Title: Вашінґтон Ірвінґ
Author: Геннадий Михайлович

Вашинґтон Ірвінґ 

Пригоди Сема, Чорного Рибалки 
 
(Переклав з англійської Євген Тарнавський)

 З особистої розповіді 
 
 Хто не знає Брудного Сема, старого рибалки-негра, котрий рибалить на Саунді вже добрих двадцять-тридцять років? Отож, якось багато літ тому той Сем, котрий тоді ще був молодим і працював на фермі Кіліана Сюйдема на Лонґ-Айленді, рано закінчив свою роботу і подався рибалити літнього вечора неподалік від Брами Пекла. Він сидів у легкому човнику і, добре знаючи всі тутешні течії та вири, переганяв своє суденце в міру наближення припливу, від Курки з Курчатами до Свинячої Шинки, а від неї до Горщика, а відтак і до Пательні. Захопившись своїм заняттям, Сем і не помітив, як почався відплив, і лише ревіння вирів і порогів попереджало його про небезпеку. З певними труднощами, пробираючись крізь буруни поміж рифами, він дістався до острова Блеквелл. І кинув там якір, чекаючи нового припливу, щоб мати змогу повернутися додому. 
 Настала ніч, темна й вітряна. Чорні хмари насувалися із заходу, час від часу гриміло, і спалахувала блискавка, що свідчило про наближення літньої грози. Тому Сем доплив до підвітряного боку острова Манхеттена і повеслував уздовж берега, а діставшись затишного закутка, просто під крутою скелею, прив’язав човник до стовбура дерева, яке виросло в ущелині, нависаючи своїми розлогими гілками, як балдахін, над водою. Налетів вихор і збурив на річці білі гребені хвиль. Дощ затарабанив по листю, грім гуркотів ще дужче, ніж раніше, а блискавки, здавалося, злизували вершечки хвиль. Але Сем щільно, знайшовши прихисток під скелею та деревом, лежав скоцюрбившись у своєму човнику, який так похитувався, що приспав свого власника. Коли ж чоловік прокинувся, усе вже стихло. Розпогодилося, і лише слабкі відблиски блискавиць на сході показували, куди подалася буря. Ніч була хоч в око стрель, зовсім безмісячна. За рівнем припливу Сем визначив, що зараз близько опівночі. Він уже намірився підняти якір, щоб повернутися додому, коли побачив вогник, що миготів над водою віддалік і, здавалося, швидко наближався. Коли світло було зовсім близько, з’ясувалося, що це ліхтар в носовій частині човна, що плив, ховаючись у береговій тіні. Вогник дістався невеликої бухти, поруч із місцем, де знайшов собі прихисток рибалка. Якийсь чоловік вистрибнув на берег і вигукнув: 
 — Це те саме місце, ось залізне кільце! 
 Човен хутко прив'язали, і чоловік, повернувшись на борт, допоміг своїм товаришам знести щось важке на берег. Коли ліхтар освітив їх, Сем побачив, що це п'ятеро кремезних, відчайдушних хлопців у червоних вовняних ковпаках на чолі з ватажком у трикутному капелюсі, декотрі з них були озброєні тесаками або довгими ножами та пістолетами. Вони балакали між собою тихо якоюсь чужинською мовою, якої негр не знав. 
 Висадившись на суходіл, прибульці стали пробиратися між кущами, допомагаючи один одному тягнути ношу на кам'янистий берег. Цікавість Сема тепер розпалилася повною мірою, він залишив свій човник і нишком став пробиратися вздовж кряжа, який звисав над їхньою стежкою. Незнайомці зупинилися, щоб перепочити на мить, а їхній ватажок подався в кущі, присвічуючи собі ліхтарем. 
 — Ви принесли лопати? — спитав хтось. 
 — Вони тут, — відповів інший, котрий ніс їх на плечі. 
 — Мусимо копати глибоко, щоб ніхто не виявив, — сказав третій. 
 Холодний піт оросив спину Сема. Він вирішив, що побачив перед собою банду вбивць, які мають намір поховати свою жертву. Коліна чоловіка підігнулися. Вражений, він вхопився за гілку дерева, підтримуючи рівновагу, але та по-зрадницьки затріщала. 
 — Що це? — вигукнув один із шибайголів. — Хтось ховається у кущах! 
 Ліхтар спрямували туди, звідки долинав шум. Один із червоних ковпаків звів гачок пістолета і спрямував його в те саме місце, де зачаївся Сем. А той стояв нерухомо, затамувавши дихання й очікуючи своєї останньої хвилини. На щастя, його темний колір обличчя був зовсім непомітний і не просвічувався серед листя. 
 — Там нікого немає, — заспокоїв чоловік із ліхтарем. — Якого дідька! І не намагайся пальнути зі свого пістолета, бо зворохобиш усю околицю. 
 Пістолет опустився вниз. Кавалькада знову рушила далі. Сем спостерігав за злочинцями і бачив, як ті пішли. Світло посилало слабкі відблиски з-за мокрих кущів, і так тривало до тих пір, поки вони зовсім не зникли, тільки тоді рибалка ризикнув дихнути вільніше. Тепер він лише прагнув повернутися на свій човен, щоб уникнути небезпеки з боку таких лихих сусідів. Але бідний Сем вже знемагав від цікавості. Він вагався, зволікав і слухав. Незабаром почулися удари заступів. 
 «Вони копають могилу!» — сказав собі чоловік подумки, і холодний піт виступив на його чолі. Кожен удар лопати, який чувся в безмовних чагарниках, відлунював у його серці. Було цілком очевидно, що вони намагаються здіймати якнайменше галасу. Усе це було таємничим і неймовірним. Сем мав схильність цікавитися всім жахливим — розповіді про вбивство викликали в нього неабияке задоволення. Він був присутній на всіх стратах. Тому не міг протистояти спокусі й, незважаючи на реальну небезпеку, прокрався ближче, щоб застати лиходіїв на гарячому. Він обачно повз, дюйм за дюймом, з надзвичайною обережністю торкаючись сухого листя, щоб його шурхіт не зрадив шпигуна. Нарешті дістався до того місця, де від банди його відділяла крута скеля. Рибалка вже бачив світло піратського ліхтаря, що освічував гілля дерев із іншого боку. Він повільно і безшумно видряпався на поверхню скелі, підняв голову над її голим краєм і побачив лиходіїв безпосередньо під собою, занадто близько, проте, хоч і боявся бути викритим, не наважувався відступити, щоб не виказати себе зайвим рухом. Так він і залишався, кругле чорне обличчя визирало з-за краєчка скелі, як сонце, що сходить над горизонтом, або круглий місяць на циферблаті баштового годинника. Червоні ковпаки вже майже закінчили свою роботу. Могила була закопана, і вони ретельно закладали її дерниною, а закінчивши, розсипали довкола сухе листя. 
 — А тепер, — сказав ватажок, — навіть нечистий не дізнається про це. 
 — Убивці! — мимоволі вигукнув Сем. 
 Уся банда стрепенулася, пірати глянули вгору і побачили круглу чорну голову Сема над собою. Білки очей вивалювалися з орбіт, білі зуби цокотіли, а все обличчя заливав холодний піт. 
 — Нас викрили! — залементував перший. 
 — Гайда за ним! — заверещав другий. 
 Сем почув, як клацнув пістолет, але не зупинився навіть на мить. Він поповз по скелі та камінні, через кущі та колючки, скочувався з одного схилу, як їжак, і дряпався на інший, як барс. І куди б не кидався, всюди чув, як за ним женеться хтось із бандюг. Нарешті він досяг скелястої гряди, що тягнулася вздовж річки. Один із червоних ковпаків вже важко хекав за спиною втікача. На його шляху виросла крута, як стіна, скеля. Здавалося, відступ відрізано, аж тут утікач помітив міцну, подібну на линву, гілку виноградної лози, що звисала до половини гори. Він стрибнув на неї із силою відчайдуха, схопив обома руками і, будучи молодим та гнучким, зміг видертися на вершечок скелі. І застиг тут, чітко видимий на тлі неба, а червоний ковпак звів пістолет і вистрілив. Куля просвистіла біля Семової голови. Щаслива думка рятує людину в надзвичайних ситуаціях, тому він скрикнув, упав на землю і водночас копнув ногою уламок скелі, який впав із гучним сплеском у річку. 
 — Я свою справу зробив, — заявив червоний ковпак одному чи двом своїм товаришам, котрі прибігли засапані. — Більше він нічого нікому не розкаже, хіба рибам у річці. 
 Тепер переслідувачі почимчикували назустріч своїм спільникам. Сем мовчки сковзнув униз поверхнею скелі, спокійно дістався до свого човна, відв’язав його і віддався на милість швидкої течії, яка в цьому місці була особливо стрімка, як біля млина, і незабаром опинився вже дуже далеко. Однак він ще проплив чималу відстань, поки знову ризикнув взятися за весла. Коли ж пустив своє суденце, як стрілу, крізь Браму Пекла, то вже й не звертав уваги на Горщик, Пательню та Свинячу Шинку. Він доти не почувався у безпеці, доки спокійно не вмостився в ліжку на горищі старої ферми Суйдема. 
 
 Тут поважний пан Пічі замовк, щоб перевести подих і хильнути з кухля, що стояв біля його ліктя. Слухачі пороззявляли роти та повитягували шиї, нагадуючи пташенят у гнізді ластівки, які чекали ще на один шматочок. 
 — І це все? — вигукнув відставний офіцер. 
 — Це все, що стосується цієї історії, — сказав Пічі Прау. 
 — І Сем так ніколи і не дізнався, що ж закопали червоні ковпаки? — розчаровано здивувався Вольферт, чиї думки не наповнювало нічого, крім золотих зливків і дублонів. 
 — Наскільки я знаю, ні. Він не мав часу через надмір роботи і, правду кажучи, не хотів ризикувати ще раз, як тоді серед скель. Крім того, як йому було згадати місце, де була викопана могила? Адже будь-яка річ виглядає інакше при денному світлі, і потім — навіщо шукати труп, якщо немає шансів повісити вбивць? 
 — Ага, але чи ви впевнені, що це був мрець, якого вони поховали? — поцікавився Вольферт. 
 — Упевнений, — вигукнув Пічі Прау радісно. — Адже хіба не він вештається околицями й досі? 
 — Вештається! — вигукнули декілька голосів, ще більше вирячивши очі та ще ближче зсунувши крісла. 
 — Ще й як вештається, — повторив пан Пічі. — Хіба ніхто з вас не чув про Татуся Червоного Ковпака, який нишпорить на старому спаленому хуторі в лісі на березі Саунду біля Брами Пекла? 
 — О, я щось таке чув, розповіді про щось подібне, але вважав ці оповідки бабусиними казочками. 
 — Бабусині казочки чи ні, — зауважив Пічі Прау, — та ця хатинка і досі на тому ж місці. Її покинули вже давно, і стоїть вона в дикій, самотній місцині на березі, але ті, хто рибалив неподалік, часто чули дивні звуки, а вночі бачили біля дерева вогні, і стариганя в червоному ковпаку не раз помічали у вікні, вважаючи його примарою мерця, якого там поховали. Якось у хатинці заночували троє солдатів. Вони обнишпорили обійстя згори донизу і натрапили на старого Татка в червону ковпаку верхи на діжці сидру в підвалі з глечиком в одній руці та кухлем в іншій. Він запропонував хильнути з його келиха, але як тільки один із солдатів підніс його до свого рота, спалахнув яскравий вогонь, який на кілька хвилин засліпив усіх присутніх, а коли ж їхній зір відновився, глечик, кухоль і дідуган у червоному ковпаку зникли і не залишилося нічого, крім порожньої діжки з-під сидру. 
 Тут відставний офіцер, котрий уже помітно захмелів і мало не дрімав, клюючи носом над своїм трунком, а його єдине око майже згасло, раптом спалахнув, як згасаючий ґніт каганця. 
 — Це все дурниці! — гаркнув він, як тільки Пічі скінчив свою останню оповідку. 
 — Ну, сам я не можу підтвердити її правдивість, — погодився Пічі Прау, — хоча у всьому світі знають, що з тією хатинкою й околицею щось негаразд, але щодо пригоди Брудного Сема, то я вірю в неї так само, наче це сталося зі мною особисто. 
 Товариство настільки захопилося цією бесідою, що зовсім забуло про негоду, яка панувала надворі, аж зненацька всі вони здригнулися від гучного гуркоту грому. Після нього стався такий грюкіт, що вся будівля затряслася до самого фундаменту. Присутні кинулися зі своїх місць, уявивши, що це землетрус або ж той старий Татусь Червоний Ковпак припхався сюди з усіма своїми жахіттями. Вони прислухалися якусь мить, але чули лише шум дощу, що періщив у вікна, і завивання вітру в гіллі дерев. Незабаром причина гуркотнечі з’ясувалася: у проймі дверей з’явилася голомоза голова старого негра, білки очей котрого виразно контрастували з його чорним, як смола, обличчям, що було мокре від дощу і блистіло, як пляшка. На якомусь жаргоні, дуже мало зрозумілому, він повідомив, що в кухонний димар влучила блискавка. 
 На мить буря вщухла, тепер вона налітала поривами, а в проміжках між ними все стихало. Під час однієї з таких пауз почувся відгомін пострілу з мушкета і протяжний зойк, схожий на виття, що пролунав з боку берега. Усі кинулися до вікон. Пролунав ще один постріл, ще один вражаючий зойк, який миттю змішався із завиванням вітру. Здавалося, що зойк надходив із водних глибин, хоча безперервні спалахи блискавки яскраво освічували берег і нікого не було видно. 
 Несподівано вікно кімнати нагорі розчахнулося, і таємничий незнайомець голосно загукав. Кілька фраз пролунали з одного і з іншого боку, але такою мовою, яку ніхто з компанії в корчмі не розумів. Після цього вони почули, як вікно зачинили, далі пролунав ще якийсь галас над головою, буцімто всі меблі поперекидали та тягали по кімнаті. Слугу-негра послали нагору, і незабаром він повернувся, допомагаючи старому моряку тягнути важку скриню вниз сходами. 
 Корчмар був ошелешений. 
 — Що таке, ви виходите в море в такий шторм? 
 — Шторм! — презирливо гмикнув той. — Ви називаєте такі пустощі погоди штормом? 
 — Ви промокнете до нитки і знайдете свою смерть! — приязно наполягав Пічі Прау. 
 — Грім і блискавка! — вилаявся морський вовк. 
 — Не базікайте про негоду людині, котра кружляла у вихорі торнадо. 
 Пічі покірно замовк. З берега знову долинув нетерплячий крик. Присутні перелякано витріщилися на цього страшного штурмана, котрий, здавалося, випірнув із безодні й знову туди повертався. Оскільки за допомогою негра він повільно протягнув свою важку морську скриню до берега, вони пильнували поглядами за ним із забобонними відчуттями. Проте половина товариства сумнівалася, що той насправді має намір верхи на скрині кинутися в дикі хвилі. Вони простежили за ним на відстані з ліхтарем. 
 — Гасіть світло! — почувся хрипкий голос із води. 
 — Тут це зайве! 
 — Грім і блискавка! — вигукнув старий моряк. — Забирайтеся мерщій додому! 
 Вольферт і його супутники вирішили повертатися. Та все ж цікавість не дозволила їм зникнути цілковито. Довга смуга блискавиці спалахнула цього разу на хвилях і осяяла човен, наповнений людьми, під самим скелястим мисом. Човен підіймався й опускався разом з важкими валами, і при кожному підйомі з нього лилася вода. їм було складно триматися за скелю багром, бо течія їх добряче тормосила. Морський вовк поставив один кінець своєї важкої морської скрині на край борту човна і схопився за ручку з іншого боку, щоб підняти свою ношу, але тут човен відкинуло від берега, скриня зісковзнула з кінчика борту, впала у воду і потягнула за собою моряка. Усі на березі перелякано залементували, а в човні стали брутально лаятись. Але і човен, і людину швидко поглинув приплив. Запанувала суцільна темрява. Вольферту Вебберу навіть примарилося, що він почув волання про допомогу і побачив, як чоловік, котрий тоне, благає про порятунок. Але коли блискавка знову спалахнула над водою, все зникло та спорожніло. Ні чоловіка, ні човна не було видно. Нічого, крім брудних хвиль, що пінилися і кудись поспішали. 
 Компанія повернулася до корчми, бо мусила зачекати, поки вгамується шторм. Вони знову позаймали свої місця і нетерпляче зиркали один на одного. Уся подія не зайняла і п'яти хвилин, і за цей час вони не зронили навіть десяти слів. Споглядаючи дубове крісло, усі люди ніяк не могли усвідомити того факту, що дивна істота, яка ще недавно ним володіла, повна життя та геройства, тепер була просто трупом. Ось склянка, з якої він щойно пив. Там лежав попіл із люльки, яку він курив, можна сказати, роблячи останню затяжку. Коли поважні бюргери замислилися над цими речами, то осягнули страшне усвідомлення невизначеності людського існування, і кожен відчував, що земля, на якій він стоїть, уже не настільки стійка після такого жахливого випадку. 
 Однак оскільки більша частина товариства сповідувала цінності, які дозволяють людині стійко протистояти нещастям своїх сусідів, то їм незабаром вдалося змиритися з трагічним кінцем морського вовка. Корчмар був щасливий, що бідолаха встиг оплатити свій рахунок ще до того, як пішов. 
 — Він прийшов у шторм і пішов у шторм, він прийшов уночі й пішов уночі, невідомо звідки і невідомо куди. Та я знаю, що він пішов у море на своїй скрині і, можливо, десь висадиться, щоб докучати людям в іншій стороні світу! Хоча й тисячу разів жалкую, — додав господар, — що він потрапив у скриню до Деві Джонса і не залишив натомість свою морську скриню тут. 

Скриня Деві Джонса — так моряки називають могилу для моряків.

 — Його скриня! Святий Миколаю, рятуй нас! — верескнув Пічі Прау. — Та я б не залишив цю морську скриню в своєму будинку за жодні гроші, можу вас запевнити, що він приперся б по неї вже наступної ночі й заполонив примарами всю оселю. А те, як він подався в море, викликає в моїй пам'яті випадок, що трапився з кораблем шкіпера Ондердонка, коли він плив із Амстердама. 
 Під час однієї бурі загинув боцман, небіжчика загорнули в парусину, поклали в його власну морську скриню і кинули за борт, але в поспіху забули проказати над ним молитву. Аж раптом буря розговілася і загуркотіла ще дужче, ніж будь-коли, і матроси побачили мерця, який сидів на скрині, поставивши плащаницю за вітрило. Він наблизився до корабля, а хвилі розбивалися об корму, немовби викрешуючи вогонь. Так вони трималися день у день і ніч у ніч, очікуючи, що будь-якої миті їх спіткає кораблетроща, і щовечора спостерігали за мерцем, який плив верхи на своїй морській скрині, та всіляко намагалися позбутися його, чули його свист у завиванні вітру, і той, здавалося, насилав велетенські хвилі, які могли б затопити корабель, якби моряки не позатуляли вчасно всі ілюмінатори та люки. Це тривало доти, поки вони не втратили його в тумані Ньюфаундленду, вирішивши, що той зрештою скерував свій плавзасіб на острів Покійника. Ось що означає поховати чоловіка в морі, не промовляючи над ним молитву. 
 Гроза, яка дотепер стримувала компанію, вщухла. Годинник із зозулею в залі прокукав північ. Кожен відвідувач поквапився до виходу, адже ці мирні бюргери нечасто засиджувалися до такої пізньої години. Коли вони вийшли, то побачили небо знову спокійним. Шторм, який ще недавно затягував його, полетів далі за видноколо, яскраво засвітив півмісяць, дуже схожий на срібну лампу, що висіла в хмарному палаці. 
 Страшна подія цієї ночі та їхні лячні оповідки залишили забобонні відчуття в думках кожного учасника розмови. Вони час від часу кидали боязкі погляди на місце, де зник моряк, майже готові побачити, як той пливе хвилями на своїй скрині. Дрімотні промені виблискували на воді, але все було спокійне в тому місці, де нещасний пішов на дно. Товариство гуртувалося разом у маленьку юрбу, повертаючись додому. Особливо коли проходили через пустир, де було вбито чоловіка. І той, кому треба було йти найдалі і хто мав завершити свою мандрівку на самоті, — попри те, що був гробарем, котрий, здавалося, повинен був звикнути до примар і привидів, — волів пройти довший шлях в обхід, лише б не проходити через добре знайомий йому церковний цвинтар. 
 Вольферт Веббер приніс додому цілий лантух історій і переказів, над якими варто було помізкувати. Його розум цілковито захопили ті казкові оповідки. А потім ще ті горщики з купою грошей із іспанських скарбів, похованих тут і там, серед скель і в бухтах цього дикого берега, остаточно замакітрили йому голову. 
 — Блаженний Святий Миколаю! — бурмотів чоловік упівголоса. — Чи можливо знайти хоча б одну з цих золотих скарбничок і таким чином мерщій збагатитися, в одну мить. Як важко жити в такій скруті й день у день заробляти собі на кусень хліба, у той час як один щасливий удар лопати зможе дати мені змогу їздити у власній кареті все життя! 
 Коли він перебрав у своїх думках все те, що йому нагородили про неймовірну пригоду з Чорним Рибалкою, його уява цілковито видозмінила цю повість. Чоловік бачив у банді червоних ковпаків не що інше, як зграю піратів, котрі сховали свою здобич, а спожитий алкоголь схиляв його до прагнення напасти на слід цього приголомшливого багатства. Хвора фантазія всі речі забарвлювала в золотий колір. Вольферт почувався жадібним мешканцем Багдада, очі котрого були змащені магічною маззю дервіша, що давала змогу бачити всі скарби, закопані в землі. Шкатулки, повні коштовностей, скрині золотих зливків, мішки чужинських монет, здавалося, тягнулися до нього і благали визволити із тих набридливих могил. 
 Чим більше він розпитував про місця, в яких, як подейкували, з'являвся Татусь Червоний Ковпак, тим більше і більше утверджувався у своїх здогадах. 
 Він дізнався, що це місце не раз навідували досвідчені шукачі скарбів, котрі чули історію Брудного Сема, але ніхто з них так і не досягнув успіху. Навпаки, кожного спіткала якась нещаслива чи недобра несподіванка. Це тому, вирішив Вольферт, що вони взялися до роботи в неналежний час і без належних церемоній. Останню спробу здійснив такий собі Кобус Квакенбос, котрий копав упродовж усієї ночі, і його супроводжували просто неймовірні труднощі. Як тільки він викидав із ями одну лопату землі, то якісь невидимі руки кидали туди дві натомість. Проте він таки дістався до залізної скрині — і тієї ж миті довкола здійнялося страхітливе ревіння та шаленство, навколо ями біснувалися якісь потойбічні істоти, а на бідолаху звалився цілий град ударів киями, що хутко викурило його із забороненого місця. Про це Кобус Квакенбос оголосив на своєму смертному ложі, щоб не залишалося жодних сумнівів у тому, що сталося. Це був чоловік, котрий багато років присвятив пошукам скарбів, і вважалося, що він би таки досяг жаданого, якби раптом не помер від запалення мозку в якомусь притулку. 
 Вольферт Веббер зараз особливо потерпав від тривоги та нетерплячки. Він боявся, щоб якийсь авантюрист-суперник не пронюхав про закопане золото, і тому вирішив таємно навідати рибалку-негра й отримати від нього інформацію про місце, в якому той став свідком загадкової сцени поховання. Сема було легко знайти, адже він належав до тих старих пересічних осіб, які живуть в одному місці, поки не здобудуть собі авторитет у суспільстві й не стануть у певному розумінні публічними персонами. Не було жодного підлітка в цьому містечку, який би не знав, хто такий Брудний Сем-рибалка, і не вважав, що має право знущатися над старим негром. Сем жив як амфібія, більше нагадував рибу, ніж людину. Він нидів уже понад півстоліття на березі затоки та в рибальських угіддях Саунду. Більшу частину свого часу гаяв на воді й у воді, особливо біля Брами Пекла. А в негоду його можна було прийняти за одну з тих примар, які колись заселяли цю протоку. Там він стовбичив будь-коли, практично весь час. Іноді у своєму човнику кидав якір серед вирів або пірнав, як акула, до затопленого корабля, де, як вважається, мало бути найбільше риби. Часом сидів на камені годину за годиною, спостерігаючи за туманом і мжичкою, як самотня чапля, що чигає на свою здобич. Він добре знав кожну діру та закуток Саунду — від Волабауту до Брами Пекла і від Брами Пекла до Каменя Черепа. Навіть жартували, що він знає християнське ім'я кожної риби в річці. 
 Вольферт знайшов старого в своїй хижі, не набагато більшій за собачу буду. Вона була грубо складена з уламків дерев після кораблетрощ та приблудного галуззя, виловленого в річці, на скелястому березі, біля підніжжя старого форту, майже в тому самому місці, що відоме зараз як Батарейний мис. Стійкий рибний запах заполонив усе довкола. Весла, байдарки та вудки були сперті на стіну споруди. На піску сохла сітка. Човник був витягнутий на берег. А на порозі свого обійстя лежав Брудний Сем, вдаючись до справжньої негритянської розкоші — сну на сонці. 
 З часів молодечої пригоди Сема минуло багацько років, і сніг багатьох зим вибілив скуйовджену вовну на його голові. Проте чоловік добре пам’ятав усі тодішні обставини, бо його часто просили ще раз і ще раз переказувати їх. Правда, його варіант розповіді дуже відрізнявся у багатьох деталях від того, що розповів Пічі Прау, але таке часто стається навіть із фаховими істориками. Однак про подальші спроби шукачів скарбів Сем нічого не знав. Це було поза його компетенцією. Тому обережний Вольферт не став наполягати розповісти більше з цього приводу. Його єдиним бажанням було спонукати старого рибалку знову побувати в тому місці, і він зумів легко досягти свого. Тривалий час, який сплив відтоді, як із Семом трапилася нічна пригода, встиг розвіяти його старі страхи, пов’язані з лихим місцем, а обіцянка невеликої винагороди миттю змусила відмовитися і від сну, і від сонячного проміння. 
 Приплив не сприяв негайному здійсненню експедиції водою, а Вольферту так свербіло від нетерплячки, щоб дістатися до обіцяної землі, що він не міг чекати відпливу, тому вони вирушили суходолом. Прогулянка довжиною у чотири-п’ять миль привела їх до лісу, який на той час вкривав більшу частину східної частини острова. Це було неподалік від милої долини Блумендаль. Тут вони натрапили на довгу стежину, що бігла серед дерев і кущів, щільної порослі бур’янів і пирію. Нею, мабуть, рідко користувалися. І затінок, який там панував, більше нагадував сутінки. Дикий виноград обплутував їх, а лоза хльостала по обличчю. Терен та шипшина хапали за одяг. Полоз перетнув їм шлях, попереду прострибала плямиста жаба, а неспокійний дрізд сварився з ними з заростів. Якби Вольферт Веббер начитався романтичних легенд, то подумав би, що вступає в заборонену, зачаровану землю або що якісь охоронці не дають йому дістатися до захованих скарбів. Як би там не було, усамітненість цього місця та пов’язані з ним дикі історії все ж вплинули на його уяву. 
 Дійшовши до кінця стежки, вони опинилися поблизу берега Саунду, в своєрідному амфітеатрі, оточеному лісовими деревами. Тут колись була галявина, але тепер вона заросла терном і бур’яном. З одного боку, безпосередньо на березі річки, стояла зруйнована будівля, трохи краща за купу сміття, з якої, як самотня вежа, стирчав димар. Біля підніжжя споруди текла вода, а дикі дерева купали свої гілки в морських хвилях. 
 Вольферт не мав жодних сумнівів, що це хатинка Татуся Червоного Ковпака, і згадав розповідь Пічі Прау. Наближався вечір, і світло, що зрадливо падало в цьому місці, надавало таємничості і створювало всі підстави для того, щоб викликати якесь приголомшливе відчуття страху або забобонності. Нічний яструб, що ширяв у височіні, кричав пронизливо та зловісно. Дятел туркотів десь самотньо, дірявлячи порожнє дерево, а якась вогняна птаха промайнула своїм червоним оперенням. Усе створювало атмосферу понурості та таємничості. 
 Подорожні підійшли до тину, який колись огороджував сад, що простягнувся вздовж підошви скелястої гряди і був не набагато кращим за зарості бур’янів. Тут і там траплялися кущ троянд, персикове чи сливове дерево, здичавіле й укрите мохом. У глибині саду біля берега вони знайшли якусь споруду, обернену фасадом до води, що дуже нагадувала комору. Двері, хоч і зогнили, але все ще були міцні, і здавалося, що їх нещодавно ремонтували. Вольферт штовхнув ті двері. Вони заскрипіли на не змащених петлях, і зайда напоровся на щось подібне на скриню. Щось гупнуло, і додолу покотився череп. Вольферт відсахнувся, але Сем пояснив, що це сімейний склеп однієї дуже старої голландської родини, яка колись володіла цією садибою. Це пояснення підтвердили труни різних розмірів, складені всередині. Сем був знайомий із цією місциною відтоді, коли був ще хлопчиком, і тепер знав уже, що перебуває недалеко від того місця, яке вони шукали. 
 Відтак чоловіки пішли далі до краю води, здираючись по виступах скель, часто хапаючись за кущі та виноградну лозу, щоб не зірватися в глибокий і бурхливий потік. Зрештою, вони вигулькнули у невеликій бухті, точніше заглибині в березі. Вона була захищена крутими скелями і так щільно заросла дубами та каштанами, що її майже не можливо було помітити. Берег полого спускався всередині бухти, але потік вирував там глибоко, чорно і стрімко уздовж усіх виступів. Сем зупинився. Він підняв над головою те, що колись було капелюхом, і почухав потилицю, розглядаючи цей закуток. Аж тут він зненацька ляснув у долоні, радісно подався вперед і вказав на велике масивне залізне кільце, міцно вбите в скелю, саме там, де лежала широка кам'яна плита, до якої зручно було причалити. Це було те саме місце, де висадилися червоні ковпаки. Роки змінюють швидкоплинні речі, але камінь і залізо стійкіше протистоять часу. Пильно придивившись, Вольферт помітив кілька хрестиків, висічених у скелі над кільцем, і не мав сумнівів, що це якийсь таємничий знак. Старий Сем тепер уже легко знайшов ту навислу скелю, під якою ховав свій човен у час грози. Тим не менш, простежити шлях тієї опівнічної банди було складнішим завданням. Тоді розум рибалки настільки полонили події й учасники драми, що чоловік не зосереджувався на місцині, яка вночі виглядала зовсім інакше, ніж удень. Після того, як супутники поблукали якийсь час, вони таки вийшли на прогалину серед дерев, що, як вважав Сем, нагадувала потрібне місце. З одного боку там була гора з помірним схилом, який, на думку Сема, міг бути саме тим хребтом, з якого він наглядав за зайдами. Вольферт ретельно досліджував ландшафт і довго розглядав три глибоко висічених у скелі хрестики, подібні до вибитих над залізним кільцем, але майже повністю зарослих мохом. Його серце радісно тріпотіло, бо чоловік уже не сумнівався, що це особисті позначки буканьєрів, котрі так мітили місця, де ховали свої скарби. Тепер усе, що залишалося, це визначити точне місце, бо інакше довелося б копати навмання, щоб дістатися до здобичі, адже в нього вже був досвід безрезультатної праці. Проте тут Сем був цілком безсилим: у його голові роїлися різноманітні думки, а спогади геть плуталися. То він заявляв, що це трапилося біля стовбура міцного тутового дерева, то — що біля великого білого каменю або під маленьким зеленим горбочком неподалік від виступу гірської гряди. Урешті-решт Вольферт уже сам собі дивувався, не те що провіднику. 
 Вечірні тіні схилялися над лісом, обриси скель і дерев суцільно зливалися. Либонь, було занадто пізно, щоб пробувати відшукати щось за дня. Та й, власне кажучи, Вольферт не підготувався належно, не прихопив ніякого інструменту для своїх досліджень. Тому вдовольнившись тим, що потрібне місце знайдене, він узяв до уваги всі примітні орієнтири, щоб мати змогу знову впізнати його, і подався додому, вирішивши негайно ж узятися до справи, яка обіцяла золоті гори. 
 Найбільше занепокоєння, яке поглинуло всі почуття, через якийсь час вляглося, поки вони поверталися з цього зачарованого місця, фантазія Вольферта запрацювала, викликаючи до життя тисячі образів і химер. Йому привиджувалися пірати, що висять на ланцюгах і хитаються чи не на кожному дереві, і він майже не сумнівався, що бачив іспанського гранда з перерізаним горлом від вуха до вуха, котрий повільно підіймається з могили і трясе в повітрі лантухом із грішми. 
 їхній шлях назад пролягав через закинутий сад, і нерви Вольферта розхиталися до такої міри, що варто було спурхнути птасі, зашурхотіти листю або впасти горіхові, чоловіка охоплював страх. Коли супутники вийшли за межі саду, вони побачили віддалік якийсь силует, що повільно просувався по одній зі стежок, зігнувшись під важкою ношею. Мандрівники зупинилися й уважно стежили за незнайомцем. Той носив вовняний ковпак, і що найтривожніше, дуже яскравої червоної барви. Чоловік пересувався повільно, піднявся на гору і зупинився якраз біля склепу. Перед дверима він озирнувся навколо. Вольферт занімів з переляку, коли впізнав у прибульці потопельника-буканьєра. Він аж скрикнув від жаху. А пірат повільно підняв свій залізний п’ястук і мовчки пригрозив їм. 
 Вольферт не став зупинятися, щоб побачити більше, і побіг так хутко, як тільки його могли нести ноги. Сем неухильно гнався за своїм наймачем, і всі його давні страхи повернулися. Чоловіки продиралися крізь кущі та гілки, жахливо лякаючись, коли чіплялися за якісь колючки, що дерли їхню одежу. Вони змогли видихнути, лише коли здолали свій шлях через цей небезпечний ліс і нарешті вибігли на биту дорогу, що вела до міста. 
 Минуло кілька днів, перш ніж Вольферт зміг зібрати достатньо мужності, щоб взятися до справи, настільки він був наляканий тим, що побачив мертвого моряка. Скільки хвилювань йому довелося пережити! Чоловік нехтував усіма своїми обов’язками, вештався днями похмурий і знервований, цілком втративши апетит. Він блукав у своїх думках та словах і вигадував тисячу нісенітниць. Його спокій був порушений, і коли він засинав, то жахіття у вигляді величезної грошової торби тиснуло йому на груди. Бідолаха бурмотів про гори грошей, уявляв, як особисто розкопує скарб, розкидав постільну білизну праворуч і ліворуч, вважаючи, що вигрібає землю з ями, кидався під ліжко у пошуках скарбу, і йому здавалося, що витягає звідти горщик золота. 
 Пані Веббер та її донька впали у відчай, спостерігаючи це повернення до безумства. Є два родинні оракули, до послуг яких вдаються голландські ґаздині в усіх сумнівних і незрозумілих випадках, — священик і лікар. Цього разу віддали перевагу лікарю. Жив-був тут один маленький, темнолиций лікар, відомий серед бабусь Манхеттена майстерністю не лише у своєму фаху, але й у всіх питаннях дивної та загадкової природи. Ім’я його було Кніппергаузен, але він був більше знаний як Високовчений Німецький Лікар. Бідні жіночки стали шукати його поради та допомоги, щоб вилікувати хвору фантазію Вольферта Веббера. 

Без сумніву, це той, про кого згадується в історії Дольфа Хейлігера. (Прим. авт.)

 Вони застали лікаря, коли той сидів у своєму маленькому кабінеті, одягнений у темні камлотові шати та чорну оксамитову шапочку — подібну одіж носили Бургаве, ван Гельмонт та інші медичні світила. На носі в нього були зелені окуляри у чорній роговій оправі, він цілковито занурився в якийсь німецький фоліант, який, здавалося, робив його мармизу ще смаглявішою. Лікар вислухав їхню розповідь про симптоми недуги Вольферта дуже уважно. А коли вони згадали про його марення грошима, маленький чоловічок пильно нашорошив вуха. Який жаль, бідні жіночки! Як мало вони знали того, у кого просили допомоги. 

Гермам Бургаве (1668-1738) — нідерландський лікар, ботанік і хімік, один із найвидатніших лікарів XVIII ст.; Ян Баптист Ван Гельмонт (1579-1644) — голландський натураліст, лікар і теософ-містик, котрий запровадив у наукову термінологію слово «газ».

 Доктор Кніппергаузен половину свого життя витратив на пошуки шляхів швидкого збагачення, у погоні за яким ми витрачаємо добрячу частину свого віку. Замолоду він провів кілька років у Гарцських горах у Німеччині, де випитав у гірників цінні підказки, що стосуються способів пошуку скарбів, закопаних у землі. Він також продовжив свої студії під керівництвом одного зайди-мудрагеля, котрий тямив у таємницях медицини, магії та шахрайстві. Тому голова ескулапа була вщент забита всілякими містичними знаннями: він трохи петрав в астрології, алхімії та ворожінні; знав, як знаходити вкрадені гроші й виявляти приховані джерела води. Одним словом, завдяки темній природі своїх знань він набув слави Високовченого Німецького Лікаря, якого прирівнювали майже до чаклуна. Лікар часто чув чутки про скарби, заховані в різних частинах острова, і давно бажав натрапити на їхній слід. Заледве йому розповіли химери Вольферта, про його марення наяву й уві сні, як він одразу ж збагнув, що мова йде про виразні симптоми шукача скарбів, тому не став гаяти час на подальші, пустопорожні, на його думку, теревені. Вольферт довгий час замовчував таємницю золота, але сімейний лікар вважався таким собі сповідником, тому він втішився можливістю облегшити душу. Але замість того, щоб лікувати пацієнта, медик і сам занедужав. Усе, що він вивідав, пробудило в ньому неймовірну жадібність. Він навіть не сумнівався, що гроші закопані десь поруч під таємничими хрестиками, і запропонував Вольферту долучитися до пошуків. Він проінформував пацієнта про те, що в таких експедиціях варто дотримуватися суворої таємниці й обережності, гроші можна викопати лише вночі, дотримуючись певних церемоній та обрядів, як-от спалювання зілля та промовляння містичних заклять. І до всього цього шукачам скарбів просто необхідно прихопити спеціальну рамку, що має чудову властивість вказувати на потрібне місце на поверхні землі, де закопані скарби. Оскільки доктор доклав чимало зусиль, щоб здобути свої знання, саме він удався до всіх необхідних приготувань, і оскільки фаза Місяця була сприятливою, він зобов’язався виготовити потрібну рамку до призначеної ночі. 

На додачу до цього рукопису пана Нікербокера було знайдено таку нотатку: «Про таких легковірів, котрі готові дивуватися таємницям природи, було написано багато божевільного, але я беззаперечно підтримую доктора Кніппергаузена, цілковито йому довіряючи. Не буду наполягати на ефективності його відкриттів у виявленні вкрадених речей, лікувальних каменів, слідів грабіжників і вбивць або навіть підземних джерел і струмків, хоча, гадаю, такі вміння не легко заперечити. Але в його потенціалі виявляти коштовні метали, закопані гроші й коштовне каміння не маю жодних сумнівів. Дехто стверджував, що рамка працює лише в руках тих людей, котрі народилися в певні місяці року, отже, астрологи зважали на вплив зірок, коли створювали такий талісман. Інші заявляли, що властивості рамки — або ефект випадковості, або шахрайство власника, або робота нечистого. У цьому переконував преподобний отець Гаспар Шотт у своєму трактаті про магію: „Факт і залізний аргумент свідчать про те, що перетворення енергії за допомогою рамки не є природним, однак призводить до зубожіння, отже, є або ошуканством, або шахрайством не без втручання диявола“. 
 Георгій Агрікула також вважав, що це облуда диявола, щоб загарбати в свої лапи нову душу. У своєму трактаті „Dere Metallica“ він особливу увагу приділяв магічним словам, які промовляють люди, котрі працювали з такою рамкою свого часу, але я не сумніваюсь, що такий засіб є однією з таємниць природної магії, секрет якої пояснюється відповідністю, що існує між фізичними речами, якими керують планети, і є ефективним завдяки сильній вірі особистості. Рамку треба використовувати в належну фазу Місяця, вирізавши її правильної форми і супроводжуючи обряд необхідними церемоніями беззаперечно вірячи в ефективність методу, тому можу впевнено рекомендувати його співгромадянам як єдиний засіб для пошуку різних місць на острові Манхеттен, де здавна закопували скарби. 
 Д. Н.» (Прим. авт.)

 Серце Вольферта затріпотіло від радощів, коли він познайомився з таким вчителем і славетним помічником. Вони все робили таємно, але надійно. Лікар часто консультувався зі своїм пацієнтом, а добрі жіночки тішилися, що ці візити мають заспокійливу дію. Тим часом потрібна рамка, чарівний ключ до секретів природи, була виготовлена належним чином. Лікар доклав усіх своїх знань до цього приготування, а Брудний Сем аж згоряв від нетерплячки потрапити знову на те старе місце, попрацювати лопатою та киркою, відкопуючи скриню з незліченними скарбами, в існуванні яких вони вже не сумнівалися. 
 Нарешті настала ніч, призначена для цієї небезпечної вилазки. До того, як Вольферт залишив свій будинок, він порадив дружині та доньці лягати спати і не перейматися, якщо він не повернеться до ранку. Але меткі жіночки, коли їм порадили не тривожитися, природно, відразу ж запанікували. Вони вловили щось небуденне в такому запевненні. Усі їхні страхи щодо непостійності розуму чоловіка повернулися з десятикратною силою: вони благали його, щоб не виходив на нічне повітря через небезпеку застуди, але все було марно. Коли Вольферт на чомусь затявся, то було непросто вибити його із сідла. Була тиха зоряна ніч, коли шукач скарбів вийшов зі свого обійстя. Він насунув на голову ширококрисого капелюха, підв'язавши його під підборіддям хусткою доньки, щоб захиститися від нічної вогкості, а пані Веббер накинула довгий червоний плащ на плечі чоловіка і застібнула його на шиї. 
 Лікар був не менш ретельно оснащений та одягнений руками своєї домогосподарки, уважної фру Ільзи, і вирушив у дорогу у своєму камлотському балахоні замість звичного костюма. Мав на голові чорну оксамитову шапочку під каптуром, товстий фоліант із застібками під пахвою, кошик із зіллям і сушеними травами в одній руці й рамку в іншій. 
 Великий церковний годинник відбив десяту, коли Вольферт із лікарем проходили церковним подвір’ям, і нічний сторож хрипким голосом прокричав протяжно і сумно: 
 — Усе гаразд? 
 Глибокий сон охопив непоказне і маленьке містечко. Ніщо не порушувало цієї жаскої тиші, хіба що гавкнув якийсь бездомний собака або чулася серенада якогось романтичного кота. Правда, Вольферту не раз здавалося, що він чує звук чиїхось прихованих кроків назирці за ними. Та це, можливо, було просто відлуння їхньої власної ходи, що лунало на тихій вулиці. Одного разу йому також примарився якийсь довготелесий силует, що переслідував їх. Він зупинявся, коли зупинялися вони, і йшов далі, коли рушали вони. Але туман і зрадливе світло лампи відкидали такі химерні відблиски та тіні, що це все могло бути лише породженням бурхливої уяви. 
 Вони знайшли негра-рибалку, котрий чекав на них і курив люльку на кормі свого човника, пришвартованого прямісінько перед його маленькою хижою. На дні каное лежали кирка та лопата, а також потайний ліхтар і глиняний глечик хорошого голландського міцного напою, в який чесний Сем, без сумніву, вірив більше, ніж доктор Кніппергаузен у своє зілля. 
 Отож, трійко цих сміливців залізли до човника і подалися в нічну експедицію, проявивши таку непересічну мудрість і відвагу, що їх можна було б порівняти з трьома мудрагелями з Ґотема, котрі вийшли в море в чаші. Приплив підіймався і швидко заповнював Саунд. Течія несла мандрівників, і ті майже не бралися за весла. Місто лежало в мороці. То тут, то там спалахував слабкий вогник у вікні котрогось хворого, або в ілюмінаторі якогось суденця, що хиталося на якорі. Жодна хмара не затьмарила зорі на бездонному небосхилі, вогні яких віддзеркалювалися на поверхні безтурботної річки. Спалахнув метеорит, прокладаючи собі блідий шлях у тому ж напрямку, в якому пливли подорожні, і лікар визнав це дуже сприятливою ознакою. 

Мудрагелі з Ґотема — в англійській мові так називають недалеких і не надто розумних людей.

 Через якийсь час вони пропливали повз Корлірський мис із сільською корчмою, на якому й сталася згадана жахлива нічна пригода. Родина корчмаря, мабуть, уже спочивала, в будинку було темно та тихо. Вольферт відчув, як мороз пробіг його спиною, коли вони минули те місце, в якому зник буканьєр. Чоловік вказав на нього доктору Кніппергаузену. їм навіть здалося, що вони бачать човен, який ховається в цьому місці, але берег відкидав таку тінь на прибережну воду, що не можна було зовсім нічого розгледіти. Вони ще не просунулися далеко, коли вчули тихі відзвуки далеких весел, ніби хтось дуже обережно гріб. Сем із подвоєною енергією наліг на весла, і, знаючи всі вири та течії потоку, незабаром залишив своїх переслідувачів, якщо такі були, далеко позаду. Через якийсь час вони перетнули бухту Черепахи і затоку Кіпа, потім пірнули в глибоку тінь Манхеттенського узбережжя і швидко попливли вздовж берега. Нарешті Сем завів свій човник у маленьку бухточку, густо засаджену деревами, і миттю прив'язав її до знайомого залізного кільця. Вони висадилися, засвітили ліхтар, зібрали знаряддя праці та стали повільно продиратися крізь кущі. Будь-який звук лякав мандрівників, навіть їхні власні кроки по сухому листі. А тривожне «пугу-пугу» сови з розбитого димаря обійстя Татуся Червоного Ковпака змусило їхню кров застигнути. 
 Незважаючи на надмірну обережність Вольферта, котрий запам’ятовував якісь орієнтири, вони ще довго не могли знайти потрібне місце серед дерев, де мав бути закопаний скарб. Аж нарешті таки дісталися до того виступу скелі. Вольферт оглянув його схил, присвічуючи собі ліхтарем, і впізнав три містичні хрестики. їхні серця забилися просто шалено, адже на них чекало доленосне випробування, від якого залежали всі сподівання. 
 Ліхтар тримав Вольферт Веббер, а лікар витягнув свою рамку. Це була невеличка паличка, кінці якої він міцно тримав у руках і середина якої стирчала догори. Лікар совав своїм інструментом на певній відстані від землі з місця на місце, але якийсь час не було жодного ефекту. Вольферт спрямував на супутника світло ліхтаря, міцно його тримаючи, і стежив за діями лікаря, затамувавши подих. Поступово рамка стала повільно обертатися. Лікар стиснув її ще дужче, його руки тремтіли від збудження. Знаряддя продовжувало повільно обертатися, поки середина рамки не перемістилася перпендикулярно до землі і не перевернулася вниз. Вона вказувала на одне місце так само чітко, як голка компаса на північ. 
 — Це те місце! — зронив лікар ледве чутно. 
 Серце Вольферта підскочило йому аж до горлянки. 
 — Будемо копати? — спитав Сем, хапаючи лопату. 
 — Potstausends, ні! — поспішно заперечив маленький лікар. 

Potstausends (фризьк.) — тисячу чортів.

 Він звелів своїм компаньйонам триматися ближче і зберігати повну тишу. Треба було вжити певних запобіжних заходів і виконати ритуал захисту від злих духів, які стережуть закопаний скарб, щоб ті не завдали їм шкоди. Після цього медик обвів колом зазначене місце, всередині якого опинилися всі троє. Потім він зібрав сухі гілочки та листя і розпалив багаття, в яке кинув якесь зілля та сушені трави, що приніс у своєму кошику. Піднявся густий дим, який розповсюдив їдкий запах, віддавало сіркою та гуаровою камеддю, можливо, це було приємно для нюхових рецепторів духів, але той запах мало не задушив бідного Вольферта і викликав у нього кашель та чхання, від чого аж гай загудів. Доктор Кніппергаузен розстебнув свій фоліант, який носив під пахвою, там був надрукований червоними та чорними літерами якийсь текст німецькою. Поки Вольферт тримав ліхтар, лікар насунув на свій ніс окуляри і прочитав кілька заклять латинською та німецькою мовами. Тоді він наказав Семові взяти кирку та приступити до роботи. Твердий ґрунт вперто пручався, підтверджуючи, що його багато років не турбували. Пробившись крізь верхній шар, Сем дійшов до піску та гравію, вправно відкидав їх лопатою праворуч і ліворуч. 
 — Цить! — вигукнув Вольферт, котрому наче здалося, що хтось прямує по сухому листю і шурхотить у кущах. 
 Сем зупинився на мить, і присутні прислухалися. Але ніяких кроків так і не почули. Лише кажан пролетів над ними в тиші, якась птаха вирвалася зі свого гнізда, налякана світлом, що виблискувало серед дерев, і покружляла над полум'ям. У панівній тиші лісу вони могли розрізнити лише гуркіт потоку вздовж скелястого берега та ревіння бурунів Брами Пекла. 
 Сем продовжив свою роботу і вже викопав чималу яму. Лікар стояв на краю, читаючи час від часу формули з чорного аркуша книжки або кидаючи у вогонь ще зілля і трави. А Вольферт із тривогою зазирав у яму, не спускаючи з очей жодного руху заступу. Той, хто спостерігав би за цієї сценою та побачив дивним чином запалене багаття, ліхтар, у світлі якого видніється червона мантія Вольферта, міг би помилково визнати невеличкого лікаря за якогось огидного мага, котрий проказує свої закляття, а сивочолого Сема — за чудернацьке створіння, що слухняно виконує накази свого господаря. 
 Незабаром лопата рибалки вдарилась об щось, що зазвучало порожнисто. Цей звук завібрував у серці Вольферта. Негр повторив свою спробу заступом. 
 — Це скриня, — запевнив Сем. 
 — Повна золота, я цього заслужив! — верескнув Вольферт і ляснув у долоні. 
 Як тільки він вигукнув ці слова, його слух вловив якийсь нечіткий шурхіт згори. Він глипнув туди — і маєш! У світлі ватри він, здавалося, побачив над скелею хиже обличчям буканьєра-потопельника, котрий криво всміхався. 
 Вольферт залементував і впустив ліхтар. Його паніка передалася супутникам. Негр вистрибнув із ями, лікар кинув книжку в кошик і взявся молитися німецькою. Усі були нажахані та в сум’ятті. Багаття згасло, ліхтар також. У поспіху шукачі кидалися і натикалися один на одного. Вони вирішили, що це цілий легіон демонів напав на них, і в мерехтінні жаринок бачили якісь химерні постаті, дивовижні силуети в червоних ковпаках, які біснувалися і верещали навколо. Лікар побіг в один бік, Брудний Сем — в інший, а Вольферт кинувся до води. Коли він занурився в хащі, розсуваючи кущі та гілки, то відчув, що хтось переслідує його. 
 Чоловік сторчголов погнав уперед. Та йому вже наступали на ноги. Нещасний відчував, як хтось хапає його за поли плаща, аж раптом на його переслідувача напали. Почалася жорстока сутичка і боротьба, постріл із пістолета на мить освітив скелю та кущі й показав силуети двох людей, які запекло зчепилися. У темряві бійка продовжилися — супротивники душили один одного, задихалися та стогнали, а також качалися серед гірського каміння. Звучали ричання та вигуки, в яких можна було розчути прокляття, а Вольфертові здалося, що він упізнав голос буканьєра. Він охоче утік би, але опинився на краю прірви і не мав куди подітися. 
 Вороги знову схопилися на ноги та поновили свою боротьбу і лише сила та витривалість могла вирішити це протистояння. Аж тут один із супротивників зірвався з обриву й упав у глибокий потік, що клекотів унизу. Вольферт почув, як щось булькнуло та якесь незрозуміле галасливе бурмотіння, але темрява ночі приховала те, що відбувається, від його погляду. Швидкість течії миттєво змила все без сліду. Один із ворогів був знищений. Але чи не був і другий ворогом Вольферта, адже вони обоє могли бути його супротивниками? Чоловік почув, як надходить той, хто залишився в живих, і його душа втекла в п’яти. Він побачив силует на фоні скелі, яка проступала на горизонті, незнайомець наближався. Помилки бути не могло, це той буканьєр. Куди тікати! З одного боку урвище, вбивця з іншого. Ворог наближався, він був уже поряд. Вольферт намагався зісковзнути скелею, але його плащ за щось зачепився і тепер душив чоловіка за шию. Зависнувши в повітрі, він напружив ноги, щоб позбутися мотузки, якою турботлива дружина зав’язала йому плаща на шиї. Вольферт подумав, що вже настала його остання година і вже віддавав свою душу в руки Святого Миколая, як мотузка тріснула і він покотився вниз, вдаряючись об каміння, з куща на кущ. Червоний плащ залишився нагорі, він майорів, як кривавий прапор на вітрі. 
 Збігло чимало часу, поки Вольферт прийшов до тями. Коли він розплющив очі, то побачив, як радісні промінчики ранку заполонили небо. Він виявив, що лежить на дні човна, добряче потовчений. Спробував сісти, але йому було надто болісно і неприємно рухатися. Якийсь приязний голос запропонував лежати і не рухатися. Він звернув погляд у той бік і побачив Дірка Вальдрона, який пішов назирці за шукачами скарбів на настирливе прохання пані Веббер та її доньки, котрі з похвальною цікавістю для своєї статі проникли у таємницю консультацій Вольферта з лікарем. Дірк плив на певній відстані, наглядаючи за маневрами рибалки, і прибув якраз вчасно, щоб врятувати невдаху від його переслідувача. 
 Так закінчилася ця небезпечна експедиція. Лікар і Брудний Сем незабаром повернулися назад на Манхеттен, і кожен з них мав свою окрему версію страшної пригоди, яка сталася з ними. Що ж стосується бідного Вольферта, то замість того, щоб повернутися з перемогою, з лантухами, повними золота, його доправили додому на ношах у супроводі ватаги цікавих підлітків. Дружина та донька побачили цей осоружний почет на відстані, здійняли на ноги всіх сусідів своїми зойками, бо подумали, що бідний чоловік наклав на себе руки в черговому нападі шаленства. Однак, збагнувши, що він ще живий, хутко поклали його до ліжка, біля якого розсілися старі матрони з усієї округи, щоб визначити, як треба лікувати хворого. Усе містечко гуділо про випадок із шукачами скарбів. Багато людей відвідали місце тих нічних пригод, але, незважаючи на те, що знайшли його, не виявили там нічого, вартого їхньої уваги. Дехто стверджував, що знайшов уламки дубової скрині з залізною лядою, від яких тхнуло золотом. Казали також, що в старому родинному скелі знайшли сліди тюків і ящиків, але це було дуже сумнівно. 
 Правду кажучи, таємницю всієї цієї історії так і не розгадали до цього дня. Чи був там якийсь скарб, колись справді закопаний у тій місцині, чи ні, а якщо так, то чи забрали його ті, хто й закопав? А, може, він і досі лежить там під охороною гномів і злих духів, поки хтось належним чином не візьметься до пошуків, про це все можна лише гадати. Зі свого боку, я схиляюся до останньої думки, і не сумніваюся, що велетенські скарби лежать поховані і там, і в багатьох інших місцях цього острова та поблизу нього, закопані в часи буканьєрів і перших голландських колоністів. І я щиро рекомендував би багатьом своїм співгромадянам зайнятися пошуками, якщо вони не мають якоїсь іншої роботи. 
 Висувалося багато гіпотез і про те, ким був дивний морський вовк, котрий упродовж тривалого часу верховодив маленькою ватагою на Корліровому мисі. Бо й зник він дивно, і з'явився знову за страшних обставин. Одні вважали, що він був контрабандистом і допомагав своїм товаришам вивантажувати товар у скелястих бухтах острова. Інші, що він був піратом, одним із найдавніших соратників Кідда або Брейді, і повернувся, щоб видобути скарби, раніше закопані в околицях. Єдиною обставиною, яка проливає хоч якесь світло на це таємниче питання, було повідомлення про дивне на вигляд судно, схоже на піратське, яке помічали впродовж кількох днів, з нього ніхто не висаджувався і нічого не повідомляв про себе місцевій владі. Але вночі човни шмигали туди-сюди, а корабель бачили, як він зупинився при вході в гавань наступного ж сірого світанку після невдачі наших шукачів скарбів. 
 Я також не можу не згадати ще одну розповідь, яку я скоріше вважаю апокрифічною, про те, що буканьєра, котрого вважали потопельником, бачили вдосвіта з ліхтарем у руці верхи на своїй великій морській скрині, коли той пропливав крізь Браму Пекла, а навколо нього гуркотіло та завивало з подвійною люттю. 
 Поки весь пліткарський світ поринув у теревені та чутки, бідний Вольферт лежав хворий і сумний у своєму ліжку, з побитим тілом і зраненою душею. Його дружина та донька зробили все, що могли, щоб перев'язати йому рани, як тілесні, так і духовні. Стара добра жінка не відходила від ліжка, постійно сиділа біля нього і плела з ранку до ночі. Донька ж нещасного виявила найбільше турбот про батька. їм також не бракувало уваги з боку сусідів. Що б там не казали про занепад дружби, коли хтось потрапляє в біду, Вебберів це зовсім не стосувалося. Дружина аж ніяк не могла нарікати на самотність, бо не одна сусідка покидала свою роботу, щоб долучитися до зграйки кумась біля обійстя Вольферта Веббера і дізнатися про його здоров’я та деталі тієї історії. До того ж ніхто не приходив із порожніми руками, несли відвар із молюсків, шавлії, бальзам чи інше зілля, пишаючись можливістю продемонструвати свою доброзичливість і лікарський хист. Через які тільки муки не пройшов бідний Вольферт, а все марно. Боляче було дивитися, як сили покидають його із дня в день. Він худнув на очах, ставав усе блідіший і блідіший та глипав на присутніх з-під старої ковдри, зшитої з клаптиків, оточений сонмом матрон, котрі люб'язно збиралися, щоб зітхати, стогнати та співчутливо споглядати на хворого. 
 Дірк Вальдрон був єдиною істотою, яка, здавалося, сонячно променіла в цій понурій оселі. Він приходив із веселим виглядом і бадьорим духом та намагався реанімувати згасаюче серце бідолашного шукача скарбів, але це не допомагало. Вольферт був цілковито зламаний. Якщо й бракувало чогось, щоб довести його до повного розпачу, то це повідомлення, яке надійшло в час його найбільших страждань. Місцева громада вирішила прокласти нову вулицю якраз посеред його капустяного поля. Тепер він не бачив більше нічого в майбутньому, крім бідності та руйнації. Адже йому доведеться позбутися останньої опори, городу своїх предків. Треба було б спитати, що ж тоді станеться з його бідними дружиною та дитиною? 
 Очі нещасного наповнилися слізьми, коли він помітив сумлінну Емі, котра снувала кімнатою одного ранку. Дірк Вальдрон сидів поруч. Вольферт схопив його за руку, вказуючи на доньку, і вперше за час недуги порушив мовчанку, якої раніше дотримувався. 
 — Я йду! — сказав він зненацька і похитав головою. — А коли піду, то моя бідна донька… 
 — Залиште її на мене, батьку! — запропонував Дірк мужньо. — Я про неї подбаю! 
 Вольферт підняв погляд на обличчя життєрадісного, енергійного хлопця і второпав, що ніхто не зможе краще попіклуватися про юнку. 
 — Що ж, — погодився старий, — тоді вона твоя! А тепер поклич нотаріуса, я запишу свою останню волю і помру. 
 Привезли правника — хитрого, галасливого, круглого, маленького чоловічка, котрого хтось називав Роорбахом, а хтось Роллебуком. Побачивши його, жінки заголосили, бо вважали складання заповіту підписанням смертного вироку. Вольферт зробив слабкий рух, щоб ті замовкли. Бідна Емі сховала своє обличчя та горе у балдахіні. Пані Веббер знову взялася плести, щоб приховати свій відчай, але зрадила прозорою сльозою, яка мовчазно покотилася вниз і зависла на кінчику її гострого носа. А кіт, єдиний безтурботний член сім'ї, грався клубком вовни, що котився по підлозі. 
 Вольферт лежав на спині, його нічний ковпак сповз на чоло. Очі були заплющені, а на обличчя лягла печать смерті. Він просив, щоб нотаріус скінчив усе швидко, бо відчував, що кончина вже наближається і що немає багато часу. Правник приготував перо, розгорнув аркуш паперу і приготувався писати. 
 — Віддаю і заповідаю, — ледь чутно зронив Вольферт, — свою маленьку ферму… 
 — Що, всю? — вигукнув нотаріус. 
 Вольферт припідняв повіки і поглянув на правника. 
 — Так, усю, — підтвердив він. 
 — Весь великий шматок землі з капустою та соняхами, через який міська управа має намір протягнути головну вулицю? 
 — Саме так, — важко зітхнув Вольферт і впав на подушку. 
 — Бажаю радощів тому, хто її успадкує! — зауважив невеличкий нотаріус, усміхнувшись і потираючи руки. 
 — Що ви маєте на увазі? — поцікавився Вольферт, знову розплющивши очі. 
 — Бо він стане одним із найбільших багатіїв в окрузі! — не втримався Роллебук. 
 Щойно вмираючий Вольферт, схоже, зробив крок назад із порогу небуття: його очі знову загорілися, він піднявся на своєму ложі, відкинув убік свій червоний нічний ковпак і уважно зиркнув на правника. 
 — Що ви таке кажете? — вигукнув він. 
 — Повірте, адже я на цьому знаюся! — пояснив нотаріус. — Якщо це велике поле і цей шматок лугу віддадуть під вулицю та наріжуть тут ділянки для будівництва, то перед тим, хто успадкує все це, будуть змушені здіймати капелюха, як перед своїм благодійником. 
 — Правду кажете? — не повірив Вольферт, наполовину спускаючи одну ногу з ліжка. — Гадаю, що ще зарано виголошувати свою останню волю! 
 На подив усіх присутніх, вмираючий наче воскрес. Іскра життя, яка слабко мерехтіла в його тілі, спалахнула від свіжого палива — оливи радощів, яку низенький нотаріус влив у його душу. І вона знову розгорілася вогнем. 
 Дай людині серце, і вона миттю оживе! Минуло кілька днів, і Вольферт уже зміг залишити свою кімнату. А ще через кілька днів його стіл був загромаджений теками справ, планами вулиць і ділянок для будівництва. Маленький Роллебук став його правою рукою та радником і постійно перебував поруч, і замість того, щоб складати заповіт, допомагав у приємнішій роботі. І справді, Вольферт Веббер перетворився на одного з тих гідних голландських містян Манхеттена, чия доля була залагоджена без їхніх особистих зусиль. Вони наполегливо трималися за свої спадкові акри, вирощуючи ріпу та капусту в середмісті, заледве зводячи кінці з кінцями, доки міська управа жорсткою рукою не проклала вулиці через ті місця. І вони раптом прокинулися від летаргії і, на своє здивування, виявилися заможними людьми. 
 Минуло кілька місяців, і широка жвава вулиця пройшла через ділянку Вебберів, місце, де Вольферт мріяв знайти свій скарб. Його золотий сон здійснився. Він справді знайшов джерело багатства. Бо всі його батьківські землі були поділені на ділянки для будівництва й роздані в руки орендарям, і замість того, щоб збирати скупий урожай капусти, Вебберів засипали рясним врожаєм орендної плати. Тому в день оплати було приємно бачити, як мешканці стукають у його двері з ранку до ночі, кожен із невеликим капшуком грошей, золотим плодом землі. 
 Старовинний маєток пращурів все ще зберігся, але замість жовтого фасаду маленької голландської хатки посеред городу тепер стояв на початку вулиці найбільший будинок в околиці. Адже Вольферт розширив хатину добудувавши з обох боків, а зверху спорудив баню, або так звану чайну кімнату, куди можна було піднятися, щоб викурити люльку в спекотну погоду. З часом весь маєток наповнився нащадками Емі Веббер та Дірка Вальдрона. 
 Оскільки Вольферт був старий, багатий та огрядний, то він спромігся на чудову мальовану карету, запряжену парою чорних фландрійських кобил, хвости яких волочилися по землі. А щоб вшанувати джерело своєї величі, він звелів намалювати на дверцях круглу капустину і зробити напис «Ailes Kopf», тобто «Все голова», чим хотів підкреслити, що піднявся лише завдяки роботі головою. 
 Доповнити свою велич йому вдалося через якийсь час, коли шановний Рамм Рапелі вирушив до своїх прабатьків. Вольферт Веббер успадкував після нього шкіряне крісло в корчмі на Корліровому мисі, де довго владарював, користуючись великою честю та повагою. І коли він розказував якусь свою побрехеньку, то йому беззаперечно вірили, а коли жартував, то щиро реготали. 

____________________