а якби тот господин поворотiлся до мєнє, я б єму купив з одного слова, а теперички на злiсть тому господину желаю вам устроїть дiло.
Герасим. Добре робиш, спасибi тобi! А вiд кого ж то фактор приїздив до Смоквинова?
Гершко. Вiд дєнежного чоловiка, вiд Жолудя.
Герасим. Вiд Жолудя?! Грiгорiй Мойсєєвiч, будь ласка, не допустiть Жолудя. Iдiть зараз до Смоквинова, обнадежте його, що я дам грошей пiд закладну i процент вiзьму невеликий… Тiлько треба день‑другий пiдождать, поки я обернуся з своїми дiлами.
Гершко. Можна. А скiлько ви менi дасте факторського?
Герасим. А скiлько ж ви хочете, Грiгорiй Мойсєєвiч?
Гершко. Дасте п’ятдесят карбованцiв тепер, а як поладнається дiло, то ще п’ятдесят.
Герасим. Помилуйте! Господь з вами! Бога бiйтесь! Де ж таки сто карбованцiв за такий пустяк? Вiзьмiть тепер… десять карбованцiв, а як дiло скiнчиться, тодi ще двадцять п’ять…
Гершко. Мiнє ето даже странно, как чесний человек! За кого ви меня принiмаєтє? Разлi я какой пархач, я человек рускiй, у мене душа на роспашку.
Герасим. Невже ж мало? За вiщо ж бiльше?
Гершко. За такое дєло тридцять п’ять рублiв! Та я тiлько слово скажу Жолудю, то он дасть менi сто п’ятдесят рублей, бо його земля пiдходить тож до Смоквинова, єму до зарiзу ета земля нужна. На його землi вода далеко – аж у головах, а тут став, можна купать овець, можна… мало чого не можна! Жолудь аж труситься за тою землею.
Герасим. Ви хочете мене живцем облупить. I не грiх вам, Грiгорiй Мойсєєвiч. Я з вашим батьком давнiй приятель, i коней у нього купив.
Гершко. Наш заробiток у год раз, треба пользоваться. (Встає. ) Не дасте ви, дасть Жолудь. Разлi мiнє не всьо равно, аби грошi.
Герасим. Аби грошi… Правда. Вiзьмiть же тепер двадцять п’ять, а решту – як дiло скiнчиться, бо, єй, нема при собi! Хоч гарячим залiзом печiть, не можу зараз бiльше дать.
Гершко. Ну, край. Давайте грошi, зараз поїду.
Герасим (шука ). Отак! Тiлько двадцять i знайшов… Здiлайте милость, вiзьмiть двадцять, а решту потiм, за мною не пропаде.
Гершко. Ну, що робить?… Нiчого з вами робить, давайте. (Бере грошi. ) Теперички поїду прямо до Смоквинова. Ну, прощайте. Так через день‑два?
Герасим. Найбiльше як через три.
Єврей вийшов. 

Ява IV

Герасим (сам ). От збiглися дiла докупи… Упустить землю Смоквинова, та ще у такi лапи, як у Жолудя, – грiх смертельний, все одно, що посиротить свою землю на вiки вiчнi, бо вiд Жолудя вже не поживишся. А тут знову, як його упустить случай: дать п’ять, а взять сто тисяч! Серце перестає биться, як подумаю: за п’ять – сто тисяч! Господи! Коли б тiлько кум благополучно розмiняв, а тодi я й Гершка обманю, на бiса менi його факторство здалося? Сам куплю у Смоквинова землю. Аби тiлько грошi. А кума нема. А господи, чого вiн бариться? Ну що, як кума арештували? От тобi й сто тисяч.
Входе Савка. 
Кум! Слава Богу, дiждався, думав – умру. Що?…

Ява V

Савка i Герасим. 
Савка (трохи випивши ). Стривайте! (Виймає з ‑за пазухи пляшку з горiлкою, другу з ромом, булку, рибу i кладе на стiл .) Iдiть сюди, куме!
Герасим пiдходить. Савка обнiмає його i цiлує, а поцiлувавши, держить за шию i дивиться йому в вiчi. 
Герасим. Не мучте, куме! Кажiть…
Савка. Годяться, куме. (Випускає шию Герасимову з рук .)
Герасим. Годяться. (Обнiма Савку так само, як його обнiмав Савка, i, держачи за шию, балака крiзь сльози .) Куме, соколе мiй… Куме, вашими устами Бог говоре… (Цiлує його .) Я кращого слова вiд роду не чув; як пташка защебетала перший раз весною, так радiсно зробилось на серцi вiд цього слова. Скажiть ще раз це слово, скажiть, куме!
Савка. Годяться!
Герасим (цiлує його, говоре крiзь сльози ). Годяться?
Савка. Чого ж ви не радiєте, та плачете?…
Герасим. Це я так радiю… Як же, як, розкажiть? Я мало не заслаб, ждучи вас.
Савка. Пустiть, сiдайте. Вип’ємо, я вам розкажу.
П’ють .
Ви думаєте, я мало трусився в городi? Танцював так, що i зуб на зуб не попадав. Вчора хотiв спробувать, чи приймуть у лавках, бо казначейство було заперте. Оце пiдiйду до лавки та й думаю: а що, як пiзнають, що фальшивi? Та й назад. Заспокоюсь трохи, знов iду i знов вертаюсь. Нема смiлості. Зайшов у трахтир до Кукленчихи, випив одну восьмушку, другу випив, попоїв добре холодцю – i смiливість найшла на мене: вийняв фальшиву бумажку, даю Кукленчисi, а у самого серце затьопалось i волосся, чую, пiднiмається на головi, та вже й не знаю, як я здачу взяв! А як вийшов на улицю, то вже й землi пiд собою не чув. Мерщiй до Лошкаря, купив пачку канату, даю знову бумажку; глянув на неї прикажчик, прищурив око, у мене в душi захолонуло, а далi поклав у ящик, а менi дав здачу. Тодi я у казначейство, купив гербову марку у присяжного, приняв i присяжний i дав здачi.
Герасим (радiсно ). Дав?! (Налива горiлку й п’є. )
Савка. На другий день бiжу у казначейство. Рано. Сидiв довго i знов почав тривожиться. Кругом люде, щось балакають, не розберу… Пропасниця мене б’є… Аж прийшов казначей. Я увесь затрусився. Iти чи не йти? Зцiпив зуби, пiдiйшов до вiконця… Казать чи не казать, думаю, а тут казначей. «Тобi чого?» – питає… А воно – не знаю як – само зiрвалось з язика: «Розмiняйте грошi!» – «Давай, – каже, – чого стоїш?» Я дав, а в самого думка: «Тiкать чи ждать?» I стою, як окам’янiв. Коли це мене штовхають: «Чи ти, земляк, заснув, чи що? Тобi казначей дають грошi, а ти мов не бачиш i не чуєш?» Тодi я очумався, дивлюсь: срiбнi грошi дає менi в пачцi. Я взяв i як одiйшов вiд того вiкна – як п’яний, хитаюсь. Помалу, помалу вилiз надвiр, аж тут разом наче проснувся i все зрозумiв, тут радiсть мене напосiла така, що й сказать не можу. Iду та всiм усмiхаюсь… А якийсь пан питає: «Чого смiєшся? Раденький, що дурненький?» А я кажу: «Ходiм, пане, вип’ємо, я вас почастую». – «Пiшов вон, – каже, – дурак!» Кажу: «Може, й так, та грошi є!» Зайшов у трахтир, випив трохи, купив пляшку рому i пляшку горiлки та й додому, їхав прудко – всiх попереджав.
Тим часом Герасим випив i налив чарку. 
А! Куме, пиймо: це на тi грошi куплено.
Герасим (цiлує ). Сьогодня увечерi у нас буде сто тисяч!
Савка. А у мене тiлько десять!
Герасим. Куме! Я подарую вам тi сто рублiв! (Виймає запродажню i рве .) От вам запродажня! Погуляймо ж трохи, а увечерi, куме, як смеркне, – на вокзал… А знаєте, треба щось видумать, яку‑небудь причину нашiй гульнi – щоб не догадались, бува. Я нiколи не гуляю, щоб не було подозрiння. А от що: засватаю я Романа на Мотрi – от i буде причина нашiй гульнi. (Гука .) Параско! Мотря! Роман! А iдiть сюди!

Ява VI

Тi ж, Мотря, Параска й Роман. 
Герасим. Випий, стара.
Параска. Що це з ним? (П’є. ) Будьте здоровi.
Герасим. Обiдив Пузир Романа! Не закликав у хату, так я женю Романа на Мотрi. Мотре, пiдеш за Романа?
Мотря. Атож!
Герасим. Стара, що ти скажеш?
Параска. Я рада, що ти мене послухав! Такої невiстки пошукать.
Герасим. А ти, Романе?
Роман. Спасибi вам, тату, що ви уважили мою просьбу.
Герасим. А ви, куме?
Савка. Я? (Спiває. )

Ой куме, куме, добра горiлка –
Вип’ємо, куме, ще й з понедiлка!

Герасим. Пiдтягуйте!
Савка.

Складемось, куме, грошей по сорок –
Вип’ємо, куме, ще й у вiвторок.
Герасим частує.
Добра горiлка, краща вiд меду, –
Вип’ємо, куме, ще й у середу.
Продаймо, куме, миски та ложки –
Вип’ємо, куме, ще й в четвер трошки.
Продаймо, куме, рябу телицю –
Вип’ємо, куме, ще й у п’ятницю.
Покиньмо, куме, всяку роботу –
Вип’ємо, куме, ще й у суботу.
Покиньмо, куме, всякеє дiло –
Вип’ємо, куме, ще й у недiлю.
Од понедiлка до понедiлка
Вип’ємо, куме, добра горiлка!
Гуляй, душа, без кунтуша!

Завiса.

Дiя четверта

Декорацiя та ж. 

Ява I

Роман (один ). Батько кудись поїхали з кумом, мати пiшли до сусiди, а я оце випровадив робiтникiв пасти воли i забiг на часинку, щоб на самотi пожартувать з Мотрею, а її нема, певно, на огородi або з матiр’ю пiшла… Ну, вже це хазяйство допiка, нема тобi просвiтлої години, раз у раз як у горшку кипить. От любимось з Мотрею, а через хазяйство нема часу i побалакать, поспiвать любенько вкупцi. Тепер ми вже й зарученi, а волi нема. Де ж вона? Дать би їй звiстку, що я тут, а то мати надiйдуть, то так замiр i пропаде, не поженихаємося i сьогодні! (Спiває. )

Поламалась поличка у плузi,
Та чогось моє та серденько в тузi.

(Спiваючи, виходить в сiни i спiва дужче. )

А чи менi поличку латати,
А чи до дiвчини на всю нiч чухрати.

(Вертається хутко в хату i присiда за дверима. )
Iде! В хатi темно, схватю, обнiму i поцiлую, що вона скаже.
Входить Гершко. Роман кидається на нього, обнiмає i цiлує. 

Ява II

Гершко i Роман. 
Гершко. Гвалт! Рятуйте! Розбiйник!..
Роман (випускає Гершка ). Тю! Бий його сила Божа! Єврея поцiлував замiсть Мотрi…
Гершко (одмахується шапкою ). Не подходi, уб’ю! Гвалт! Рятуйте!
Роман. Та цитьте, ради Бога, який тут розбiйник? Це я, хазяйський син!
Гершко. Не подході! У меня рiвольвер… вот, слишиш, звьол курок (щовкає язиком ), буду стрiлять.
Входе Мотря з свiчкою. 

Ява III

Тi ж i Мотря. 
Мотря. Що тут за гвалт?
Гершко. Хотiв мене задавить… у мене п’ятсот рублєй чужiх дєнєг, протестуюсь…
Роман. Та чи ви не сказились, господин єврей, чи з переляку не знаєте, що язик плеще! Я… я… чорт ного знає, що йому сказать… Я пошуткував, я тутешнiй, я син Герасимiв.
Гершко. Ви син?
Роман. Єй‑Богу, син!
Мотря. Авжеж, син! Чого ви репетували не своїм голосом?
Роман (тихо ). Та я думав, що ти увiйшла, кинувся на нього i обняв.
Мотря, посварившись на нього пальцем, вийшла.
Гершко. Ой Боже мiй! Як ви мене перелякали, дайте води напиться.
Роман (дає кружку ). Вибачайте, я думав, що то Клим, наш робiтник, увiйшов… Я не хотiв вас лякать…
Гершко (напившись води ). Дай Господи, щоб ето минулось благополучно, а єслi ви менi растроїлi нерви, то будiте меня возiть на свой счот на лiманє.
Роман. Оце лихо! Якби ж я вас ударив, а то поцiлував.
Гершко. Я думав, що ви мєнє кусаєте i хотiтє мєнє перекусивать горло… Ох! Где отєц?
Роман. Поїхали кудись.
Гершко. Це погане дiло.
Роман. А що там трапилось? Скажiть менi.
Гершко. Менi нужно бачиться з батьком… Одначе не забудьте сказать йому, що бил Гершко Маюфес, нащот землi, пусть завтра батько будет у Смоквинова з грiшми, в обiдню пору, i я там буду, – бо ми потеряєм землю. Жолудь з рук вирве.
Роман. Добре, скажу.
Входе Копач. 

Ява IV

Тi ж i Копач.
Копач. Здоровенькi були! (Побачивши єврея .) А‑а!

Перед паном Хведором
Ходить жид ходором,
I задком‑передком
Перед паном Хведорком.

Хе‑хе‑хе!
Гершко. Господiн, што вам от мiнє завгодно, я нiкакого Хведора не знаю.
Копач (грiзно ). Де цимбали? Грай, псявiро!
Гершко. Какiє там цимбали? Чого ви чiпляєтесь? Iграйтє сєбє, єжелi ви музикант.
Копач (до Романа ).

Аж корчма трясеться,
Вальса ляхи оддирають та мазура.

(До єврея. )

А єврей пляше та нищечком:
«Шляхетська натура!»

Гершко. Я вас не понiмаю, говорiтє сєбє, сколько угодно.
Копач. Хе‑хе‑хе! Де тобi понiмать? Це стихи Шевченка. Хочеш, прочитаю всi напам’ять.
Гершко. Не нужно менi нiяких ваших стiхей. (До Романа .) Скажiть же отцу, щоб завтра був у Смоквинова непременно, бо програє дiло, с тєм до свiданья. (Iде .)
Копач. Слухай, як тебе?
Гершко. Я до вас не маю нiкакого прiкосновєнiя, i нам нєчего рекомендоваться. (Виходить .)
Копач (вслiд ).

Жид мудрує, як би кого надуть,
А як надує, зараз простує на другий путь.
Тим вiн живе, тим вiн i дише,
Що повсякчас векселя пише.

Чув? Це мої стихи. У мене, брат, цього матерiялу на воза не забереш. Тридцять лiт меж людьми живу – знаю, хто чим дише… Опит – велiкоє дiло. От засяду зимою i напишу комедiю малоросiйську:

Еней був парубок моторний
I хлопець хоч куди козак…

Ха‑ха‑ха! Чув? Тепер всi пишуть: крадуть у других i видають за своє, а як я напишу, то буде сама правда, потому бачу все, як на долонi. От тiлько немає часу тепер, треба деякi дiла покiнчить. Особливо тут є один предмет на Боковеньцi… не тим голова забита. Слухай, Романе! Цей предмет не дає менi спокою нi вдень, нi вночi. Я хочу побалакать з тобою. Не думай собi, що я так дурно по свiту ходжу… нi… Та якби я хотiв, то й зараз би доказав. Менi тiлько засiсти, то з маху напишу що завгодно… Тiлько не до того менi. Хочеш пристать до мене в компанiю?
Роман. Писать що, чи як? Я до цього не зроден.
Копач. Нi! Що там писать, чортзна‑що, писать! Я й сам напишу з маху що завгодно. Хочеш – комедiю, а хочеш – прошенiє, яке завгодно прошенiє i куди завгодно? Це пустяк, одно баловство. Хочеш грошi мать?
Роман. Та де ж ми їх достанемо? Украдемо, чи як?
Копач. Оце! Яке ти сказав слово – украдемо! Боже борони! Ти собi цього не думай… Я, слава Богу, вiк прожив, а i трiски чужої не взяв! Спитай своїх, мене всi знають.
Роман. То яка‑небудь комерцiя, чи що?
Копач. Тут пустяшная комерцiя: позич де‑небудь рублiв п’ятдесят, тобi повiрять, i ми достанем силу грошей. Вiр, це моя судьба, само провiдєнiє менi цей путь указує.
Роман. Може, фальшивих?
Копач. А‑а! Який‑бо ти! Ти все на лихе вернеш: викопаєм.
Роман. Щось ви давно їх копаєте, а ще нiчого не викопали.
Копач. То все нiчого не доказує. Iщiте – i обрящете! Сьогодня нема, завтра нема, пiслязавтра – мiлiон! Е! У мене опит. Оцей раз як не найду грошi – годi, кiнець, амiнь. Засяду десь i буду писать, все одно грошi, я за год напишу стiлько, що й на воза не забереш. А тiлько цей раз треба одкрить, треба, хоч кров з носа. Вiк шукаю, а такого предмета не находив. Викопаємо – все пополам. Станеть i тобi, i менi, i нашим дiтям, i внукам на весь вiк… Правда, ми ще не жонатi, хе‑хе‑хе! Ну, та це не штука, ще поспiємо. Ти тiлько те візьми – якi предмети: скала… та яка скала? Прямо шапка! Балка так i балка так; клином сходяться до скали; на пригорку два копили, висiченi оскардами; один показує на восток, другий – на запад; i посерединi в землi одкопав кам’яну фигуру чоловiка, робота чудова, тож оскардами висiчена. Як ти думаєш, хто б дурно наставив таких прикмет, га? Ото‑то бо й є! От поїдемо, сам побачиш i тодi зразу згодишся. Я тебе люблю i хочу з тобою попробовать щастя.
Роман. Це ви мене дуже заохотили… Що ж, поїдемо, тiлько щоб батько не знав.
Копач. Секрет, секрет! Отодi, як вивернемо червінцiв бочонкiв п’ять, тодi тiлько скажемо. А є!.. Є!.. Душа моя чує, опит – велікоє дєло!
Входять Параска i Мотря. 
Поговоримо потiм. Здраствуйте, Iвановна!

Ява V

Тi ж, Параска i Мотря. 
Параска. Здрастуйте! А чом же ти, сину, не йдеш до волiв?
Роман. Та забалакався, я зараз повечеряю та й пiду.
Копач. А ви ще не вечеряли? Це добре дiло, бо й я не вечеряв.
Параска. То iдiть же у ту хату, там вечеря стоїть на столi.
Копач. Альом, ле‑козак! Та попоїмо, а потiм ти до волiв, а я в клуню на солому, можна?
Параска. А чому нi – спочивайте з Богом.
Копач. Я не люблю, знаєте, там всяких нєжностей: перин, подушок. Є солома – добре, а нема – кулак в голови, свиту послав, свитою укрився, заснув – мало журився, проснувся, встав – встрепенувся, шапку насунув та й далi посунув… Хе‑хе‑хе! (Вийшов .)
Роман. Скажете, мамо, батьковi, що тут приїздив єврей i сказав, щоб вони завтра були у Смоквинова в обiдню пору з грiшми, бо Жолудь землю перекуповує. (Вийшов .)

Ява VI

Параска i Мотря. 
Параска. Добре. Iди ж, дочко, внось сюди з комори вечерю, а я трохи поприбираю.
Мотря пiшла. 
I що це старий задумав? Щось тут є, а що – не розберу. То не хотiв у церкву коней давать, а то i сам поїхав, i цiлу обiдню стояв навколiшках; то не хотiв Мотрю сватать за Романа, то посватав; нiколи не гуляв, а то так добре випили з кумом; та все радiє чогось, веселий такий. I куди вони оце поїхали? Чи вiн кого привезе з собою, чи господь його знає? Звелiв, щоб вечеря була готова, щоб ставнi були зачиненi, свiчка поставлена на столi i щоб i ляльки тут не було. Аж страшно менi робиться од цих приборiв, i слова тобi не скаже, що задумає робить…
Мотря вносе вечерю i ставить на столi, мiж iншими пляшками з горiлкою, пироги i сметану.
Мотря. Хто це до нас сьогодня приїде?
Параска. Не знаю, я вже боялась старого розпитувать; доволi того, що вiн був веселий i згодився на ваше весiлля. А сiрники є?
Мотря. Є!
Параска. Ходiм же.
Одчиняють дверi, з другої хати виходять Копач i Роман. 
Копач. Спасибi за вечерю! Тепер залiзу на солому, як у пуховики.
Виходять; на кону яке врем’я пусто. 

Ява VII

Входе тихо Герасим, а за ним Савка, несе на плечах здоровий мiшок з кожi. 
Герасим. Iдiть же ви, куме, розпряжiть коней i поставте їх бiля фургона.
Савка. Ходiм удвох.
Герасим. От тобi й маєш!.. А хто ж буде бiля грошей?
Савка. Хiба ж їх хто вiзьме тут?
Герасим. Е, куме, на грiх майстра нема! Краще я тут посидю – береженого i Бог береже.
Савка. I одходить од грошей не хочеться, так би й держався за мiшок. (Вийшов .)

Ява VIII

Герасим сам. Свiтить свiчку, засвiтив, поставив, глянув на мiшок, поцiлував його. 
Герасим. Отепер Пузир нехай скаже: голяк мастi, чирва свiтить! Ще помiряємось – хто голяк. Вiн думає, що дуже розумний. Нi, братику, – потягайся ще зо мною. Хе‑хе‑хе! Я не то що, я й єврея сьогодня обманив; поки мiшок розшили – дзвiнок, вiн вийняв пачку, глянув я на неї – грошi… всерединi колотиться, а сам думаю, як би його обманить; другий дзвiнок – єврей зашамотався, бере мiшок, не дає…«Давай грошi», – каже. Слово за слово, а тут – третiй; я тодi йому тиць замiсть п’ятьох та тiлько три тисячi. Ха‑ха‑ха! Отак ушквар! А вiн, не лiчивши, прямо в вагон.
Входе Параска. 

Ява IX

Герасим i Параска. 
Параска (тихо ). Старий!
Герасим. Ой! (Кида свиту на мiшок i заступа мiшок спиною .) Ти чого, навiжена, сновигаєш? Хiба не я тобi велiв, щоб тут i ляльки не було? Геть пiшла!
Параска. Та не гвалтуй, божевiльний! Я зараз пiду. Тут дiло дуже важне таке, що треба тобi зараз сказать, бо щоб пiсля гiрше не вийшло.
Герасим. Яке там дiло?
Параска. Єврей прибiгав до тебе…
Герасим. Який? Коли? Чи не скочив з поїзда?
Параска. Та з якого поїзда? Опам’ятайся, чого ти такий збентежений? Єврей Гершко, що за землю Смоквинова з тобою балакав.
Герасим. Тьфу!! Ну?
Параска. Казав, щоб ти був в обiдню пору у Смоквинова з грiшми, бо Жолудь землю перекуповує.
Герасим (ненароком глянув на мiшок ). Ха‑ха! Чорта лисого перекупе.
Параска. Що там ти привiз, чого ховаєшся вiд жiнки? Покажи!
Герасим (несамовито пiдступа до неї ). Я тебе попитаю! Я тобi покажу… я… я… тебе уб’ю… Я тебе задавлю, коли будеш лiзти у вiчi! Геть пiшла!
Параска одступає за дверi. 
Параска. Тю, тю! Одсахнись… Єй‑Богу, з ним якась причина, треба бути насторожi. (Вийшла .)

Ява Х

Герасим, а потiм Савка. 
Герасим. От цiкаве бiсове насiння, так i загляда, а євреєм перелякала на смерть… Жолудь землю перекуповує!.. Ха‑ха‑ха! Завтра чуть свiт отнесу йому грошi, переплатю по десять рублiв на десятинi, а не попустю, щоб Жолудь купив.
Входе Савка. 
Савка. Ну, куме, нiгде нiчичирк! Давайте менi моє, та, поки глуха пiвнiч, я собi пiду.
Герасим. Куме, де ви дiнете таку силу грошей? Нехай у мене будуть на сховi.
Савка. Нi, так не буде. Я знайду, де своє сховать, а ви ховайте своє.
Герасим. Вiзьмiть собi яку тисячу, бо зараз попадемось, а решту через год.
Савка. Куме!.. Давайте моє менi… З мене печiнка мало не витрусилась, поки це дiло скiнчилось, та щоб я не мав в руках свого заробiтку, а заглядав вам у вiчi, як цуцик? Вам цього хочеться, я знаю вас добре, бачу, куди ви гнете, але гляньте сюди. (Вийма нiж з ‑за халяви .) Бачите? Не розпалюйте ж мене, бо тут вам i амiнь, коли почнете крутить.
Герасим (вийма з ‑за халяви нiж ). А ви думаєте, що я без запасу? Ха‑ха‑ха! Тiлько знаєте, це все чортзна‑що! (Хова ножа .) Це я для дороги мав… здiймайте лиш свиту, закривайте вiкно, та будемо дiлиться…
Закривають вiкна свитами. 
Я хотiв як краще, бо у вас нiколи грошей не було, то зараз що‑небудь i виявиться… а коли ви так боїтесь, то берiть собi, Бог з вами.
Савка. Не журiться, я зумiю заховать, аби було що. (Пiдходить до мiшка .)
Герасим. То вам п’ять тисяч?
Савка. Десять… десять… кажу вам, десять… не розпалюйте мене!
Герасим. Та не кричiть‑бо! Берiть, берiть десять… (Набiк .) Щоб тебе за печiнку взяло. (Вийма з мiшка пачки по тисячi, навхрест оперезанi бумагою, а кум розгляда .) Оце одна, а це друга, а це третя…
Савка. Стривайте… куме, гляньте…
Герасим. А що?
Савка. Та це не грошi, це чистiсенька бумага!
Герасим. Як?!
Савка. Чиста бумага! От так машину пiдвела єврейська голова, тiлько на трьох пачках спереду i ззаду наклеєнi грошi, а то все чиста бумага.
Герасим (хвата пачки одну за другою, перегляда ). Бумага!.. Обманив!.. Куме, вiн же грошi давав, я сам бачив! (Хвата знов бумажки, розрива i кида .) Сама бумага… чистiсенька бумага!.. (Несамовито .) Ха‑ха‑ха!.. Сто тисяч!! Ха‑ха‑ха!
Савка. От же збожеволiє! Куме, заспокойтесь; що з воза впало, те пропало.
Герасим озирається, хватає пояс на лавi i бiжить з хати.
Куме, куме! Куди ви? Господь з вами! Схаменiться, що з воза впало, те пропало.
Входе Параска. 

Ява XI

Савка i Параска. 
Параска. Що тут таке? Боже мiй милостивий, кажiть, куме, куди вiн побiг, чого вiн так галаснув?
Савка. Сором признаться. Гляньте: оце добро ми купили за п’ять тисяч.
Параска. Як?
Савка. Так. Обманив єврей: дав чистих бумажок замiсть грошей. А може, то й не єврей був, може, нечиста сила перекинулась в нього i отуманила нас так, що ми не роздивились i прийняли бумагу чисту за грошi.
Параска. А господи, господи! Бач, яке нещастя скоїлось; чула моя душа, що з ним щось недобре дiється. Та чого ж вiн побiг?
Савка. Я й сам до пам’ятi нiяк не прийду, всерединi все колотиться.
Голос Копача. «Поможiть, рятуйте!» 
Чуєте? Хтось кричить!..
Параска. Ох, куме, голубчику, у мене й руки, i ноги тремтять, – ходiм.

Ява XII

Тi ж, Копач i Герасим. 
Копач (несе Герасима на плечах ). Та поможiть‑бо!
Помагають i кладуть Герасима на лiжко. 
Параска. Що з ним, що з ним, скажiть, на милость Божу?
Копач. Це, я вам скажу, реприманд! Качайте його, отак, отак! (Качає Герасима .) Ну, реприманд!
Параска. Та що воно? Що? Ради Бога, скажiть, що то за болiсть така?
Копач. Та яка там болiсть! Стривайте, я розкажу, а ви тим часом трiть груди, добре трiть. Так, так… Ви мене слухайте… стоп! (Прислухається до серця .) Трiть, трiть, трiть… Опит – велiкоє дiло… Серце наче ворушиться… А‑а. Та й перелякав же ти мене, Никодимович, мало не вмер вiд страху, ну й йому б не жить на свiтi, якби не мiй опит.
Савка. Кажiть, що трапилось?
Копач. Все по порядку – коло одного центра. Ножа!
Дають ножа. 
Iвановна, лийте йому води ложкою в рот.
Наливають води. 
Ковтнув, єй‑Богу, ковтнув. Не журiться! Щастя маєте, що я лiг в клунi спать… Лiг, знаєте, я в клунi спать, i так мене один предмет заняв, що я й задрiмав з думкою про нього; коли це сниться менi, що Роман позабирав копили кам’янi, – пам’ятаєте? Я вам розказував? Що на Боковеньцi? Позабирав тi копили та й повiсив надо мною їх. Тiлько що оце сниться, аж щось мене по носi чирк, чирк… я рукою лапнув вгору, пiймав за ногу, нога гойднулась, задригала i вирвалась, та як захарчить. Я схопився, мов несамовитий, але зараз опам’ятався, запалив сiрничок, дивлюся – i в очах потемнiло! На перекладинi висить Никодимович.
Параска. Боже мiй, Боже, яке тяжке нещастя!
Копач. Но! Опит – велiкоє дiло! Я зараз вийняв перочинний нiж i перерiзав пояса… i Никодимович упав на землю. Гляньте – дише.
Герасим поворушився i спазматично в себе потягнув воздух. 
Пiдводьте, пiдводьте.
Пiдводять Герасима, вiн ще потягнув у себе воздух i нiби позiхає, дрижить i витирає пiт.
Параска (плаче ). Старий, старий!
Герасим. Де я? (Спазми .)
Копач. Пийте воду. (Подає. )
Герасим п’є. 
Що з вами? Що це ви вигадали?
Савка. Та годi, куме! Буде здоров’я – будуть i грошi, а я навiки вiд них одрiкаюсь, нiколи в свiтi не буду хотiть бiльше, нiж Бог дає. Такої пригоди нiколи не ждав.
Копач. Якi грошi?
Савка. Он гляньте, як нас обманили.
Копач. А‑а! Зразу догадався! Опит – велiкоє дiло! На тiм тижнi в городi була така сама оказiя! I багато видурили?
Савка. П’ять тисяч…
Герасим (закльовується воздухом ). Ой… Ой!..
Копач. Бризкайте водою.
Бризкають. Герасим пiднiмається. 
Та годi вам, Никодимович, убиваться. Заспокойтесь нащот грошей! От поїдемо на Боковеньку, там є грошi, там є сила грошей, вiрте, що достанем. Менi само провiдєнiє указує цей путь… Примєти якi: скала, копил так i копил так, а посерединi кам’яна фигура… не я буду…
Герасим. Обiкрали… ограбили… Пропала земля Смоквинова! Нащо ви мене зняли з вiрьовки? Краще смерть, нiж така потеря! (Ридає. )
Завiса.

1890 р. Хутiр Надеждовка 

Іван Франко
На склоні віку

Розмова вночі перед Новим роком 1901

Нікнет трава жалощами, а древо з тугою к землі приклонилося 

Дійові люди:

Зенон
Іларіон
Евфрозина

Іларіон сидить при лампі, занятий писаннєм. 
Зенон (входить ). Добрий вечір!
Іларіон (озирнувся, всміхається ). А, добрий вечір! От гарно, що приходиш. Я якраз послав тобі писульочку пневматикою.
Зенон. Щось спішного?
Іларіон (усміхається ). Так. Просив тебе на вродини.
Зенон (змішаний ). Що? На… А я й не знав нічого… Ну, позволь погра…
Іларіон (сміється ). Але ж чекай! Ще нема чого гратулювати! Нічого ще не вродилося, а як уродиться, то однаково буде гратулювати – чи я тобі, чи ти мені.
Зенон. Не розумію.
Іларіон. Але ж прошу тебе на вродини потвори, що має з’їсти мене й тебе.
Зенон. А!.. Ну, то я, власне, з аналогічним інтересом прийшов до тебе: просити тебе на похорони.
Іларіон. Нашого спільного батька, XIX віку. От і гарно. За одним заходом обійдемо оба інтереси. За одним присідом вечеря з обідом.
Зенон. Але, може би, де на нейтральнім ґрунті?
Іларіон. А хіба тобі у мене не досить нейтральний? Ми оба старі кавалери і моя сестра стара панна – чи, може, боїшся її?
Зенон. Коли тілько вона не боїться мене, не цурається старого згіркнілого песиміста…
Іларіон. Ну, ну, якось то воно буде. Значить, так і бути! Лишаєшся сьогодні у нас, проводимо час до півночі на розмові, а опівночі, як довг велить, три чарки поважного токайського на вічну пам’ять усопшому – і всі три чарки об землю! А потім три чарки шампанського вгору – най жиє новий володар! Le roi est mort – vive le roi! 
Зенон. Або, щоб лишитись при тім крузі ідей, який ти потратив уперед ‑

Eiapopeia! Was raschelt im Stroh?
Schlafe, mein Henferchen, schlafe! 

Іларіон. Цитат не дуже відповідний до веселого настрою, але має в собі дещо правди. Нема сумніву, що декому новий рік буде й катом, а декому – добрим царем. Як звичайно. Ну, та поки що прошу сідати.
Зенон. Над чим працюєш?
Іларіон. Властиво, се не праця, а так собі… Сидів отеє перед картою білого паперу та й побіг ловити спомини. Почав пригадувати, що, властиво, дав нам, чим був XIX вік? Яким словом спімне його історія?
Зенон. Значить, пробував, так сказати, по линві перейти понад Ніагарою. Глянути на розбурхані хвилі з вищого становища.
Іларіон. Не смійся. Знаю добре, що се не Бог зна яка філософія. Ніяке око не обхопить нараз більше предметів, не зареєструє більше деталів, ніж се позволяє його конструкція, його вдача. І ніякий ум не справиться нараз з більшою масою матеріалу, ніж на се позволяє його вроджена і вироблена сила. Значить, ти справедливо смієшся з усякого філософствування над «духом часу» і справедливо цитуєш Гетеві слова:

Was ihr den Geist der Zeiten heisst,
Das ist im Grund der Herren eigner Geist .

А проте бувають хвилі, коли чоловікові так хочеться побуяти в просторі часів і подій…
Зенон. Розуміється! Адже ж бувають хвилі, коли чоловікові хочеться навіть упитися. Що ж, давай гулятимем оба! Як виглядає твоя линовка понад Ніагарою?
Іларіон. Себто те, що я вважав би основною появою в історії ХІХ віку? Знаєш, я думав сяк і так і зупинився на слові: емансипація .
Зенон. Ха, ха, ха! От іще naczynie dziwnego naboz’eństwa!  А я б зупинився радше на слові: швіндель.
Іларіон. Зеноне! Се не може бути на серіо твоя думка!
Зенон. А твоя, очевидно, тільки на полоханнє горобців. Емансипація! Ха, ха, ха! Емансипація – марка XIX віку? Ну, сего вже занадто!
Іларіон. Я ж знаю, всі такі зводження міліонів різнородних явищ до одного знаменника мало на що здатні і мають хіба суб’єктивну вартість. Але суб’єктивну  таки мають. Коли технолог скаже мені, що XIX вік був віком пари і електрики, а капіталіст скаже, що се був вік Ротшільдів, Гудів і Вандербільдів, страйків і картелів, а мілітарист скаже, що се був вік Наполеона і Мольтке, а дипломат скаже, що се був вік Талейрана, і Бісмарка, і Гладстона і т. д., то в кожнім такім реченні буде часть правди , – не ціла правда, але буде рівночасно зазначений певний горизонт, буде дане щось таке, що поможе мені зрозуміти погляди і уподобання самого автора речення. А се також не пусте діло і навіть хто знає, чи не важніше від винайдення якогось голого, далекого абстракту, що обіймав би сотки таких часткових правд, а не маркував би різко жодної.
Зенон. Ну добре, мотивуй же свій погляд! Побачу, яку правду ти замаркуєш мені.
Евфрозина (входить ). Добрий вечір, пане Зеноне! (Подає руку ). Про що, панове, розмовляєте так живо, коли вільно запитати?
Зенон. Прийшла нам, старим дітям, охота пересипатися піском. Застановляємося глибокоумно над тим, чим був, що дав, що сотворив чи знівечив XIX вік.
Евфрозина. Ну, і до чого ж ви додумались?
Зенон. Я? О, я недалеко й бігав, а сказав попросту і стою на тім, що весь ХІХ вік був швіндель, гумбуг, дурисвіт, та й годі.
Евфрозина. Ха, ха, ха! З яким чудовим запалом ви виголошуєте се! Немовби він був ваш особистий ворог.
Зенон. Бо був! О, маю його по горло!
Евфрозина. А ти, брате, на чім зупинився?
Іларіон. Я стою на тім, що ціхою XIX віку в історії буде поклик: емансипація.
Зенон. Чули пані таке? Та гов! Слухай, друже! Звільняю тебе з мотивування твого погляду. При дамах опонувати йому небезпечно.
Евфрозина. Чи зачисляєте мене до тих дам, яких слово «емансипація» дразнить так, як індика червона хустка?
Зенон. Пані, не хочу вам підсувати нічого, але… але сама ваша присутність притуплює вістря моєї опозиції.
Евфрозина. А коли б ви знайшли в мені союзника?
Зенон. Як? Я? В пані?
Евфрозина. Ну, так. Коли б я, приміром, більше хилилася до вашого погляду, ніж до братового?
Зенон. А се було б інтересно. От би ми загнали його в сак, старого, непоправного оптиміста!
Іларіон. Се не так легко, друже мій. А притім згори остерігаю тебе: сестра яко союзник більш небезпечна, ніж яко противник.
Евфрозина. Іларіоне!
Іларіон. Се ж я не в злім значенні мовлю, сестричко! Занадто добре знаю твоє золоте серце, щоб міг припустити, що ти згодишся з Зеноном, коли він попустить поводи своїй чорній коняці і піде гуляти по дебрях парадоксів.
Зенон. Ну, ну, не скуби, поки не зловив. Парадоксів! Хто ще знає, хто кого швидше поцупить на парадоксах. Ну, сип свої докази! Побачимо, чим ти випалиш.
Іларіон. Поперед усего завважу, що ти, мабуть, хибно зрозумів слово «емансипація» і думаєш, що я так звану жіночу емансипацію вважаю найбільш характерною появою XIX віку. Ні, друже, таким тіснозорим ти не мусиш уважати мене. А ось поглянь на історію XIX віку з усіх найважніших точок: із соціально‑економічної, політичної, національної, глянь на розвій науки, літератури і штуки, то що побачиш? Позволь, ще трохи допоможу твоїй пам’яті. Емансипація селян на континенті, розпочата при кінці XVIII віку у Франції, робиться в XIX вікові капітальним питаннєм перестрою європейської суспільності; доконується ступінь за ступнем: 1809, 1848, 1861. Признай, що се факт величезний. А рівночасно починається і йде також ступінь за ступнем друга велика емансипація: робітницького стану з‑під всевлади капіталізму. Імена Оуена, Фур’є, Луї Блана, Лассаля, Бебеля, Лібкнехта, Фольмара, Дефіоіссо, Генрі Джорджа, Борнса і Гіндмена, Адлера і соток інших агітаторів, організаторів та борців за права робітницького стану – чи ж не дають вони визначної марки XIX вікові?
Зенон. Надуживаєш слів, братіку! Боротьба за права робітників, се так, се справді один із важних фактів XIX віку, але емансипація? Вона ж тілько починається!
Іларіон. А по‑мойому, вона вже довершена. З хвилею, коли репрезентанти робітницької верстви входять до парламентів, робляться міністрами, коли робітники здобувають важний вплив в урядових і в автономічних корпораціях, їх емансипація , тобто їх рівноправність, являється довершеним фактом. Яких іще прав їм приходиться добиватись, котрі б не були вже привілеями?
Зенон. Так, по‑твойому, робітники вже мають усе? Їм нічого більше добиватися?
Іларіон. Ей, друже, не підсувай же мені того, чого я не сказав! Я говорю про емансипацію, себто про здобуваннє рівноправності. Чи селяни, здобувши собі рівноправність, тим самим одержали вже все? Чи їм не лишилось нічого більше здобувати? Сего чей же не скажеш. Навпаки, тепер тільки вони одержали можність здобувати все , тобто все те, що дає цивілізація для ублагороднення, поліпшення і прикрашення життя. Так само й робітники. Та тільки се вже інша глава всесвітньої історії. Се вже не боротьба за емансипацію, а боротьба за рівність , боротьба страшенно скомплікована і трудніша від усіх дотеперішніх. Отся боротьба буде змістом нового, XX віку.
Зенон. Ну, нехай і так. Перебігай на поле політики! Яку емансипацію знаходиш ти там?
Іларіон. Колосальну! Емансипацію від абсолютизму XVIII віку. Ми живемо в ній, чуємо її хиби і для того не вповні оцінюємо її значення.
Зенон. Себто значення нашого конституціоналізму! Га, га, га!
Іларіон. Навіть конституціоналізму. Ті конституційні форми, той парламентаризм, се не такі то вже дрібниці, як здається тобі. І навіть те, що є у нас, не така то вже пародія конституційних форм, як викрикує дехто іn dеr Hitze des Gefechtes . А ти послухай, як говорили, як писали, як висловлювались – навіть у приватних листах – люди в XVIII віці – або у нас аж до 1848 року! Як обережно, з якими поклонами і обов’язковими компліментами nach oben!  Формальний танець між мечами. І се чуттє не покидає тебе навіть, коли маєш діло з такими свобідними умами, як Лессінг. А бач, що зробили ті конституційні форми за несповна півстоліття! Як привикли люди говорити, ходити, держати себе! Коли що лишилося з абсолютизму, то хіба лише деякі мертві форми. Дух його пропав і не вернеться. Всі ми, вся Європа засвоїла собі принцип свободи, здемократизувалась, зреспубліканщилась.
Зенон. Забуваєш про Росію.
Іларіон. Не забуваю. І там той самий новочасний дух, хоча старі форми ще держаться. Де ти почуєш абсолютистичний дух у словах Пушкіна, Лермонтова, Тургенєва, Герцена, Достоєвського, Щедріна, Толстого? Чи абсолютизмом навіяна публіцистика Чернишевського, Добролюбова, Щапова, Михайловського, Джаншієва?
Зенон. Ну, ну, покиньмо поезію. Переходь далі!
Іларіон. Головною підвалиною політичної емансипації народних мас я вважаю – коли позволите се назвати так – три загальники: загальну освіту, загальний військовий обов’язок і загальне голосування.
Зенон. Особливо загальний військовий обов’язок! Якраз ти трафив кулею в пліт!
Іларіон. Маєш на думці наполеонівський і прусський цезаризм. Ну, ну, се явища хвилеві, і вони не зміняють загального характеру сеї інституції, інституції, що на ділі віддає найвищу екзекутиву в руки всеї нації, так як загальне голосування віддає в її руки найвищу легіслятиву.
Зенон. А народна школа дає сему всему фальшиву і глупу директиву!
Іларіон. Може, де й дає. Та чи се аргумент против загальної і обов’язкової народної освіти? Ні, се тілько причина, щоб зробити сю освіту справді широкою, свобідною, вправді народною. А як раз уже дано грунт, то й будова на ньому з часом здвигнеться.
Зенон. Коли всі інтелігенти, не виключаючи міністрів просвіти, президентів та віце‑президентів намісництв та рад шкільних, будуть так думати, як ти. Ну, та, правда, ти скажеш: се питання XX віку. Нехай і так! Сип далі.
Іларіон. А коли візьмемо на увагу національне питання, то з XVIII віку в XIX входимо так, неначе в новий світ. Як Пісарро входив у столицю Монтезуми. В XVIII віці навіть поняття національності, окремої і незалежної від держави, майже не існує. Польщу крають, як сальтисон, і тілько в часі окупації відкривають у ній якісь національні різновидності. Те, що заповнює історію XIX віку, – відродження національностей, державних і недержавних, і боротьба за їх рівноправність, емансипація національного самопочуття і самопізнання, – все те для XVIII віку було чимсь неможливим. А тим часом у XIX віці се якраз зробилося основою державної політики на всіх полях.
Евфрозина. Ах, так! Але національний притиск, а не національна емансипація.
Іларіон. Що ж, сестричко, те, що для притисненого видається притиском, се для його противника буде шуканням ширшого простору для власної нації. Принцип у обох один, а тілько сили нерівні. Тут, очевидно, або один згине, або відносини сил мусять уложитися так, щоб обом можна було жити і розвиватися. Люди не математичні формули; ідеально сумирно між ними не йде, особливо там, де один одному мусить наступити на пальці і сказати: «Посунься, грибе, нехай козар сяде». Всяке людське діло в далеко більшій мірі виплід людської пристрасті, ніж чистого розуму. А для такого великого діла, як відродження і консолідація якоїсь нації, не біда приняти в рахунок і порцію національної односторонності, виключності, чи, коли хочете, шовінізму. Не бійтеся, коли національні потреби будуть заспокоєні, національний голод буде насичений, то нація відкине шовіністичну страву, розум візьме перевагу над пристрастю. Загальнолюдське і спільне над тим, що спеціалізує і ділить. От тим‑то, любі мої, я як не лякаюся хвилевого вибуяння мілітаризму при кінці XIX в., так само не думаю заломлювати рук над зростом різних національних сепаратизмів, племенних і расових шовінізмів.
Усе те – виплоди органічного росту новочасних суспільностей, свого роду Flegaljahre , нехай і так, – але все‑таки признаки росту, а ніяк не упадку, не декаденції.
І при тім усі ті прояви в політичнім, національнім і соціальнім житті – се признаки ще одної, основної емансипації, може, найбільше характерної для XIX віку, емансипації, що творить ядро всіх інших: емансипації людської одиниці , її тіла й духа, її потреб, бажань і вірувань, від усіх згори накинених правил, формул і догм.
Зенон. Ну, Богу дякувати! От ти й дійшов до основного і найвищого – до анархізму! Гратулюю, але не завидую твоїй логіці.
Іларіон. До анархізму? Гм, може, до анархізму, а може, й ні. Коли, приміром, у філософії Кант розкопує давнішу догматику до самих основ і вчить нас не мішати суб’єктивного з об’єктивним і не твердити: се так мусить бути, бо того домагається мій розум, – але дошукуватися об’єктивної правди незалежно від припадкового складу наших думок і спостережень, то хіба він анархіст? Коли Шопенгауер розвиває ціле наше розуміння світу на основі найбільш суб’єктивного і індивідуального явища – волі, то чи він тим самим анархіст? Коли Конт, Мілль, Спенсер, Вундт, відкинувши всі апріорні погляди і догми, здвигають величну будову сучасного знання тілько на основі обсервацій, експериментів і критики, то чи вони анархісти? На всіх полях духового життя, в науці, літературі і техніці, XIX вік розбив усі традиційні шкаралущі, якими давніше опутаний був людський дух, розвіяв усі догми, починаючи від «Apostolicum» , «Friedentimen» , а кінчаючи на не менше догматичних droits de l’homme  і на догматиці старого раціоналізму. Всюди проложено широкий, вільний шлях свобідній думці, безмірно інтенсивній праці одиниці, всюди позволено їй виявляти весь засіб її сили, бистро‑умності, оригінальності і глибини. Із давніх вузьких та крутих каналів, де що крок треба було оберігатися, щоб не наскочити на колоду, скалу або підводний камінь, де й плавати можна було хіба невеличкими байдаками, людський дух виплив на широкий, безмежний океан, де простору багато і за яким манять нові, широкі світи, що обіцяють багаті скарби тим, хто відкриє їх. Ми ввійшли в епоху нових конкістадорів, геройський вік таких завойовників у духовній сфері, як Гумбольдт, Нібур, Гротефенд, Дарвін, або таких героїв техніки, як Стефенсон, Нобель, Едісон, Рентген. Адже сам XIX вік сотворив і розширив такі величезні поля людського знання, які не існували ще в XVIII віці, таку геологію і палеонтологію, органічну хімію, бактеріологію, електротехніку і багато інших. А в літературі чи ж не те саме? Чи ж на вступі XIX віку не блисли як два величезні метеори два наскрізь новочасні геніальні поети – Шеллі і Байрон, оба – величні індивідуальності, свобідні від пут традиції, високі революційні уми, революційні, власне, для свого часу тим, що ламали лід заскорузлої традиції і естетичної, та й усякої іншої догматики? А далі – романтики, всі, від найрадикальніших до найбільш реакційних, усі були борцями за емансипацію людської душі, людського чуття, людської особистої вдачі від пут традиції, а коли й допускали якісь пута, то хіба добровільні, такі, які та душа сама, з внутрішньої потреби схоче наложити на себе. А далі який же ряд пречудових індивідуалістів у всіх літературах Європи! Шотландець Бернс, і ірландець Мур, і англічанин Діккенс, і француз Віктор Гюго, і німці Гейне та Ленау, і поляки Міцкевич та Словацький, і росіяни Пушкін та Лєрмонтов, і наш Шевченко, і чех Гавлічек, і стілько, стілько інших, хіба ж се не історичні постаті, характерні для XIX віку? Вони, скажу сміло, неможливі в жаднім попереднім віці, характерні, власне, тим, що виявили в своїм життю масу основних прикмет, кождий своєї нації, і що їх поезія була невідлучною частиною їх духової істоти, виразом їх життя, їх індивідуальним твором в більшій, сильнішій мірі, ніж се було можливе коли‑небудь давніше. І друга половина XIX віку іде далі в тім напрямі, бореться під тим самим стягом. Чи маю називати її духовних репрезентантів і протагоністів?
Зенон. Звільняємо тебе від сего. Признаємо, що задача, яку ти поклав собі, була нелегка і що, з невеличкою примішкою софістерії, ти виконав її – собі на вдоволеннє.
Іларіон. Значить, ти не признаєш мені рації?
Зенон. Бачиш, друже, твоє питаннє нагадує мені питаннє деяких завзятих католиків: як то, ви не вірите в папу? Але ж вірю, братику, вірю! Себто вірю в те, що папа єсть, був і буде, що він живе в Римі, носить білий плащ, нюхає табаку, має золотом шитий хрест на патинку – чого вам іще більше треба? Так само й тут. Як я можу не признати тобі рації, що всі ті люди і явища, яких ти тут навантажив нам таку копицю, справді були в XIX віці і грали в нім таку чи сяку ролю? Але одного я не признаю тобі: щоб се все вичерпувало зміст історії XIX віку, було його головною характеристикою. Тут, друже мій, треба сягнути ще троха глибше. Тоді ти побачив би, що всі ті емансипаційні благодаті, яких ти так багато навичисляв нам, що всі вони в добрій половині, а часом і зовсім – швіндель, гумбуг чи як собі хочеш назви. Бо візьмім зараз першу скраю – емансипацію селян. Чи не було се в добрій половині наданнє голого права і відібрання землі? І чи разом із тою славленою емансипацією селян не прийшла також емансипація всяких п’явок, лихварів та здирців? Чи назвеш емансипацією те, що в XIX віці зроблено на полі судівництва та адміністрації? Я назвав би се скорше регламентацією, систематичним плеканням бюрократії, так могутньої, розгалудженої і коштовної, якої не було ще, мабуть, ніколи в світі. І не диво, що насподі твоєї славленої емансипації сидить нужда, пролетаризація мас, дегенерація цілих поколінь.
Іларіон. Сей песимізм чинить честь твоєму серцю, але не твоєму розумові. Відчуваєш живо горе сучасних, але не міркуєш, що кожний час мав своє горе і що, приміром, часи тридцятилітньої війни, Хмельниччини і Руїни, навіть іще XVIII вік бачили зовсім інші зразки терпіння, здирства та дегенерації, ніж нам і в сні сниться. Та, звісно, біль болющий, але забудущий.
Зенон. Чи так звана емансипація робітників не була тільки іншою формою ярма? Вирвались із давніх цехів, гільдій та приписів на те тільки, щоб голі, голодні і свобідні попастися в пазурі капіталістів. Та не досить сього. Почалась їх емансипаційна боротьба против капіталу. І що ж бачимо? Чи в добрій половині і тут не було гумбугу?…
Іларіон. Не зневажай великих умів і сердець! Абсолютної правди ніхто в жменю не вхопив. А коли вони обіцювали не раз таке, що не могло статися, то не забувай, що їх обіцянки розігрівали міліони серць, будили рух, благородне змагання в міліонах душ, були тою дрібкою квасу, що заквашує все тісто, значить, причиняється до того, що з нашої муки буде добрий хліб.
Зенон. Ай, не говори мені про благородні душі тих панів!.. Прочитай, що писав Бернштейн про Лассаля, а що писали недавно соціал‑демократи про Бернштейна!..
Іларіон. Політика, друже мій, так як кухня. Зазирнеш до середини, як що робиться, то й апетит тобі відбере. А про всі ті сварки та лайки – мій Боже! Нехай собі люди будуть малі, дуже малі, але дєло роблять велике.
Зенон. Що вся наша політична емансипація – чистий гумбуг, се, здається, ти й сам признавав уже потроху. Як ти швидко виїхав на демократизм і республіканізм XIX віку! А забув шалений культ Наполеона, якому піддавалися навіть такі люди, як Гейне і Віктор Гюго! Забув культ Николая в цілій Європі до 1848 року. Забув культ Бісмарка, комедію буланжизму, англійський імперіалізм з Сесілем Родсом і Чемберленом. Чи все се – признаки вільнодумства і республіканізму? По‑мойому, се старе, безкритичне, глупе і підле льокайство, зверха прикрите лахами конституціоналізму та націоналізму. І се не вирвані епізоди! Се основна течія XIX віку! Се навіть не боротьба, а ненастанний маскарад. Той сам абсолютистичний дух граєся в піжмурки з народами: показує їм раз таку цяцьку, то знов іншу, а все тілько на те, щоб спокійненько водити їх за ніс, куди йому треба. А в цілій науці XIX віку хіба не те саме? Зовсім як у нашій приповідці: пішов камінь поза ячмінь. Розсипалась наша наука на міліони дрібниць, а саме головне, те що необхідно було б знати кожному, лишила на боці. Тямиш, як мовить Фавст про Вагнера:

Er meint, dass er nach Schäüzengräbt,
Und froh ist, wenn er Regenwürmer findet. 

Таке ж і наша славлена наука. Виемансипувалася від догм і формул – нібито – і пішла ритися в дрібницях. Певне, повинаходила міліони хробаччя, старих черепів та сотки порозбиваних планет. А що нам із того? Чи, знаючи се все, ми робимося мудріші? Ні, ми робимось хіба мішками, в які напаковано всякого сміття, а для життя, для дійсної життєвої боротьби ми нездалі. «Єдино же єсть на потребу», а того одного, власне, дотеперішня наука не зуміла дати нам. А остатній її світоч – Ніцше – чи ж не був її руйновником? Чи ж не прокламував на склоні XIX віку ще одну емансипацію – від усеї тої фальшивої емансипації, яку по твоїй думці дав нам XIX вік?
Евфрозина. Ну, пане Зеноне, тут і я підіпру вас. Мій любий братік, величаючи емансипаційні здобутки XIX віку, не знаю, чи навмисно, чи припадком, поминув емансипацію жінок.
Іларіон. Навмисно, сестричко. Бо ж у мене жінка такий же чоловік, як і мужчина. Емансипація мужчин від соціальних, політичних і духових пут дасть ширшу волю й жінці.
Евфрозина. Історія XIX віку показує щось зовсім інакше. Емансипація мужчини позволила йому виемансипуватися й від жінки, здеградувала жінку на становище мебля, шільду або Вартгаймової каси. Говорю про ту верству, що найхарактерніша для XIX віку, про середню, капіталістичну, промислову, бюрократичну. В тій верстві породились змагання до так званої жіночої емансипації – чому? Бо становище жінки було нарушене, рівновага того життя, в якім вона жила досі, була звихнена. Бо мужчина виемансипувався від жінки, і вона почула себе зайвою.
Іларіон. А я й не знав, що моя сестричка також уміє воювати парадоксами.
Евфрозина. Невже се, по‑твоєму, парадокс? Але ж досить поглянути на живі факти без упередження, щоб побачити, що се дійсна правда. Чи селянка, робітниця думає про емансипацію? Ні. Вона спільниця і товаришка в праці мужа, і коли сей бореся за поліпшення свого побуту, вона бореся разом з ним, бо знає, що се поліпшеннє буде поліпшеннєм і для неї. А в середній верстві зовсім не те. Що має спільного жінка судії, старости, комісара податкового або якого‑небудь архівного моля з заняттєм свого чоловіка? Нічогісінько. Вона в переважній більшості випадків навіть не розуміє того заняття, не може зрозуміти, пощо і кому воно придатне. Вона знає тілько, що її муж має принести їй кожного першого стілько і стілько грошей, а понад те інтересуєся хіба його авансом, квінквеніями, пенсійними умовами – знов‑таки з погляду на місячний дохід. Чим може бути для неї такий чоловік, котрого більша половина життя проходить у сфері зовсім чужій для неї, котрий із тої сфери приносить додому день у день хіба тілько втому, роздразненнє, отупіннє, вісті про «носа», дисциплінарки і тисячні бюрові неприємності? Скажи, чи такий чоловік своїм способом життя не виемансипувався від жінки цілковито? Він їй не товариш, вона не зацікавлена його ділом, і він для неї в найліпшім разі дійна корова; для свого серця, для своєї фантазії вона шукає іншого заняття. Щаслива та, що може знайти те заняттє в своїх дітях. А чим же ж при таких відносинах робиться жінка для чоловіка? Коли він оженився з любові, взяв бідну і сам бідний, то се правдива трагедія. Він швидко мусить побачити в жінці п’явку, що висисає його соки, що звисла на його заробок – і швидше чи пізніше він перестане поважати її, а найменше неповодженнє в його кар’єрі, найменше нещастє переміняє його рай на пекло. Для того більшість інтелігентних мужчин боїться сеї трагедії і жениться без любові. Вони мали час вишафувати весь запас своєї любові ще перед шлюбом. Великі міста і ті багаті «резервові армії» жінок, вибитих із натуральної колії, дають їм до сього багато нагоди, роблять легальне подружжє люксусом, чимось трохи що не смішним, філістерським, негідним характеру «свобідного, незалежного» чоловіка. Скажи сам, чи не тим духом надихані сотки отих ніби гумористично‑сатиричних часописей, що зробилися такою характерною появою особливо в другій половині XIX віку? Що значать усі ті дотепи про тещу, про пан‑тофлярів, про ірод‑баб, якими заповнюються всякі «Journal amusant» , «Fliegende Blätter» , «Pschütt» , а яких малпує також наша молода слов’янська карикатура?
Іларіон. А що, Зеноне, не казав я тобі, що моя сестра небезпечний союзник? Чуєш, як побиває, як мовляв покійний Огоновський, тяженьким тараном твою кавалерійську філософію!
Зенон. Або побиває, або й ні. Філософія та сама, а радше, факти ті самі, тілько що пані дивляться на них зі становища жінки, а я – зі становища мужчини; паню вони обурюють, а я вважаю їх натуральним випливом наших відносин і – приймаю спокійно.
Евфрозина. А коли такий пан у тридцятім, тридцять п’ятім або сороковім році жениться, то чого він шукає в жінці? Або грошей, віна, для своїх промислових, біржевих чи яких там спекуляцій, або краси – щоб мати парадний шільд, або конексій та протекцій. Жінка сама собою, її душа, розум, чуття – все се не входить у рахунок і в подружжі не находить заспокоєння. Отеє єсть головне жерело феміністичного руху. Жінка середньої верстви побачила себе зайвою в житті; забажала знайти собі місце, знайти заняття обік мужчини. Їй не стільки хочеться зарібку – феміністки звичайно мають сяк‑так забезпечене існування, – як радше, заповнення тої порожнечі і безцільності життя, на яку засудила їх емансипація мужчин. І замісь бути помічницею мужчині в його емансипаційній боротьбі, інтелігентна жінка робиться його конкуренткою, подекуди навіть його ворогом, і замість помагати справі загального поступу, спинює її, вносячи в поступовий рух непотрібне замішання та усобицю.
Зенон. Ну, я й не знав, що пані такий ворог жіночої емансипації.
Евфрозина. То‑то й єсть: не знав! Се ви не перший мужчина, що довгі роки жиє обік жінки, нібито в приязні і товаристві, а не знає, що у неї на душі. І не тому не знає, що вона робить із сего якийсь великий секрет, а тому, що ніколи не поцікавився розвідати. А не поцікавився тому, бо не припускав, щоб вона могла знати і думати щось таке, на що варто би звернути увагу.
Іларіон. Ну, сестричко, се ти вже впадаєш у «емансипаційну» фразеологію! «Він мене не розумів!» – тямиш?
Евфрозина. А з твого боку не дуже‑то гарно пригадувати мені се. А пану Зенону мушу ще сказати, що я зовсім не ворог жіночого змагання до рівної з мужчинами освіти, і науки, і праці. Тільки той жіночий сепаратизм, до якого доходить змаганнє сучасних інтелігентних жінок, видається мені явищем ненормальним і для справи поступу зовсім не пожиточним. В мужчині і жінці сотворила природа не дві раси, не дві окремі нації, а дві часті одної цілості. От тим‑то змагання винайти для жінок якусь самостійність, якусь стежку, окрему від мужчин, – глупе і неприродне. Те, що ми бачили в XIX віці, повинно вести нас зовсім у противний бік: треба вчити жінок і мужчин спільного життя , спільної праці, товаришування і співділання й поза сферою полових відносин.
Іларіон. Ну, се питання рівності , а воно дуже скомпліковане і буде, певно, змістом історії XX віку. Чи так, сестричко? Спасибі тобі, що ти так гарно підперла мої виводи!
Зенон. І мої.
Евфрозина (сміється ). Се моя найкраща надгорода, що оба панове вважаєте мене за свою союзницю. Видно, що жіноча вдача не стратила ще своєї синтетичної сили.
Іларіон і Зенон. І не стратить її, певно, і в XX віці.
Евфрозина. Ну, та годі вже нам дебатувати. Зближаєся дванадцята година. Врочиста хвиля! Перейдемо до салону!
Всі троє переходять до скромного салону, де на середині стоїть столик, накритий вишиваним обрусом, заставлений бутельками і чарками. 
Іларіон (наливає ). Ну, любі мої, тепер, у останні хвилини XIX віку вип’єм вічну пам’ять того нашого батька, віку великої праці, колосальної боротьби і великих здобутків, віку емансипації…
Зенон. Віку великої бляги, великого фарисейства, великих помилок і ілюзій, віку руйнування, нігілізму і безхарактерності.
Годинник зачинає бити дванадцяту. 
Іларіон і Зенон. Requiescat in pace!  (Кидають чарки додолу ).
Іларіон. А ти, сестричко?
Евфрозина. Він дав мені найкраще, що могло дати мені життя, – дав мені ілюзію молодої любові. Я не зіб’ю по ньому чарки.
Іларіон (наливає шампанське ). А тепер най жиє, шумить, красуєся і ликує новий, двадцятий вік і нехай принесе сповнення всіх чесних, чоловіколюбних змагань! Vivat, crescat, floreat! 
Зенон. Vivat, crescat, floreat! (П’ють .)
Іларіон. А ти, сестричко?
Евфрозина. Ся чарка не для мене. Новий вік не дасть мені того, чого не дав минулий. (Затуляє очі хусткою і відвертається .)

Степан Васильченко
Куди вітер віє

Малюнок на одну дію

Дієві особи:

Корецький – людина років 30–35.
Пані Корецька – його жінка.
Панна Ліза – сестра Корецького.
Коломієць – студент‑українець, квартирант Корецьких.
Рощин‑Демидов – офіцер‑доброволець.
Другий офіцер.
Діється на київських дачах в часи облоги Київа республіканським українським військом у грудні місяці 1918 р. 

Середина кімнати. Прямо, праворуч і ліворуч – двері. Стіни густо увішані фотографіями, листівками, картинами – додатками до ілюстрованих журналів, між ними – великий портрет поета Шевченка в шапці. В одно із вікон зазирає в кімнату инеєм уквітчата сосна. На ліжку, з гримасою хворого, лежить Корецький. Коломієць в задумі ходить по кімнаті нероздягнений, примарнілий. 
Корецький (позіхаючи ). Ви не чули – газети не вийшли й сьогодня? (Коломієць не чу є.) Так ніби я носом чую, що сьогодня буде щось. Чи не увійдуть таки в город сьогодня українці. (Павза. Корецький гукає голосніше .) Миколо Федоровичу! Про що це ви так загадались?
Коломієць (не прокидаючись од задуми ). Що?
Корецький. Питаю, газети й сьогодня не вийшли?
Коломієць. Газети?… (Глибоко зітхає, кидається .) Ні, не вийшли.
Корецький (співчуваючи ). Що це ви, носитеся з зубами?
Коломієць (зітхає ). Знаєте, з того часу, як у нас унизу розташувався добровольчеський штаб, я ні на одну мить не маю супокою. Аки на голках, або на гарячому угіллю сижу.
Корецький. Та плюньте ви на це.
Коломієць (з підозрінням ). Кожну хвилину, кожну мить чекаєш: ось в кімнату вскочить якийсь Роланд‑зброєноситель: ви хто такий? ваше посвідчення? ваше відношення до мобілізації? – сюди‑туди, ага! українець! і цап голубчика. А з українцями у їх розмова коротка…
Корецький. Та ви не турбуйтеся – поменше ходіть по вулицях, а сюди вони не зайдуть.
Коломієць (певно ). Зайдуть.
Корецький. Тут їм діла немає ніякого.
Коломієць. Так то здається, але ви трохи так покрутіть мозком, то й побачите, що й діло знайдеться. (Тихіше, з підозрінням .) Як ви гадаєте, можна не помітить чудовий профіль нашої панни Лізи, живучи в одному дворі? Або хоч і ставну постать самої Катерини Дем’яновни?
Корецький (сміється ). Он куди загнув! Чи помітять, чи ні, а ви вже турбуєтеся! Ну, неймовірна ж ви людина!
Коломієць (певно ). Ні, ні! ви не дивіться на це так поверхово! – Іще вас запитаю, як ви думаєте: для наших із вами карих очей наші дами так екстренно ще з вечора вхопились мить і гладить?
Корецький (нетерпляче ). Ну?
Коломієць. Ну, от я вам і кажу: не зайде ще сонце, як тут буде їх повнісінько в кімнаті і по справам і без справ.
Корецький (позіхаючи ). Це, скажемо, так: офіцерня до жінок народ спритний, – зразу рознюхають, де є яка панна чи жінка. (Сміється .) Як це ви зразу все це заздалегідь зміркуєте?
Коломієць. Ото ж бо то і є… Я вже у вікно загледів, як один юний серцепожиратель у касці посилав у слід панні Лізі саме ніжне з возведєнієм очей к небесам і приложенієм руки до серця зітхання… (Павза; глибоко зітхає. ) Тікать? – але куди втечеш? До своїх через фронт – нема чого й думати, в город тепер теж не пройдеш: скрізь на мостах стоїть варта… От прокляте становище!
Корецький (байдуже ). Нічого, буває і гірше…
Коломієць (кидає на його гострий погляд ). Ви думаєте?
Корецький (позіхаючи ). Людям траплялося ще й не так.
Коломієць (дивиться на його пильно ). Людям усяк траплялося… (Трохи ядовито .) Але дивіться, щоб і вам теж чогось не трапилось, як унадяться сюди золотопогонні гості.
Корецький (швидко ). А я їм що винен? Я, слава Богу, не український студент, чого мені боятися?
Коломієць. Ні, я не про те, шановний добродію! (Уїдливо .) Ви гетьманській мобілізації підлягаєте?
Корецький (роздратовано ). Я человек бальной. (Рішуче натягає на себе одіяло .)
Коломіець. Так, хворий. Це ми звичайно бачимо, але ми бачили, як учора вели багато хворих до штабу, покропляючи нагаями, шомполами, та прикладами, та коліньми! Істинно вам говорю, – усі вони так летіли, що ніякий здоровий їх не дожене.
Корецький (крутить уперто головою ). Це мене не торкається, я знать нічого не хочу – я бальной…
Коломієць (підходить до нього ближче ). Добре. Допустимо. Але все ж кажуть – береженого і Бог береже. Зробіть ви, Антоне Аркадієвичу, ось що: накажіть ви, і накажіть суворо і рішуче, як дійсний голова сем’ї, вашій шановній дружині і вашій прекрасній сестриці, щоб вони ні в якому разі сюди офіцерів не пускали. (Тихіше .) Ні в якому разі! Хай скажуть, що тут лежать хворі на іспанку, на тиф і що сюди ходить заборонено. Можна буде на дверях навіть папірець такий наліпить: «Здесь»… (Прислухається .) Либонь хтось іде!
Корецький. Та то, мабуть, наші вертаються.
Коломієць (підходить до дверей, прислухається ). Так ніби стук для дамських черевичок занадто енергійний. Про всякий випадок треба з своєю персоною приховатися. (Швидко іде в свою кімнату навшпиньках, підбираючи поли .)
В кімнату вбігають панна Ліза і пані Корецька в піднесеному настрої, веселі, гомінкі. Обоє наспівують: 

«На солнце оружьем сверкая,
При звуках лихих трубачей,
По улице пыль подымая»…

Корецький. Де вас дідько носить до цього часу? В кімнаті не прибрано, квартирант і досі без чаю, – а вони десь безвісти позабігали.
На його не звертають уваги. 
Пані Корецька. Ліза, ти що надінеш?
Панна Ліза. Я?… (Швидко .) Знаєш, Катя, він уже узивав мене (мрійно приплющує очі ) «сестріца». (Рішуче .) Я думаю одітись сестрою.
Корецький (насторожено ). Куди це збираєтесь?
Йому не відповідають. Обидві заклопотано крутяться по кімнаті, лихорадково пудряться, дістають флакончики з пахощами, визираються в зеркало. 
Пані Корецька (щось нишком радісно розказує панні Лізі, чути ): Поцілував ручку…
Корецький (нетерпляче ). Та куди це ви збираєтеся, куди?
Пані Корецька. А правда, що він – князь?
Панна Ліза (певно, суворо ). Князь… як же? – самий настоящий князь…
Корецький (кричить ). До кого я говорю? – до вас, чи до стіни?
Пані Корецька (спокійно ). Чого ти кричиш?
Корецький. Я питаю: куди ви оце прибіраєтеся?
Пані Корецька. Ну, а тобі що до того? – лежи собі, коли лежиш. (Павза .) Підемо, будемо помагати перев’язувати ранених.
Корецький. Куди?
Пані Корецька. До штабу – куди! Кажуть сьогодні може бій буде лютий.
Корецький (здивовано ). Ну, а вам що до того?
Пані Корецька (регоче ). Ха‑ха‑ха. (До панни Лізи .) Ну, не будемо гаятися – давай одягатись! (Швидко іде в другу кімнату. Корецький дивиться їй у слід злісно здивованими очима, далі енергійно спльовує, махає рукою і, одвернувшись до стіни, кладе голову на подушку. Панна Ліза чепуриться коло зеркала. Виходить із своєї кімнати Коломієць. )
Панна Ліза. По улицях скрізь, скрізь розліплені «возванія». Тисячі, мілліони возваній… На стовпах, на вікнах, по стінах… «К оружію! к оружію!.. Спасайте родину!»
Коломієць (єхидно ). Так що це вже, панно Лізо? – «Долой украинцев и да здравствуют добровольцы?»…
Панна Ліза (швидко повертає в його бік голову і, побачивши його, змовкає; перегодя суворо ). І то люди, і то люди – помагати треба усім страждущим.
Коломієць. Звичайно: чи буде він українець, чи доброволець – те ваги не має, – аби був офіцер.
Панна Ліза. Я ніколи не взивала себе щирою українкою.
Коломієць. Справедливо. Що ви говорите по‑українськи, це ще нічого не каже. Коли буде треба, можна зразу перемінить мову, але, бачте, мені чогось здавалось, ніби колись ви подавали прохання, щоб вас прийняли на службу в одну українську інституцію. Більше того: мені так трохи пригадується, ніби колись ви ходили за синьо‑жовтими прапорами, кричали «слава» і співали «Ще не вмерла Україна». Було це коли‑небудь, панно Лізо, чи це мені тільки снилося так?
Панна Ліза (злісно блискає на його очима; далі спокійно, діловито ). Катя, я думаю снять со стєни портрет етого Шевченка.
Пані Корецька (з другої кімнати ). А що він тобі шкодить?
Коломієць. Від нього дьогтем смердить…
Панна Ліза. Він псує фон усієї кімнати.
Пані Корецька (з другої кімнати ). Ні, ні – не треба. Не здіймай. А то часом вернуться українці, то щоб не списали нам (сміється ) наш фон нагаями.
Коломієць. А панні Лізі чого боятися? Панна Ліза тоді певне полине разом з гетьманськими орлами.
Панна Ліза (виразно до Коломійця ). Я с вамі не разговаріваю…
Павза. Панна Ліза заплітає перед зеркалом косу. Коломієць сідає на канапу, переглядає альбом, осміхається, щось собі міркуючи. Корецький починає кашляти і стогнати, очевидно бажаючи звернуть на себе увагу. 
Коломієць (дипломатично ). Знаєте, панно Лізо, власне кажучи, за що ми з вами маємо сваритись?… Скільки я живу у вас, ми тільки те й робимо з вами, що сваримось.
Панна Ліза (миролюбно ). А хто ж цьому винен? хто? Од вас же ніколи, доброго слова не почуєш! – все тільки шпилечки та насмішечки…
Коломієць. Е, що там давнє згадувати – що було – минуло. Коли б оце ви сиділи дома, ми і тут не скучали. Увечері ми пішли б погуляти до трамвая, на лід пішли б поковзатись.
Панна Ліза (неймовірно дивиться на нього, догадуючись ). Чого це ви такий добренький стали? То, бувало, ніяк із кімнати його не витягнеш, а тепер сам рветься.
Коломієць (набираючи безжурного вигляду ). Ну, а що ж себе нудити? – Надворі стоять чудові ясні дні, місячні ночі… того, як його… (підбирає слова ) сосни в інеї – скрізь чудово, як у тій казці, а я сушу та в’ялю себе за книжками. (Театрально .) Ні, годі. Кидаю од цього часу книжки, починаю гулять, до панночок залицятися, закохуватися. Один раз молодість буває. Правда ж, панно Лізо?
Панна Ліза (позирає на нього з підозрінням ). Еге‑ге! Ні‑ні, не одурите! А ви скажіть мені, чого ото у вас такий вид кислий, ніби хворіли, або ніч не спали? Чуб не стрижений, сам не голений, зім’ятий. (Морщиться .)
Коломієць (зітхає ). «Это все любовь – злодейка»…
Панна Ліза (іронічно ). У кого ж це ви так закохалися?
Коломієць (живіш ). Угадайте!
Панна Ліза (регоче ). Х‑а‑ха‑ха!.. ха‑ха‑ха!.. Любов… (Перестає реготати, задирливо .) А от візьму і викажу!
Коломієць (здрігнувши ). Що викажете?
Панна Ліза. Викажу, що у нас сидить студент‑українець, який не пішов воювати за гетьмана.
Коломієць (схоплюється з місця ). Будь ласка! Прошу! (Ходить збентежений по кімнаті. ) Будь ласка… виказуйте, хоч зараз.
Панна Ліза. Ага, злякалися? (Регоче .)
Коломієць. Нічого я не злякався, – виказуйте! Але мусите знати: – коли б мене гетьманці, скажемо, арештували, мої товариші, коли прийде сюди наше військо, цього вам не подарують!
Ліза дурновато і сполохано лупає очима. 
Пані Корецька (з другої кімнати ). Та то вона жартує… (Швидко виходить із другої кімнати, застібаючи останню кнопку на блузці. ) Хіба ви думаєте, що ми вже такі дурні, щоб зробили цеє? Це вона пожартувала.
Коломієць (осміхається ). Звичайно, звичайно! Хіба‑ж я сам не знаю! – Я теж жартую!..
Панна Ліза (нерішуче ). Подумаєш, які страшні ваші українці. (Глянувши на пані Корецьку злякано .) Катю, ти вже оділася?
Пані Корецька. Я – готова. А ти ж що тут робила?
Панна Ліза. Катю, ти ж зажди мене, я – зараз, – в одну мить!
Пані Корецька. Ну, – марш, одягайся, та швидче.
Панна Ліза, доплітаючи косу, побігла в ту кімнату, звідки вийшла пані Корецька. Пані Корецька напудрена, переодягнена, з помітно‑підведеними бровами, в празниковому настрої, починає ходити по кімнаті і, нікого не помічаючи, мрійно осміхається і з захопленням співає: «Забыты нежныя лобзанья»… 
Корецький починає бухикати, дедалі дужче й дужче; заходиться од кашлю. 
Коломієць (набираючи серйозного вигляду ). Катерино Дем’янівно, вам би треба звернути увагу на Антона Аркадієвича, у нього, здається, іспанка починається.
Пані Корецька (ніби не чує – співає ).

«Уснула страсть, прошла любовь»…

Корецький (повертається до неї лицем, злісно ). Хіба що їй в голові? Чоловік з постелі третій день не встає, а їй… (кашляє ) в голові «нежныя (кашляє ) лобзанья»…
Пані Корецька (грубо ). Лежи‑лежи. (В тому ж настрої співає далі. )

«И память прошлого свиданья уж не»…

Корецький. Почула паничів – як розщебеталася! Аж зашарілася… Ще й співать почала. Півиця яка знайшлася – куди ж пак! – Хоч у оперу… Чисто тобі Вяльцева.
Пані Корецька (тим же голосом ). Лежи‑лежи. (Співає. )

«Уж не волнует больше кровь».

Корецький (передражнює ). «Ручку поцілував» – як же… а вона, дурепа, зраділа тому, розцвілася…
Пані Корецька (дражниться ). І поцілував. (Проходить мимо Корецького і перед його губами проводить рукою .) Так пригнувся чемненько, та й… (Цілує повітря .)
Корецький (люто ). Та що це за розпуста така… Скидай мені зараз свої наряди! Став самовар! Я тебе швидко візьму в руки. Став, кажу, самовар зараз!
Пані Корецька (свариться пучкою, стиха, погрозливо .) Тсс. Не дуже. Минулося. (Спокійно .) Не великі пани – і самі можете поставити собі самовар, а ми з Лізою будемо пити чай там… (Мрійно деклямує. ) «Не откажите разделить с нами чашку скромного офицерского чаю»… (Навчаючи до Корецького .) От так треба поводитися з дамами. А то: (передражнює ) «став мені самовар!»
Корецький (передражнює ). «Офіцерського чаю». (Люто .) А ті! ті! Ще взиваються – офіцери! На фронті кров ллється, люди гинуть з голоду, – а вони… «нежныя лобзанья» заводять, ручки цілують… (Грізно .) А воювать! воювать, чортові душі!
Пані Корецька. Не кричи, ти, завоювателю!
Корецький (погрозливо, стихаючи ). Ну, добре! Підождіть‑підождіть трохи. (До жінки .) Тобі, думаєш, теж так минеться? Зажди‑но!
Пані Корецька (презирливо ). То й що ж з того, як підождемо?
Корецький. Побачиш. (Киває кудись у бік головою .) Тут вони, недалеко… (Павза .) Прийде на вас Петлюра! він вам покаже «нежныя лобзанья!» – Як приварить двадцять п’ять шомполів, будеш тоді пам’ятати, коли тобі офіцери ручки цілували!
Пані Корецька. Далеко куцому до зайця, так твоєму Петлюрі до гетьмана. У гетьмана гармати, у гетьмана кулемети, а у Петлюри що?
Корецький. І в Петлюри гармати, і в Петлюри кулемети! (До Коломійця .) Миколо Федоровичу – є в Петлюри кулемети та гармати, чи ні?
Коломієць (одриваючись од альбома, коротко, недбайливо ). Сотні три‑чотири гармат, кулеметів тисяча‑друга!..
Пані Корецька (крадькома, уважно прислухається, далі, махнувши рукою ). У Петлюри банди!
Корецький. Неправда – у добровольців банди, а в Петлюри дисципліноване, регулярне військо.
Пані Корецька (махає руками ). Банди! банди! банди!
Корецький (передражнює ). Що вона розуміє: «банди, банди!» Ось не сьогодні‑завтра, як увійде в Київ, побачиш тоді, що то за банди!
Пані Корецька. Побачимо, як ще увійде! (Перегодя, непевно .) Миколо Федоровичу, – як ви гадаєте – візьмуть таки українці Київ?
Коломієць (коротко, рішуче ). Завтра, найбільш – післязавтра неодмінно.
Пані Корецька. Щось мені не віриться. (Бере на столі карти і починає розкладати .)
Корецький (злорадісно ). Ага… Забилося, «ретивое»? Злякалась? За карти хапаєшся? Ну, ворожи, ворожи!
Пані Корецька (непевно ). І поворожу. (Голосно .) Ліза, ти швидко там? (Голос панни Лізи : «Зараз»!)
Пані Корецька. Учора випало, що буде гетьманові приятна звістка од русявої дами, так і сталося: ось, кажуть, Антанта сповіщає, що пришле танки на допомогу.
Корецький (презирливо ). Сповіщає! А по чому вона тільки сповіщає? По тих дротах, що скрізь порвані? Куди йому з своїми свистунцями проти українців? Українці ідуть за народ. Вони ідуть босі й голодні, але дружно ідуть. А добровольці що? Тільки уміють за панночками бігати та п’янствувати. Золоті погони поначіплювали, шпори, галіфе… Ні, в Петлюри нема цього: там що козак, що старшина – всі одинакі: одно їдять, однаково ходять, одним духом дишуть…
Пані Корецька. Коли це ти таким українцем зробився?
Корецький. Що ж – я малорос і потому маю «полное право» коли схочу українцем зробитися. (Павза. Пані Корецька уважно дивиться в карти, Корецький з цікавістю слідкує за її фізіономією, ядовито .) Що? «плохо гетьманове дело?.» (Сміється. Пані Корецька хмарніє, кусає губу .) Не витанцьовується? Все одно – ворожи не ворожи: капут твоєму гетьманові! Це я тобі і без карт скажу.
Коломієць (улесливо ). Таки й справді, Катерино Дем’янівно, нащо ті офіцери? Ви ж таки, як не як, українського роду, чи личить же вам заводити зносини з ворогами народу, з ворогами України? (Пані Корецька в нерішучій задумі схиляється над картами .) Розміркуйте ви самі: у гетьмана, ви самі бачите, лишився один Київ, а вся Україна зайнята республіканським військом. Візьмуть наші Київ, і як не кажіть, а все‑ж буде тоді ніяково… (Пані Корецька задумується .) По щирості кажу: не йдіть.
Панна Ліза (вибігає з другої кімнати, одягнута в біле, як сестра ‑желібниця ). Ну, Катю, ідемо швидче, бо там на нас чекають! (Пані Корецька сидить над картами задумана .) Кинь, Катю, – після доворожиш.
Корецький (входячи в азарт ). Ні, хай доворожить! Хай доворожить, «чорт возьми»!
Пані Корецька (раптово змішує карти, бадьоро хитає головою, повеселівши ). Е, чорт його бери, що буде, то буде! (Рішуче .) Ходім, Лізо!.. (Встає. )
Корецький (глузливо ). Ага! побачила, що гетьманові дорога під три чорти з України, випадає, тоді «ходім, Лізо».
Коломієць (позираючи на Лізу ). А я і не знав, що в панни Лізи мається вже костюм сестри‑жалібниці про запас! (Павза .) Ви не пригадаєте, Антоне Аркадієвичу, хто ото казав колись, що всіх сестер‑милосердних терпіти не може, що усіх їх треба нагаями гнати, що вони сякі й такі і он‑які.
Панна Ліза (кусає од злости губи і блискає очима. Спокійно, діловито ). Ага, Катю, – я забула тобі сказати – один офіцер питав, чи не знайшлось би у нас вільного куточка – переночувати. П’ять днів, сердешний, валяється на столах та на підлогах. То може б пустили його ночувати в кімнату Миколи Федоровича? Там‑же стоїть вільна канапа.
Коломієць (злякано ). Що‑о? В мою кімнату? добровольця? (Рішуче .) Я в свою кімнату нікого не пущу!
Пані Корецька (задирливо ). Ну, скажемо, ця кімната тепер і не наша і не ваша. Схочуть – реквізують і нічого не вдієте. (Сміється .) Знаєш що, Лізо, – скажемо, щоб у нас реквізували оці дві кімнати, а мужчин хай беруть куди‑небудь рити окопи, або що.
Панна Ліза (захоплено ). От було б чудово! Ото було б прекрасно!
Корецький (хитає головою ). Ото толк… ото толк.
Пані Корецька. А чого ж, справді, ви отираєте тут кутки? – тепер мужчини не повинні сидіти вдома! (До панни Лізи .) Читала, Лізо, що пишуть у відозвах: «Женщины гоните из дому всех мужчин. Неужели вы будете ласкать трусов и дезертиров». (Регочуть обидві. )
Корецький (благочестиво хитає головою, лупає очима ). А яй‑яй… до чого розпустилися! до чого розляпалися.
Панна Ліза (в нетерплячці ). Ну, ходім швидче – що тут із ними говорити. (Робить реверанс .) Досвіданія, пани добродії. (Регоче .)
Пані Корецька (повертається до них і тоном наказу в жартовливому азарті ). Та дивіться: як вернемося, то щоб було мені тут чисто, поприбрано, попідмітано. Посуда перемита, самовар готовий стояв на столі, вичищений, як огонь! (Регоче .) Годі нас підганяти – тепер і ми вас запряжемо.
Корецький. А, лишенько, – показилися, зовсім почамріли!
Коломієць (щось міркуючи, скривившись ). Добре, добре. Буде колись свято і на нашій вулиці.
Пані Корецька і Ліза зникають за дверима з піснею: «Дружно, ребята, в поход собирайся». 
Корецький. Ні, видно, тепер їх і на мотузі не вдержиш. Почули, як брязнули шпори, – зразу як дроку наїлись! (Павза .) Що ж, закуримо, Миколо Федоровичу?
Коломієць (зітхнувши ). Закуримо, Антоне Аркадієвичу. (Передає цигарку Корецькому, закурюють .)
Коломієць (перегодя ). Поганенькі наші справи.
Корецький. Та ви не бійтеся – то вони тільки жирують, а виказать справді не викажуть, – побояться.
Коломієць (задумано ). Зумисне може і не викажуть, – я боюсь – на мові можуть упійматися.
Корецький. Хіба ото тільки… (Дума є.) Знаєте що? А чи не піти б вам зараз заявитися до коменданта, чи куди там… Походили б там день, два десь на варті з рушницею – все одно з цієї мобілізації толку не буде.
Коломієць. Я вже й сам думав… тільки ж… подумаєш і так… і так подумаєш… (Думає, далі рішуче стукає кулаком об стіл .) Ні, я таки підожду ще! (Встає. ) Треба ось піти на розвідочку, тут у мене один план складається.
Корецький (позіхає ). Ну, підіть, підіть, – та й мені розкажете, що там діється на світі. (Живіше .) Тільки ви там того… обережненько: мало не коло кожного двору стоять патрулі. На розі Пушкинської учора, кажуть, двох розстріляли – одного учителя якогось, другого – студента‑єврейчика. Дивіться, щоб не нарвалися.
Коломієць (певно ). А це нащо? (Показує собі на чоло і на ноги .) Нащо ж тоді господом Богом і голова та ноги дається людині? (Насуває козирок на очі, підіймає комір пальто .)
Корецький (осміхається, задоволений ). Так викрутимось?
Коломієць (скромно ). До цього часу крутився якось. (Виходить .)
Корецький (лишившись один, поволі виплутується з ‑під укривала, надіває на босі ноги туфлі і по звичці, згинаючись і стогнучи, чвалає до вікна. Подивився у вікно, почав никати по кімнаті і, надибавши забуті жінкою на столі ключі, підходить до буфету, одмикає його й починає нишпорить у йому. Знайшов кусок якогось сухаря – почав хрумати. Вийняв пляшку, почав розглядати на світло. Покоштував, заскалив око, цмокнув і став цідити недопитки в шклянку. Випивши націжене, він сильно потягається, як людина засижена, і починає робити енергійно гімнастичні рухи; задоволено засміявся. Далі вирівнявся і, одбиваючи ногу туфлями, починає по кімнаті марширувати, приспівуючи ):

«Как три года мы служили,
Ни о чем мы не тужили…
Гей‑гей, ой‑да люли
Ни о чем мы не тужили»…

Спиняється, сам собі подає команду: «Крру‑гом!..» Вірно по військовому робить зворот: «Шагом‑арш!..» Марширує: «Ать‑два!.. ать‑два!.. Стой!». Спиняється. Подає команду: «Шаг вперед… Кали… Назад прикладом… бей!!» Виробляє фехтувальні вправи, далі підбігає до дверей, прислухається. Закусив губу, зігнувся, легенькими стрибками добіг до ліжка, з розгону перекрутився на йому і затих, знову прибравши хворий вигляд. Кашляє старечим, хворим голосом: кахи‑кахи‑кахи… 
Двері з тріском одчиняються і в кімнату влітає, як вітер, пані Корецька, гнівна, червона – очима кидає блискавки. 
Пані Корецька (обурено ). Нахал! Нєвєжа! Как он смел! Как он осмєлілся!.. Думает – що полковник, то йому всьо можна! Плювать я хотіла на нього!
Корецький (зацікавлений трохи, підводить голову і говорить з невинно ‑фарисейською миною, тоном стурбованого чоловіка ). Що сталося, Катю?
Пані Корецька (повертається до нього ). Та як же? Я дама, я інтелігентная женщина, а він… (Придивившись до обличчя чоловіка, з огидою плює. ) Тьфу, яка гидка пика! Хоч би вмився, або що… (Починає сердито, мовчки ходити по кімнаті, жестикулюючи руками .)
Корецький (ображено ). Чого ж ти плюєшся, дурепа? Я тебе питаю, як добру.
Пані Корецька (починає говорити більш до стін, ніж до Корецького ). Поначіплював орденів – подумаєш, який герой! З панночками всі ви герої, а на позицію вас і чорт не випре… Герої… А ще й собі: Петлюра такий, Петлюра сякий! – Ось заждіть – він вам покаже, який він.
Корецький (починаючи розуміти, радісно осміхається; ядовито ). Еге‑ге! Бачу – вітер вже повіяв із другого боку! – Це щось має значити! (Підводиться зацікавлений вище .)
Пані Корецька. Заждіть, заждіть – будете тікати, аж галіфе буде труситися. Вони вам покажуть!.. (Злорадно сміється .)
Корецький (ядовито ). Чого це ти до їх така стала немилостива? – Адже вони люди благородні, образовані… ручки цілують…
Пані Корецька (до нього ). Не гарикай, чорт! – Робить не робиш, тільки лежиш. Стій, ось прийде, то він тебе швидко підійме. Сама піду та буду прохати.
Корецький (іронічно ). Куди ти підеш? Куди ти підеш?
Пані Корецька. А що ж мені зробиться: піду до нього і скажу: «господін Петлюра»…
Корецький (з презирством ). «Господін Петлюра»… Та ти говорити научися спершу по українському!
Пані Корецька. Немає мені чого вчитися – я й так добре вмію. От тоді як усипле тобі своєю рукою двадцять п’ять гарячих, отоді будеш знати! (Сміється .)
Корецькй (гаряче ). За што? за што?
Пані Корецька. Щоб ішов служити, а не викачувався на подушках – за те! Що ж ти собі думаєш – і тоді будеш отак лежати, як тепер? – Ні‑ні… минеться, аж зашумиш у військо!
Корецький (сердито ). Тоді, як рак свисне!
Пані Корецька (лякає ). Пришле отих‑о‑о, що шапки з отакими‑о верхами… бачив? – Такими червоними, що аж горять, то вони тебе попросять! Вони вміють прохати!..
Корецький (охмурнівши, чмихає носом ). Хай же ще спершу Київ візьме! Ти думаєш, ото справді він увійде не сьогодні‑завтра у Київ – хай іще почекає трошки!
Пані Корецька. Не бійся – прийде! (Бере на столі карти й починає рішуче перебирати в руках .)
Корецький (уїдливо ). Що? Чи не будеш оце вже на Петлюру ворожити? Оце вже годі ворожити на гетьмана, – давай будемо на Петлюру?
Пані Корецька. Може й на Петлюру, тобі що до того? (Спиняється в задумі над картою і далі з суворо ‑діловим виглядом звертається до кімнати квартиранта .) Миколо Федоровичу, ви не знаєте – Петлюра блондін чи брюнет?
Корецький (передражнює ). «Блондін чи брюнет?» – Шанкрет! (Закидає ноги на бильця ліжка .) От коли гетьман справді не буде дурак, та мобілізує двісті тисяч війська, та як шугне твого Петлюру з‑під Київа…
Пані Корецька (пильно розкладаючи карти ). Мобілізує. Намобілізував уже багато… (Швидко, голосніше .) Тебе ось дуже мобілізував?
Корецький (підскакує, як уколотий голкою, люто кричить ). Но я же ведь бальной! Бальной! Я тебє русскім язиком говорю, что я бальной!!
Пані Корецька (спокійно ). Не кричи, як на живіт, люди почнуть збігатися. «Больной, больной», а реве, як із бочки.
Корецький (стримуючи до шепотіння голос, але з експресією жестикулюючи сильно напруженими руками ). Чому ж ти мені не віриш? У мене задишка… у мене всі кістки ниють…
Пані Корецька (спокійно ). Од лежні. Кістки ниють, а на столі третій хліб не влежить…
Корецький. Не віриш? Коли б же іще й тебе так ссало під ложечкою, як оце мене день і ніч ссе!
Пані Корецька (спокійно ). Нічого, у кожного дезертира під ложечкою ссе.
Корецький (уражений схоплюється й сідає на ліжку, жестикулює руками, але не знаходить слів. Далі смутно повертав голову до стіни, гірко ). І ето – жена! Ето – законная жена! (Починає стогнати і кашляти ).
Пані Корецька (пильно і уважно ворожить на карти; спиняється, щось дума є. Далі проясніла задоволена ). Ну, звичайно… инакше й бути не може.
Панна Ліза (влітає радісна, схвильована, червона, як піон. Коса в неї трохи розбита, з ‑під косинки мають пасма; томно, знеможено .) Ой, Катічка! Ой, Катюню! (Обнімає її і цілує. )
Пані Корецька (суворо ). Чого тобі?
Панна Ліза (на мить замира є. Далі кидається, починає пильно прохати ). Ну, чого ж ти, Катічка, втікла? Він же трохи випивши, пожартував – чого ж було ображатися?
Пані Корецька (суворо ). З інтелігентною женщиною так не жартують! (Зиркнувши оком на груди панни Лізи, тихіше .) Дивись, у тебе на грудях блузка розстібнулася.
Панна Ліза (злякано ). Де? (Дивиться .) Ух… (Соромливо застібається .) Це Борька протівний. Впіймав у коридорі – не пущу, кричить. (Навівши в туалеті порядок .) Ну, годі вже, Катю, – я тебе прошу: посердилась трохи та й буде. (Просить .) Ходім.
Пані Корецька. Ні за що! Ні за що! Скажи, Бога ради, – ну, яке йому діло до жіночого туалету? (Передражню є.) «Намазалісь… Какой ето ви дрянью намазалісь». – Ну і намазалась – тобі то що до того? – Не для тебе ж чорта шолудивого!
Корецький (прислухавшись до розмови, помалу підводить голову, радісно, з захопленням ). Вот это человек! Это действительно правильный человек! Так тебе и надо. (Злорадісно регоче .)
Пані Корецька (зразу озлившись ). У, ти, сатана! (Шпурляє на його кучею карт. Корецький заходиться од реготу .)
Панна Ліза (затуляючи собою Корецького, до якого поривається бігти пані Корецька ). Облиш, Катю! Чи слід ото звертати на те увагу?
Панна Ліза стиха, але гаряче починає щось розповідати пані Корецькій. Пані слухає її з похмурою увагою, але далі мимоволі з‑під нахмурених брів сміхається. 
Голос (за дверима ). Лиза! Лизочка! Сестрица!
Панна Ліза (раптово зривається з місця, бігає по кімнаті, як не при собі, регоче, не знайде собі місця ). Це Борька! це він! – От протівний! – от протівний, сюди іде! ха‑ха‑ха…
Пані Корецька кусає губи, хмуриться, совається на стулі, підбираючи якнайсуворіший вираз на лиці. Корецький з головою поринув під одіяло, зігнувся, замовк. Двері одчиняються, і на порозі заявляється в російській формі молодий офіцер, на підпитку, франтовато одягнутий, в шпорах, у блискучих погонах, озброєний, в аксельбантах. Офіцер увіходить з посоловілими очима; кашкет збитий набакир. 
Офіцер (роздивляючись в кімнаті ). Извините… Кажется я не туда… (Побачивши панну Лізу .) А, ви здесь, вероломная? Вы думали, что я не найду вас? Слушайте: почему же это вы оставили нас, бедных, страждущих!
Панна Ліза (смутно ). Я без тьоті не можу.
Офіцер (глянувши на пані Корецьку ). Ах, вы тоже тут, уважаемая? Это ваша квартира, что ли? (Здіймає фуражку; до пані Корецької. ) А вы, досточтимая, почему это лишили нас величайшаго счастья видеть вас в нашем скромном обществе?
Пані Корецька (суворо ). Ні‑ні‑ні! – ви не замовляйте мені зубів, не улещайте благородними словами: я женщина проста, необразована… говоріть зо мною по простому. Я знаю тільки «хіба», «що» та «але», я собі мужичка, українка.
Офіцер (умовляє ). Ах, нет! – Зачем вы клевещете на себя, мадам. Поверьте мне, вы культурная женщина.
Пані Корецька (уперто ). Ні, я українка! (Зціплює кулак і зуби, погрозливо .). Сама настояща щира українка! – Ліза, де мій костюм малоросійський? – О, він ще не знає мене? Я як розпалюся, то так не по образованому, по українському і по мордяці затопити можу. (Певно .) Можу!..
Офіцер. Не волнуйтесь, мадам, успокойтесь. Я знаю – вы этого себе никогда не позволите: вы вполне интеллигентная, воспитанная женщина, вы прекрасная, очаровательная дама… (Злегенька обіймає її за плечі. )
Пані Корецька (випростовуючись, стукає кулаком об стіл ). А коли я дама, как же он, нахал, осмелілся оскорблять меня, как какую‑небудь послєднюю, ізвінітє за вираженіє, наймичку!
Офіцер. Ах, вот в чем дело! – вы рассердились на полковника? (Просить .) Оставьте! Стоит ли? Это в сущности милейшій человек. Он, правда, груб, но на него никто не обижается. Это чудный человек: остряк, шутник, анекдотист бесподобний, это душа нашей братии. Когда вы его узнаете ближе – будете сами очарованы, – прошу вас: идемте!
Пані Корецька. Ни за что в мире! Ни за что!
Офіцер (побиваючись ). Но почему же? Почему!
Пані Корецька. Потому что… (Не знає, що сказати ). Потому что… что же это в самом деле!
Офіцер (манірно ). Ну, прошу вас! на коленах умоляю.
Пані Корецька (рішуче ). Не хочу! не хочу! не хочу! Не хочу я встречаться с етім нахалом!
Офіцер. Вот упрямая! истая хохлушка! (Подумавши .) Тогда знаете, что? (Б’є себе рукою по чол і.) Это, пожалуй, будет еще лучше! Я скажу поручику Мише, мы вдвоем придем сюда! Захватим с собою бутылочку, две коньячку, того, другого и придем. У нас там действительно гнусно. Грязь, мразь… все перепились так… Е, ну их… Гитару принесем – Можно? (Обнімає за плече .)
Пані Корецька (хазяйновито ). Прошу, прошу. Це инша річ.
Корецький (кашляючи, голосом слабого ). Просимо – кахи… просимо…
Офіцер (швидко ). А это кто? ваш муж? (Швидко приймає з плеча руку .)
Пані Корецька. Це мій муж.
Корецький (таким же голосом ). Господін офіцер – чи у вас там… кхи‑кахи… для хворого не знайшлось би яких ліків… Третій день морозить… кашель…
Офіцер. В подобных случаях мы прибегаем к одному самому верному средству. (Сміється .) Стакан пуншу – и все как рукой снимет!
Корецький. А воно ж… (стогне ) не пошкодить?
Офіцер. Наоборот. Только придаст силы. (Шукає очима панну Лізу .)
Корецький. Господін офіцер, дозвольте ще вас запитати… не в гнів вам… Скажіть з вашої ласки: (в жарт ) ото у вас рушниця? (Боязко показує рукою на шаблю, що привішена в офіцера з боку .)
Офіцер (сміється ). Нет – это же шашка.
Корецький (боязко ). А вона ж тут (сміється ) не вистрілить?
Офіцер. Чудак вы, видимо.
Корецький. Я в йому не розбираюся… Боюся… І господи, як боюся всякої зброї!
Офіцер (потирає руки ). Значит с вашего разрешения кутнем маленько… Выпьем и все забудем! Будем петь, танцевать, играть будем, а там – что будет! (Махає рукою .) Все равно… Все равно… (Тоскно .) Е‑ех!.. (Співає. )

«Уж не жду от жизни ничего я…»

(Переводить очі на панну Лізу, яка вичікуючи стоїть коло стіни під портретом Шевченка .) Ну, а ви дорогая Лизочка? (Панна Ліза, мліючи, кидає на нього томний погляд .) О чем это вы загрустили? (Панна Ліза опускає ві ї. Офіцер становиться в театральну позу і починає співати п’яним розніженим голосом: «Не плач, дитя, не плач напрасно»… Глянувши на портрет Шевченка над головою в панни Лізи, він відразу змовк. Глянув ще раз і почав сміятися .) Понимаете! Мне показалось, что это еще кто‑то присутствует в вашей квартире. Даже вздрогнул: смотрю – откуда еще появился тут этот гайдамака. (Корецький і пані Корецька сміються. Панна Ліза капризно кусає губи, сердито позираючи на портрет: офіцер уважно приглядається до його, задумано .) Да… поет… (Декламу є.)

«Кохайтеся, черноброві,
Та не з москалямі»…

(Схиляє в задумі голову; всі з незрозумілою осмішкою дурновато поглядають то на офіцера, то на портрет, офіцер із жалем. ) Плохо, видители, жилось им с москалями… нужно отделиться; заводить свою культуру, литературу… (Нещиро. ) Ну что же – желаю успеха – заводите, посмотрим, что из этого выйдет! (Далі злісно й уперто хитнув головою, високомірно, цинічно. ) Как это? «Желизяку на пузяку – геп!» (Всі крім його регочуться; офіцер озираючись до всіх. ) Впрочем – извиняюсь; быть может вы тоже щирые украинцы? Я так смело…
Панна Ліза (нетерпляче ). Мы – руские!
Пані Корецька. Які там із нас українці? – Ми так: ні се, ні те – покручі.
Корецький. Це тільки давня завичка наша мужича – говорити по малоросійському, змалку в сем’ї позвикали та й патякаємо, а щодо тих українців – то чорт їм нехай! тільки людей скаламутили.
Офіцер (інтимно ). Да‑а… затеяли, мерзавцы, историю, доложу вам!
Коломієць (вбігає в кімнату, радісно ). Знаєте, цікаву новину я приніс… (Побачивши офіцера, одразу змовка є. Вони пильно дивляться один одному у вічі. Павза .)
Пані Корецька. Це наш квартирант – прошу знакомитися.
Коломієць (швидко ). Яка пам’ять стала у мене коротка! – Зайшов у крамничку, розумієте, дещо купити. Гроші заплатив, а пакуночок забув узяти. (Швидко повертається до дверей, щоб іти .) Я зараз вернусь.
Офіцер (відразу насторожившись, навіть прохмілівши, з гострим підозрінням ). Куда же это вы, господин студент? Разкажите же вашу новость.
Коломієць. Я зараз вернуся, – піду тільки пакуночок свій візьму. (Поривається іти .)
Офіцер. Нет, господин студент, – я вас минуточку прошу обождать. (Хмурить брови .) Вы кто собственно будете… то есть не то… (Підбирає слова .) Вы каких убеждений? Собственно не убеждений… словом – ви кого признаєте – ясновельможного пана гетмана или Директорію?
Коломієць (згинається ). Я, знаєте, скромний студент, в політику не втручаюсь… моє діло – наука.
Офіцер. Потрудитесь показать ваши документы.
Коломієць. Моє посвідчення?
Офіцер. Там уже как хотите, так его й называйте.
Коломієць (стоїть у нерішучості ). Зараз, зараз. (Твердо .) Мої документи в моїй кімнаті, – я зараз найду і принесу вам. Я зараз.
Офіцер (надуто ). Да‑да. Пожалуйста.
Коломієць швидко іде в свою кімнату і зачиняє за собою двері. Офіцер стоїть у войовничій, викликаючій позі. 
Корецький. І нащо ви, господин офіцер, так його налякали?
Офіцер. А что это за человек?
Корецький. Хороший чоловік, якого‑небудь ми не стали б держати.
Офіцер (самовдоволено до Лізи ). Может это жених ваш, тогда я прошу извинить меня?
Панна Ліза (кокетуючи ). Може й жених!.. (Капризно .) А ви такий злий, зараз лякать.
Офіцер. Но мне интересно было бы знать, какую это он принес новость. Он с таким видом влетел в комнату, как будто там действительно невесть что случилось. Мне это кажется несколько подозрительным.
За дверима чути стурбований голос: «Борис! Борис! Боря, где ты?» Двері одчиняються і на порозі з’являється другий офіцер; він нашвидку застібує шинель. 
Перший офіцер (радісно ). А, Миша, заходи сюда!
Другий офіцер (схвильовано ). Боря, сюда иди!
Перший офіцер (безтурботно ). Что такое, дорогой.
Другий офицер. Иди, тебе я говорю: дело есть!
Перший офіцер. Миша! Я решил окончательно: к черту всякие дела! Иди, вот посмотри лучше, какой прелестный уголок я разыскал.
Другий офіцер. Вот идиот! – Иди, я тебе говорю! (Сам швидко пішов .)
Перший офіцер. В чем же дело?… (Трохи стурбовано .) Что это ему так не терпится? (Іде до дверей; по дорозі повертається до пані Корецької, привітно .) Вы нас ожидайте: через пять минут мы к вам возвращаемся.
Усі. Пожалуста, пожалуста…
Офіцер швидко виходить із кімнати. Який час усі дивляться на двері з лагідною осмішкою, мовчки… Далі всі зітхають і починають вештаться по кімнаті. 
Ліза (моргаючи на двері Коломійця, ядовито, неголосно ). Що, попався?
Корецький. Да‑а… Як‑то ти, голубчику, тепер викрутишся? Крутивсь, крутивсь, таки вскочив!
Корецький (швидко зодягаючись, до жінки ніжно ). Катю, то ти говориш, що це князь?
Пані Корецька. Князь, Антоша, князь… Рощін‑Демідов…
Корецький. І видно не який‑небудь, родовитий – ручки, як у панянки.
Пані Корецька (оглядає кімнату, полохається ). Ой, лишенько, який у нас смітник у кімнаті. Ліза, достань нову скатерть. (Хапає щітку, починає вимітать. Панна Ліза дістає скатерть .) Ти б, Антоша, надів сюртук.
Панна Ліза. Катя, а это чучело совсєм нужно убрать. (Показує на портрет Шевченка .) Срам, скандал! Люди пугаются!
Пані Корецька. Антоша, здійми його справді.
Корецький (одягаючись, замиловано ). Зразу видно, що за люді! Не той вигляд, не те поводження! Чистий народ, делікатний! Говорить, як у цимбали вибиває! Нє‑є – куди там тим шмаровозам – українцям! і рівнять немає чого! Це тобі не «хіба» та «що». Ну, от скажемо, «не плачь, дитя, не плачь напрасно» – як ти скажеш по українському, щоб було і ніжно, і благодарно… «не плач, дитино… не плач»…
Панна Ліза (злісно ). Не реви, дитино, не реви, халєро!.. (Всі регочуть .)
Корецький (стає на стілець, здіймає портрет ). Ну, добродію, хоч сердіться, хоч ні, а доведеться вас, добродію, звідци попрохати кудись в инше місце. (Здіймає портрет і дивиться, куди б його покласти .)
Панна Ліза (рішуче ). Дай сюди! (Бере портрет і злісно шпурляє його під ліжко, тихіше ): Вот гдє єму мєсто!
Пані Корецька (злякано ). Ліза! (Робить очима знаки перестороги, моргаючи в той бік, де двері в кімнату Коломійця .) Сумашедша…
Корецький (незадоволено ). Ну, ну, не дуже брикайся! – Посиділа з добровольцями, як розхрабрилася! Тепер не ті часи – говори та й назад озирайся.
Панна Ліза (набираючись сміливости ). Нікого і нічего я не боюся! Довольно этого мужічества! что это в самом деле? До какіх пор ето будєт продолжаться? (Говорить жестикулюючи до дверей Коломійця ). Взялі себе в голову, что оні тут какіє то хозяєва і начінают распоряжаться. (Передражнює. ) «У нашій хаті мусите говорити по нашому!» А злидні несчастниє! какая‑нібудь галушка кирпатая… (Дедалі підвищує голос. Корецький і Корецька спиняють її : «Та цить!» – «Та годі вже тобі!».) Да не хочу я молчать! Довольно, – било время, когда ми молчалі. Пора нам заговоріть прямо!
Корецький (прислухуючись до чогось, сердито й стурбовано тупнувши ногою ). Тобі заціпить, чи ні? Цить, кажу! (Всі відразу змовкають – чути трахкотню з кулемета, стрілянину з рушниць. До Лізи .) Чуєш?
Сильний вибух розірваного надворі снаряду, од якого дзвенять вікна. Всі раптово змовкають, переполохано, врозтіч кидаються в кутки й присідають. 
Пані Корецька (плаксиво ). Ой, господи, царице небесная, – це знову починається!
Корецький. Це щось тут та не так! Не даром ото прибігав офіцер такий стурбований. (До Лізи, яка стоїть скам’янівши .) Ліза – катай вниз, подивися, що робиться в штабі! (Панна Ліза швидко біжить із кімнати .)
Пані Корецька (ломлячи руки, лагідно до Корецького ). Антоша, це українці стріляють? Українці? Та чого ж мовчиш – кажи: це українці?
Корецький. Та цить… це мабуть наші…
Пані Корецька. Та які ж наші? Які наші, українці, чи гетьманці?
Корецький (виглядаючи у вікно ). Наші… укра… гет… Чорт їх розбере тепер! (Сердито .) Кажу тобі наші!
Пані Корецька. Зажди, Коломієць мабуть щось знає. (Підбігає до дверей Коломійця, починає нервово стукати .) Миколо Федоровичу! Миколо Федоровичу! (З кімнати ніхто не обзивається; пані Корецька одчиняє двері. ) Миколо Федоровичу! Миколо Фед… Де ж це дівся Коломієць? Здається – він же не виходив з кімнати?
Корецький (стурбовано ). Ні, не виходив. (Швидко підходить до дверей квартиранта, дивиться в кімнату .) Що за оказія? (Грубо .) Де дівся – не бачиш? Глянь: вікно виломане!
Панна Ліза (вбігає задихана, перелякана; крізь плач ). О, господі, что нам делать? Із штабу всі повтікали… Покидали все… все…
Корецький. Як? уже?
Пані Корецька. Усі повтікали.
Панна Ліза (плаче ). Ні душі немає!
Корецький. Ну от… маємо! (До Корецької. ) Ну що? що?
Пані Корецька (скривившись ). Що ж, Антоша?
Корецький. Ти ж хотіла, ворожила, щоб прийшли українці, от – тепер радуйся!..
Пані Корецька. Та ти ж сам, Антоша…
Корецький. Ах ти, Боже мой! (Раптово спиняє її, сам болізно скривився, аж зігнувся, ніби його хто шпигнув гострим у груди .) Цсс…
Всі змовкли. Надворі під вікнами чути голосну мову, – когось нетерпляче гукають. Корецький застібається тремтячими руками і біжить у кімнату Коломійця; звідти незабаром чути його з кимось розмову через вікно. Голос у Корецького підвищений і разом із тим солодкий, запобігливий. Пані Корецька і панна Ліза стоять занімівши серед кімнати з піднятими руками, з розширеними очима, зігнуті у той бік, звідки чути розмову, витягуючи туди ухо, як буває з людиною тоді, коли вона нетерпляче і пильно до чого дослухається. 
Корецький (з другої кімнати ). Ні, ні! Штаб був там нижче, а тут живуть мирні люди! (Павза .) Боже нас борони! Хай їм чорт, щоб ми їх передержували у себе! (Павза .) Як не вірите, то хоч і самі ідіть подивіться… Ми – люди самі бідні… Ми теж українці… Ми давно вас виглядаємо: ждемо не діждемося… (Павза; веселіше .) Так, так. Гоніть звідціля ту чортову кацапню, щоб і дух їх не смердів тута!
Корецький (виходить із Коломійцевої кімнати блідий, як глина, важко зітхає, взявшись рукою за серце. Стиха, схвильовано, урочисто ). Українці!..
Панна Ліза (ломаючи руки, в тузі ). Що ж нам тепер робити? Що робити? Господи, які ми нещасні! Це знову в погреб ховатися?
Пані Корецька (грубо ). Що ж, прошпетились, – треба ховатися! А то вони дадуть нам і випить, і закусить!
Корецький (не гублячи присутности духа ). Куди ховатися, дурепа! Чого? Сидіть мені в хаті!
Панна Ліза (плаксиво ). А як прийдуть?
Пані Корецька (плаксиво ). А як прийдуть сюди?
Корецький. Ну, то що як прийдуть? – Хай приходять. Чого нам боятися? (Тихіше .) Що у нас на лобі буде написано, що ми там колись думали? (Голосніше .) Хіба ми хто такі справді? Не графи ж ми які і не князі, ми ж, як і вони, українці. (До жінки .) Надівай зараз намисто! (До панни Лізи .) Скидай свій балахон, надівай плахту. Ну, живо. (Пані і панна, повеселівши, швидко достають українські костюми .) Що іще?… (Корецький береться рукою за чоло, щось пригадуючи. Бігає по кімнаті, зачепив табуретку коло ліжка, на якій стояли різні каламарчики, пуделечка з ліками, перекида є. Сердито кричить ): Хто це понастановляв тут цього чортовиння!
Пані Корецька. Та чого ти зіпаєш? – Це ж твої ліки.
Корецький. А… чорт!.. голову заморочили! – Все з голови повилітало! (Сильно надавлює рукою лоба і морщить чоло .) Що ж я мав робити?.
Знову чути розриви гарматних снарядів. Всі припадають до землі; панна і пані з вереском. Корецький швидко і рішуче лізе на карачках до ліжка, дістає закинутий туди портрет Шевченка. Далі вішає його на стіну, на те ж місце. 
Корецький (хрипко ). Рушник, рушник давайте сюди.
Пані Корецька дістає якийсь рушник. 
Корецький. Рушник, кажу давай! (Хватає із рук пані Корецької рушник і, роздивившись, шпурляє його до порога .) Що ти мені сунеш якусь ганчірку! Новенький, чистенький!
Б’ють гармати одна за другою. В кімнаті стемніло; мертва тиша. Усі мовчки, швидко, як тіні, бігають по кімнаті і під грім канонади убирають портрет поета рушниками, уквітчують його квітками і стрічками. Чути тихі перемовки: «Отак добре буде?» – «Ні, пересунь вище»… – «Ця не годиться – дай иншу»… – «О, так буде хороше» і т. инше. Двері раптом одчиняються і в кімнату входить Коломієць, сп’янілий од радощів. На ньому одежа зімнята, в соломі, в пилюзі. Він спиняється на порозі, урочисто починає співати; диригує руками, головою, сміється, моргає: «Ще не вмерла Україна, і сила, і воля! Ще нам, браття молодії»… 
Всі (радісно ). Микола Федорович! Ну, як‑же ви себе маєте! Як вас Бог уберіг! – Де ви ділись, були? – Куди ви це сховалися?
Коломієць (обриває спів, швидко, весело ). Під рундуком лежав! (Знову починає співати в тому ж настрої. ) «Усміхнеться доля!..»
Всі. Ну, що? – Ну, як? – Далеко загнали доброволяців? – Що вони, тікають з города?
Коломієць (крутить головою, робить енергійний рух руками ). «Згинуть наші воріженьки»…
Пані Корецька. Як же ви убралися! (Обтрушує на ньому солому. Корецький хапає щітку, чистить на ньому одіж. Ліза розправляє його фуражку .)

Завіса.

Коментарі

Іван Котляревський
Наталка Полтавка

Іван Котляревський (1769–1838) – видатний український письменник, драматург, класик нової української літератури періоду її становлення. Автор поеми «Енеїда» (1798) – першого твору нової української літератури, написаного народною мовою.
Після тривалого перебування на військовій службі, починаючи від 1810 р. і до кінця свого життя, І. Котляревський мешкає в сумирній Полтаві, де працює наглядачем Будинку для виховання дітей бідних дворян, проте не пориває з творчою діяльністю, захоплюючись зокрема театральною справою. У 1818 р. його призначають директором Полтавського театру, тож з метою збагачення репертуару 1819 р. він створює драму «Наталка Полтавка» (опубліковано у 1838 р.), а також водевіль «Москаль‑чарівник» (опубліковано у 1841 р.), які з успіхом було поставлено.
Прагнучи бачити в театрі здебільшого простолюдина, за основу своїх п’єс Котляревський бере живу дійсність і тогочасне народне життя. Таким чином, саме на полтавській сцені з початків нової української драматургії зароджувався національний професійний театр. Також стараннями І. Котляревського було випущено з кріпацтва актора М. Щепкіна, який згодом успішно виступав у п’єсах свого покровителя.

Григорій Квітка‑Основ’яненко
Сватання на Гончарівці

Григорій Квітка‑Основ’яненко (1778–1843) – перший видатний прозаїк нової української літератури, відомий громадсько‑культурний діяч. Вважаючи за головний принцип «писання з натури», орієнтувався на живу довколишню дійсність, пропагуючи народні теми в літературі. Як фундатор української прози, Г. Квітка‑Основ’яненко був письменником дуже широкого культурного діапазону. У його спадщині поєдналися різні мистецькі тенденції – барокові, бурлескні, сентименталістські. Спираючись на досвід І. Котляревського‑драматурга та авторів інтермедій XVIII ст., Г. Квітка‑Основ’яненко створює соціально‑побутову комедію «Сватання на Гончарівці» (1835), в якій розробляється гострий життєвий конфлікт: на перешкоді одруженню закоханих Уляни й Олексія стоїть належність нареченого до кріпацького стану, його бідність. Так, уперше в українській літературі через порушення кріпацького питання драматург намагається провести думку, ніби кріпацький стан не страшний для тих, у кого пани – добрі люди. Також в образі головного героя Олексія виведено перший в українській літературі образ кріпака‑робітника, а не звичного селянина.
Досвід Г. Квітки‑Основ’яненка, його кращі традиції виявилися гідними для наступних українських прозаїків – Марка Вовчка, Юрія Федьковича, Панаса Мирного.

Тарас Шевченко
Назар Стодоля

Тарас Шевченко (1814–1861) – український поет, письменник, художник, громадський діяч. Захоплюючись театром, він у 1841 р. пробує свої сили в драматургії, створюючи історичну трагедію «Микита Гайдай» (1841), а також драму «Назар Cтодоля», написану в 1843–1844 рр. російською мовою, але згодом перекладену (частково – самим Т. Шевченком) українською мовою для постановки на сцені аматорського студентського театру Медико‑хірургічної академії в Петербурзі. Після смерті автора український текст п’єси був опублікований в журналі «Основа» (№ 9, 1862).
Час написання «Назара Стодолі» припав на ті роки, коли в усьому слов’янському світі зріс інтерес до народної поезії, тож не дивно, що драма сповнена фольклорними мотивами. Зокрема, народна фольклорна традиція життя молоді упродовж календарного року, а саме колядування та розгорнутий опис різдвяних вечорниць, відтворені у творі Шевченка з правдивою красою.
Цікаво, що роль Назара Стодолі виконував І. Карпенко‑Карий в однойменній драмі Т. Шевченка, виступаючи в трупі М. Садовського, а також у новій трупі, яку І. Карпенко‑Карий очолив разом з П. Саксаганським. Також варто зазначити, що в першому шлюбі з Надією Тарковською у письменника було четверо дітей – Галя, Назар, Юрій та Ірина, двох старших з яких батьки назвали на честь головних героїв драми Т. Шевченка «Назар Стодоля».

Михайло Старицький
За двома зайцями

Михайло Старицький (1840–1904) – український письменник, поет, драматург, театральний і культурний діяч. У 1841 р. разом із Миколою Лисенком організував Товариство українських сценічних авторів. У 1883 р. став керівником і режисером першої об’єднаної української професійної трупи. Завдяки подвижницькій діяльності М. Старицького та його однодумців український театр, розвиваючи кращі традиції вітчизняного театру, досягає небачених вершин. М. Старицький – один із організаторів і активних членів Всеросійського театрального товариства, на І з’їзді якого у 1897 р. виголосив доповідь про потреби й стан українського театру.
Попри те що урядові й цензурні заборони спрямовували розвиток української літератури виключно у вузьке річище селянської тематики, завдяки М. Старицькому український театр зумів вирватись із «шароварно‑горілчаної» театральщини, розширюючи коло тем, а також використовуючи переробки інших популярних авторів. Зокрема у випадку із М. Старицьким його блискуча переробка «За двома зайцями» І. Нечуя‑Левицького (1883) стала відомішою за оригінал. Перероблення творів здійснювалися за згодою авторів, на театральних афішах вказувалося, що текст нових п’єс належить двом авторам, але проведені вченими пізніші текстологічні дослідження засвідчили значний внесок М. Старицького в здійснені ним інсценізації, що навіть дало підстави включати їх у видання спадщини драматурга.

Іван Карпенко‑Карий
Сто тисяч

Іван Карпенко‑Карий (1845–1907) – видатний український письменник, драматург і актор, якого І. Франко назвав «одним із батьків новочасного українського театру». Брат видатних театральних діячів М. Садовського, П. Саксаганського і М. Садовської‑Барілотті. Справжнє прізвище Івана Карпенко‑Карого – Тобілевич, а псевдонім склався з імені його батька, Карпа, та прізвища улюбленого героя Гната Карого з драми Т. Шевченка «Назар Стодоля». Замолоду брав участь в аматорських виставах, а згодом грав у трупах М. Старицького, М. Кропивницького, М. Садовського, знаходячись під наглядом поліції за участь у нелегальних гуртках, зокрема у гуртку П. Михалевича й М. Федоровського. Також від 1889 р. майже до кінця життя Карпенко‑Карий був одним із фактичних керівників, режисером і актором у трупі свого брата П. Саксаганського, об’їздив з нею десятки великих і малих міст Російської імперії.
Драматична майстерність Карпенка‑Карого дозволяла йому з великим успіхом виступати в усіх класичних жанрах, але найвищого рівня він досяг у комедії, що була справжньою творчою стихією митця. «Сто тисяч» (перша назва – «Гроші», 1888 р.) – одна з найкращих п’єс Карпенка‑Карого, яка не втратила своєї актуальності й сьогодні, залишаючись гордістю національної театральної культури. Спрямувавши твір проти заможних хазяїв, сповнених ненаситною жадобою до збагачення, автор розповів зокрема й про те, як розділилося селянство після скасування кріпосного права («земельні» та «безземельні»), а також показав, як саме тривав цей процес.

Іван Франко
На склоні віку. Розмова вночі перед новим роком

Іван Франко (1856–1916) – український письменник, поет, перекладач, критик, вчений, публіцист, найбільш яскравий діяч українського руху в Галичині кінця XIX – початку XX ст., чий вплив на громадські настрої забезпечувався силою його інтелекту та морального авторитету. Його значення для становлення сучасної української літератури часто порівнюють із значенням Т. Шевченка, а еволюція політичних поглядів І. Франка є характерною для розвитку домінуючих тенденцій в українському русі на західноукраїнських землях на зламі двох століть.
Так, у творі з промовистою назвою «На склоні віку. Розмова вночі перед Новим роком 1901», надрукованому в «Літературно‑науковому віснику» № 12 за 1900 рік, констатуючи, що в XIX сторіччі відбулась політична емансипація не лише буржуазії чи пролетаріату, а всього людства, І. Франко вітає в явищі конституціоналізму звільнення від абсолютизму XVIII ст. Втім, автор п’єси зовсім не абсолютизує конституціоналізм, підкреслюючи, що юридична рівність лише створює умови для досягнення рівноправності, проте самі ці умови справджуються лише в процесі вільного існування свідомих своїх прав індивідів.

Степан Васильченко
Куди вітер віє

Степан Васильченко (1879–1932) – український письменник, драматург, педагог (справжнє прізвище – Панасенко). Увійшовши до літератури на початку 1910‑х рр. із циклом оповідань на педагогічну та селянську тематику, С. Васильченко звертається згодом до драматургії, пишучи переважно одноактні п’єси, що за тематикою і художніми засобами органічно близькі до його прози. Автори цього періоду намагалися розвинути традиції української класичної драматургії, вирішуючи проблему відображення національного характеру в «революційних» умовах.
З часом така характерна ознака творчості С. Васильченка, як ліризм, змінюється на драматичну патетику пізніших творів – неспокійну, динамічну, перейняту відчуттям ворохобно‑революційного перетворення світу. Тож не дивно, що сатиричне осмислення «національних» зрушень, зокрема у таких творах, як казка «Ось та Ась» і в одноактній комедії «Куди вітер віє» (1919) про політичних перевертнів, були заборонені за радянського часу. Загалом символіка вітру, що в українській радянській літературі означала «революційне» оновлення (згадаймо «вітру вітровіння» П. Тичини) набуває в п’єсі «Куди вітер віє» С. Васильченка не «пролетарського», а типово декадентського забарвлення. Його герої перебувають у стані душевного неспокою, гарячого бажання рішуче змінити своє життя, що перетинається з банальною обивательщиною в стилі таких пізніших культових творів, як «Мина Мазайло» М. Куліша і «Санаторійна зона» М. Хвильового.