Олесь Ільченко 

Чорне озеро кохання

Олесь Ільченко

ЧОРНЕ ОЗЕРО КОХАННЯ

ЧОРНЕ ОЗЕРО КОХАННЯ

Глава 1. Зникнення

Розмова слідчого Сергія Петровича Зеленського з ученицею середньої школи номер 37 Тетяною Андрич тривала вже півгодини, але користі від їхнього спілкування, на погляд людини у формі, не було жодної. В повітрі міліційного кабінету, здавалося, висіли недовіра і настороженість, напівправда і недомовленість, відверта брехня і тяжкі зізнання; між папок ховалися слова, запитання й відповіді.
– І ти тоді з Володимиром Чайченком залишилася на Чорному озері сама, так? – знову почав міліціонер.
– Так, я про це вже казала, – Тетяна дивилася кудись крізь плече лейтенанта. – Всі пішли, а ми трохи затрималися, просто відстали.
– Тобто ти була останньою, хто бачив хлопця? – ще раз уточнив слідчий.
– Мабуть, останньою, – погодилася Таня.
– То «мабуть» чи «останньою»? – нетерпляче перепитав міліціонер.
– Останньою.
– І що трапилося? Куди він зник? Ти ж маєш знати! Гадаю, що ти просто щось приховуєш, – пильно вдивлявся у вічі дівчині лейтенант.
– Вова скоро з’явиться, – твердо заявила Таня, не змахуючи сліз, які стояли в її очах.
– І де він? І коли це – скоро? Його вже два дні ніде немає! – міліціонер ледь стримувався. – Ось заява його батьків про зникнення сина, зникнення під час вашого відпочинку! А ти мовчиш! То ти знаєш, де він? Ти зобов’язана розповісти все, що тобі відомо, чуєш – усе!
– Знаєте, я, мабуть, піду… – несподівано сказала Таня, підвелася й рушила до виходу з кабінету.
Дівчина взялася за ручку дверей, спробувала повернути її, смикнула, але відчинити двері їй не вдалося. Слідчий утомлено спостерігав за діями Тані.
– Двері можу відчинити або я, або хтось іззовні за моїм наказом, – пояснив він. – Так що сідай і розповідай усю правду. Почнемо спочатку: прізвище, ім’я, по батькові, рік народження…
– Я це все вже казала, казала, казала! – вибухнула плачем дівчина. – Я все‑все вам сказала, сказала, я все сказала…
Тільки в цей момент молодий лейтенант збагнув, що в дівчинки просто шок, і тому вона поводиться не зовсім адекватно.
– Гаразд, – мовив міліціонер. – Іди додому. Поговоримо іншим разом. Відпочивай.
Таня пішла, а Сергій Петрович узявся перечитувати всі свідчення підлітків про зникнення їхнього однокласника Володимира Чайченка. Як не крути, а все зводилося до того, що Тетяна Андрич мала бути однією з останніх, або просто останньою, хто його бачив. Утім, вона й сама не заперечує цього. Але чому дівчина не хоче нічого розповісти до пуття? Зникла людина, а вона стверджує, що Вова скоро з’явиться… Якщо припустити неймовірне, і він, скажімо, поїхав куди‑небудь, утік з дому, то вона мусить хоч трохи заспокоїти батьків. Але якщо скоїлося непоправне, то… Про це краще не думати. Проте й така версія цілком має право на існування… Чи не сама Таня винуватиця біди? Незрозуміло. Жодних сварок на тій гулянці підлітків на березі озера не було, як стверджують опитані. Отже, доведеться ще раз викликати двох водолазів, аби ретельно перевірити дно озера. Все може бути, як казав учитель молодого слідчого, підполковник у відставці Микола Миколайович Шевель. Сергій Петрович завжди із вдячністю згадував свого наставника, досвідченого «сискаря», як колеги називали сивочолого Шевеля. Такі незрозумілі історії, скажімо, як із цим зниклим хлопцем Володею, підполковник колись легко розв’язував – як професор дитячі кросворди. Недарма Шевель у «полудень» своєї служби в міліції був «важняком» – тобто слідчим з особливо важливих справ, а потім навіть очолював спецпідрозділ з таких розслідувань. Але тепер пан Микола на пенсії, і Сергієві доводиться самому напружувати звилини, аби зрозуміти, де ж могла подітися людина серед білого дня, перебуваючи поруч із своїми друзями, однокласниками, зникнути перед самісіньким поверненням додому.

* * *

Таня не поспішаючи йшла додому. Думки її плуталися, перестрибували, мов дикі кози, одна через одну, з місця на місце, з однієї події, спогаду, до іншого карбу в пам’яті… Дівчина не могла зрозуміти, як усе сталося. Іноді їй здавалося, що ці події – гра її уяви, якесь марення, сон, що Вова нікуди не зникав, і що все довкола – недолугий жарт, який має ось‑ось скінчитися. Але нічого не минало, не завершувалося, а навпаки, ще більше, як їй здавалось, загострювалося. Плакати ночами вона вже не могла. Була у стані якогось заціпеніння, з якого її не вивів навіть допит у міліції. Але хіба вона могла що‑небудь до пуття розповісти? Тані вже ввижалося: вона нічого не бачила на злощасному Чорному озері. І це було правдою. Чи напівправдою? Таня й сама не могла дати відповідь. Проте дівчина твердо вирішила, що вона, саме вона і ніхто інший, є головною, чи не єдиною причиною зникнення Володі. І цей страшний тягар був над нею вдень і вночі.
Як усе починалося? Так, слід з’ясувати, як усе починалося. Таня відчувала, що згадавши все, всю історію їхніх з Вовою стосунків, вона зможе дати відповідь на головне і другорядні питання. І про неї, і про нього, й про його зникнення. Зрештою, вона зможе хоч щось пояснити батькам – його татові й мамі, та і її батькам також. Бо всі вони дивилися на неї, розпитували, плакали, кричали і, що найгірше, – мовчали разом з нею.
Таня не могла збагнути: як так – щойно людина була, і ось її вже не стало. Ні, в таке вона не могла повірити! Володя скоро повернеться, повернеться. Серце казало дівчині заспокійливі слова, а розум нашіптував: «Звідти, де тепер Вова, ніхто ніколи не повертається!» Серце у Тані від такої думки калатало, мов навіжене, і вона йшла, не помічаючи людей, далі розкручуючи стрічку спогадів, мов затерту стару чорно‑білу плівку з татового фотоархіву. Тільки чому на цій плівці не фантастичний бойовик, а вона, її друзі, школа, місто і розмови про те, що так турбує останнім часом усю їхню «команду»?

Глава 2. Новачок

Уроки закінчилися. Всі учні висипали зі школи у двір. Хто почав одразу ж грати в футбол, хто подався додому, а декілька приятелів‑підлітків, які складали «команду», як вони себе називали, поговоривши біля школи, посунули до найближчого кіоску. Хлопці й дівчата накупили чіпсів, вищий за інших Андрій спромігся придбати пиво, а Леся промуркотіла, що «сигарети в неї завжди з собою». Компанія попрямувала до найближчого скверу, в той його куток, куди рідко заходили пенсіонери й мами з маленькими дітьми. Дві лавки, одна навпроти одної, немов чекали на галасливий гурт. Покидавши портфелі, почали діставати чіпси, а Андрій відкоркував пиво.
Тарас приклався до пива також, а природжений артист Петрик почав зображати якогось американського комедійного актора, повторюючи, мов папуга, слова: «А… ч‑чоловік‑молекула! А… ч‑чоловік‑молекула!» Компанія, дивлячись на його гримаси, реготала як навіжена, а Оля сміючись, уважно, вивчаюче позирала на Тараса. Вася жував чіпси і думав про щось, не звертаючи особливої уваги на інших. Таня з Юлею перешіптувалися, дивлячись на Вітю…
Той, зауваживши погляди дівчат, вийняв з портфеля м’ячика і почав показувати дива гри сокс. Він так майстерно і тривалий час підкидав ногою м’ячика, що всі здивовано принишкли.
Але в цей час Петрик, знаний витівник і бешкетник, знайшов кілька пакетиків з‑під соку. Вочевидь, якась неохайна істота, замість кинути їх до урни зі сміттям, просто залишила валятися під лавкою. Судячи з широкої усмішки Петрика і його сяючих очей, він відразу збагнув, як черговий раз розважити всіх. Виклавши рядочком пакети, він почав швидко, по черзі, стрибати на них. Ті вибухали з характерним звуком хлопавки, лякаючи бабусь, що проходили неподалік, а водночас викликаючи шалений регіт хлопців і манірне несприйняття таких розваг у дівчат. Леся навіть демонстративно звела очі догори, голосно прошепотіла «О, Матка Боска!» і похитала головою. А невисокій Софійці витівки Петра завжди подобалися. От і зараз вона сміялася чи не голосніше від хлопців, а потім поцілувала Петрика в щоку, від чого той почав стрибати довкола лавочок просто як цапок, і цим ще дужче смішив приятелів.
Пустощі друзів пригамував прихід Марти з паралельного класу. Розбитна дівчина про щось пошепки погомоніла з подружками, а потім, усім виглядом показуючи, що вона в курсі найпотаємніших шкільних справ, нетерпляче почала переповідати останні новини.
– Слухайте історію. Галю з нашого класу знаєте? Так от. До нас у клас прийшов новенький хлопець, Вова. Кілька разів він проводжав Галю додому. А недавно двоє дівчат з нашого класу запитали, як Вова ставиться до Галі. Йому нічого не лишалося, як сказати правду: що ставиться він до неї нормально, симпатизує їй, але ніякої «любові» між ними немає…
– Звідки ти це все знаєш? – здивувалася Таня.
– Ну от знаю, і все! – відмахнулася Марта.
– Розповідай далі! – в один голос попросили дівчата, а хлопці не знали, як реагувати на таку розповідь. До чого хилить Марта?
– А за кілька днів Галя й каже йому: «Треба поговорити», – продовжила Марта. – І – тільки уявіть! – уже о пів на восьму ранку вони зустрічаються біля школи. Галя розповідає Вові про плітки щодо них, які ходять по школі, й заявляє, що таких розкладів вона не любить. Вона пропонує не зустрічатися – через ці плітки, але до того ж запитує, мов ті подружки, як хлопець ставиться до неї. Він знову відповідає, що добре ставиться… Але в той же день Вова підійшов до неї і сказав, що немає сенсу не зустрічатися. Давай, мовляв, спілкуватись, як і раніше. Галя погодилася, а через два дні підійшла і сказала: «Вибач мене за все». Увечері зателефонувала й знову почала вибачатися, казала, що неправильно оцінила ситуацію.
– Ну, ти вже загнула! – недовірливо глянула на Марту Софійка. – Звідки ж ти про телефонні дзвінки знаєш? Галя сама сказала?
– Ну, сказала – не сказала… – невдоволено пробурмотіла Марта. – Яка різниця? Це ж історія!
– Ну, а далі? – чомусь пошепки запитала Таня.
– Далі нічого особливого не було – кілька днів «морозилися» одне від одного. І тут хлопець вирішив зробити крок – призначив зустріч уранці під приводом, що треба дещо обговорити. Насправді, як виявилося, у хлопця був план – поцілувати її! А далі діяти за ситуацією.
– Класно! – тихо сказала Софійка.
– Він думав, що Галя просто соромиться і боїться зробити рішучий крок, – вела Марта. – Але, зрештою, простоявши двадцять хвилин на морозі, він просто чмокнув її в щічку. Галя запевнила, що все добре, і Вова пообіцяв, що зателефонує їй наступного дня, в неділю. Він і справді передзвонив, але Галя повідомила, що захворіла. Слухайте далі! Потім, на тижні, сказала, що не може зустрітися. А потому вже настали канікули, вони не бачилися, бо вона видалила зі свого телефону номер мобільника Вови!
– Оп‑па! – вигукнув Андрій.
– Так! – кивнула Марта. – А канікули минають швидко. Нарешті вони зустрічаються в школі – і тут Галя цілує хлопця в щічку, сказавши, що тепер вони поквиталися! І наступного дня вона вже знову «морозиться». Ще через день – ну просто лютий «мороз» з її боку. Потім Галя несподівано надсилає Вові есемеску: типу, не парся, забудь мене, бо мені все паралельно. Хлопець нічого не розуміє. А під час випадкової зустрічі вона запропонувала, щоб вони просто залишилися друзями. Ну, Вова відповідає, що мовляв, давай, а час усе покаже. А Галя каже, що часові нема чого показувати й жодної перспективи зустрічатися в них немає. Вова запитує: в чому причина? Галя відповідає: «Ти багато тріпався». Але хлопець нічого не розуміє: адже йому просто не було кому розповідати про них, він же новачок! Та й хіба він несповна розуму, аби таке розповідати?
– Ну, і… – затамувала подих Леся.
– Потому новий поворот: Галя дзвонить Вові додому й каже, що він ні в чому не винний, просто вона не може визначитися. Кілька днів хлопець гадав: до чого все це було сказано. Чи вона не в собі, чи він якось дезінформований. Нарешті йому набридло гадати і він підійшов до Галі з проханням усе пояснити. А та у відповідь: «Я просто стерва».
– Може, вона правду каже? – зареготав Петрик.
– Припини! – розсердилася Оля. – Бачиш, дівчина геть заплуталася!
– Але згодом з’ясувалося дещо інше, – хитро примружилася Марта. – Хлопцеві в цьому зізналася одна дівчина з класу, яка все знала про нього і про Галю. Виявляється, саме в той день, коли від Галі надійшла есемеска про «паралельність», їй телефонувала однокласниця (не скажу, хто!) і сказала, щоб Галя не зв’язувалася з Вовою. Той, мовляв, «не встиг з’явитися, а вже перебрав усіх дівчат в класі, а тебе (тобто Галю) залишав як запасний варіант».
– Ось чому вона поводила себе так дивно! – вигукнула приголомшена Софійка.
– А я думаю, – авторитетно заявив Вітя, – що Галя сама не знала, чого хоче. Чи просто гралася з хлопцем… Виходить, вона то «морозилася», то просила його подзвонити їй і тут же вибачалася за свої «косяки»…
– Точно, – погодився Тарас. – Це або гра, типу, нехай хлопчик помучиться; або ж вона сама кидається туди‑сюди, не знаючи, зустрічатися з ним, чи ні…
– Йому слід було врубати ігнор стосовно неї і спостерігати за реакцією: якщо жодної, значить забий на неї! – спохмурнів Петрик. – На світі повно дівчат, які нормально себе поводять, поважають хлопців, намагаються їх зрозуміти.
– Ой‑ой, які ми круті! – образилася за всіх дівчат Оля. – Просто Брюс Віліс!
– А взагалі, з дівчатами слід спілкуватися напряму, без їхніх подружок, – міркуючи про щось, заявив Тарас. – А то так і будуть виходити «зіпсовані телефони».
– От уявіть, – раптом гаряче заговорив Петрик. – Двадцятого числа дзвоню дівчині на міський телефон: привіт, ходімо, погуляємо! Вона: не можу. Я: чому? Вона: не хочу вже йти, дванадцята година дня. Я: а увечері? Вона: увечері я зайнята… Я: чим? Вона: секрет фірми. Я: як фірма називається? Вона: бабка‑кульбабка. Я: ну, а коли ти зможеш? Вона: не знаю. Я: в п’ятницю? Вона: не знаю. Я: ну, вже тебе умовляти не буду! Вона: ну й не умовляй, хто тебе примушує? Я: ну в п’ятницю давай! Вона: але тільки до четвертої! Я: о‑кей, я передзвоню в четвер увечері й уточню. Вона: ну, спробуй.
– А хто вона така? – пильно подивилася на Петра Софійка.
– Ну… – затнувся Петрик. – Ви її не знаєте… І уявіть – все говорить мені абсолютно паралельним тоном! І в той же день надходить від неї есемеска: «Можеш на п’ятницю і не розраховувати. Я з тобою гуляти не піду!» Я дзвоню їй на мобільний – не відповідає. Надсилаю есемеску: «Взагалі не підеш чи тільки зі мною?» Без відповіді… Ну що це за людина?!
– Помилка, яку роблять хлопці, коли видзвонюють дівчину: починають настирливо її вмовляти і вперто перебирати інші дні, якщо вона відмовляється зустрічатися, посилаючись на зайнятість, – поважно говорив Андрій, неначе знав щось таке, чого не знали інші. – А тут треба чимось зацікавити дівчину, аби витягти її на зустріч. Слід придумати що‑небудь таке, яке б її заінтригувало, щоб вона прийшла не тільки заради тебе, а й заради того, що ти їй наплів!
– Коли хлопець просто не цікавить дівчину, хіба вона прийде? – знизала плечима Леся і припалила сигарету.
– І показувати себе чоловіком треба, – твердо додав Тарас. – Не розкривати своєї беззахисності, умовляючи дівчину зустрітися – вона це відчуває. Може, їй навіть приємно, що ти не можеш нею «заволодіти», так би мовити!
– Багато ти знаєш! – пхикнула Софійка.
– Узагалі, з дівчиною зі свого класу зустрічатися не можна! – додав Андрій. – Така моя думка. Зі школи – ще так‑сяк… А з класу – ніколи!
– Не можна так казати: «Ніколи!» – заперечила Марта. – А якщо подобається дівчина саме зі свого класу? Що тоді? Не зустрічатися?
– Так, тут однакових рецептів не існує, – зітхнула Леся.
Таня уважно слухала розмову друзів, але не зронила жодного слова. Вони ж були настільки захоплені історією Марти про новачка Вову, що не звернули уваги на мовчанку Тані. А та поглядала на Вову – красивого хлопця з паралельного класу – відтоді, як він з’явився в їхній школі. Не знати чому Таня вирізнила Володю з‑поміж усіх ровесників і старших хлопців. Він здавався їй таким стриманим, серйозним, навіть таємничим… А історія з Галею, про яку з таким захватом розповідала пліткарка Марта, ще більше підігріла зацікавленість Тані. Отже, Вова вже навіть цілувався з дівчатами! Це дражнило, хвилювало, манило Таню до нього і водночас чимось відштовхувало. В якийсь момент вона навіть здивувалася: чому цей хлопець викликав у неї стільки почуттів, емоцій? Дівчина намагалася розібратися в них, але поки що не могла…

Глава 3. Версії подій

Прочісування міліцією лісу і обстеження дна озера не дало жодних результатів. Ні живого, ні мертвого Володю Чайченка не знайшли. Фотографії хлопця на листівках із закликом «Знайти людину!» вже висіли скрізь, де й мали висіти; телефони міліції і батьків, здається, вже знало все місто. Телебачення встигло випустити в ефір глибокодумний сюжет про таємничий світ підліткових стосунків і безпорадність міліції, а кілька газет відгукнулися на страшну подію статтями, в яких одні політичні сили звинувачували інших у безладі й загрозах для міста і людей, що існують саме через ті, супротивні партії та блоки.
Батьки Володі невдовзі майже припинили раз у раз телефонувати Сергію Петровичу із запитаннями про сина… Молодий слідчий несподівано відзначив страшне почуття провини: неначе це він, такий собі пан Зеленський, був причиною зникнення чи навіть загибелі учня школи номер 37. Сергій гнав від себе недоречні думки, але йшлося про юнака, про згорьованих батьків…
Але розслідування мало продовжуватися. Відтак тривали допити і бесіди зі свідками – хлопцями й дівчатами, які одного нещасливого дня поїхали відпочивати на Чорне озеро.

Перед Сергієм Петровичем у кабінеті сидів Тарас – високий чорнявий хлопець, як казали, близький друг зниклого Володі.
– Хто подав ідею піти на озеро? – цікавився слідчий.
– Уже й не пам’ятаю… – силкувався згадати Тарас. – Усі запропонували одночасно. Ми на озері вже бували… Разів зо два. Там класно.
– Що ви пили того разу? – пильно вдивлявся у вічі хлопця Сергій.
– Нічого міцнішого за пиво! – зашарівся Тарас.
– А чому червонієш? – зітхнув міліціонер.
– Я не червонію… – мляво заперечив підліток. – Щоправда, дівчата випили одну пляшку шампанського, рожевого. Вони таке люблять. Одну на всіх! А хлопці – тільки по пляшечці пива…
– Хотів би я бачити ту паскуду, яка продавала вам алкоголь, – спохмурнів слідчий.
Тарас замість щось сказати просто схилив голову.
– Отже, – вів далі Зеленський. – Ви їли шашлики, пили пиво…
– Ми не шашлики їли, а підсмажили на невеликому вогні сосиски, – уточнив Тарас. – Знаєте, «мисливські» називаються. А потім ще провели через вогонь такі, звичайні. Теж вийшло нічо…
– Потім хтось почав сваритися, – чи то ствердив, чи запитав слідчий. – Бійки не було?
– Та ні! Ні! – енергійно заперечив підліток. – Чого нам сваритися? Хороша компанія, ми всі дружимо…
– А що робив Вова?
– Ну, що… – знизав плечима Тарас. – Як усі: розповідав різні історії. Ми обговорювали музику, ігри на компі, кінофільми…
– Нічого дивного в його поведінці тоді не було? – Зеленський намагався знайти хоч якусь зачіпку.
– Я б не сказав, – зітхнув Тарас. – Хіба він став мовчазний наприкінці відпочинку…
– А чому? Щось відбулося між ним… і ким? – слідчий щось записував на аркуші паперу.
– Та наче нічого не відбулося, – щиро здивувався Тарас. – Він, узагалі, майже весь час був поруч із Танею… Але в них усе нормально… Тихо‑мирно.
– Вони цілувалися? – несподівано запитав Сергій.
– Ні! – усміхнувся Тарас. – Такого не було. Ні він, ні хто інший не займалися… е‑е‑е… цим.
– Гаразд, – Зеленський перестав занотовувати слова Тараса. – То як же Вова зник?
– Не знаю, – спохмурнів хлопець. – Ми зібралися додому, спалили сміття на вогнищі. І пішли – один за одним. Таня з Вовою йшли останніми. Андрій ще озирнувся, сказав: «О, яка риба плеснула!» А потім запитав: «А де ж Вова?» Всі почали оглядатися на Таню – вона ж ішла з ним. І Таня теж озирнулася, отже, він ішов не з нею, а за нею. Але Вова зник.
– Що було далі?
– Ну, що… – настрій у Тараса від такої розмови геть зіпсувався. – Почали його кликати, шукати. Він щойно ж був з нами! Але він зник. Почало сутеніти, ми вирішили йти додому і розповісти про все батькам. А Таня ще сказала, що Вова скоро з’явиться. Ми подумали: може, він їй щось говорив?
– І ви покинули його й пішли додому?
– Ми не кидали його! – в розпачі мало не вигукнув Тарас. – Було темно шукати! Ми вирішили когось покликати, комусь розповісти, що Вова зник…

– Отже, крім нього, всі йшли з озера разом? – уточнив слідчий.
– Так, – кивнув Тарас. – Тільки один раз Марта відходила, ще коли ми збиралися йти… Ну, їй треба було, ви розумієте?
– Розумію, – зосереджено мовив Зеленський.
Зрозуміти ті події насправді було важко. Просто якийсь дурний фокус зі зникненням людини.

* * *

Сергій Зеленський вирішив ще раз оглянути місце події і поїхав на озеро. За околицею міста ґрунтова дорога, що вела до якогось села, галузилася численними стежками. Одна зі стежин звивалася через широкий, місцями заболочений луг і врешті досягала досить великого озера. Мінливе – то сіре, то блакитне – воно було півколом «оправлене» темно‑зеленою смугою мішаного лісу, висадженого ще в ті часи, коли зникла імперія то вирубувала, то насаджувала ліси.
Щоби пройти власне до озера, мандрівник – чи, як ось зараз, слідчий – мав не тільки перетнути луг, прямуючи примхливо покрученою стежиною, але й піднятися на високу піщану кучугуру. Звідки вона взялася тут, на березі озера, не знати. Чи то примха природи, чи її насипали колись невідомі забудовники, які не довели свою справу до кінця… Майже весь піщаний пагорб, крім хіба маківки, вже поріс лозою, якимись кущиками, які кидають під ноги пляжникам колюче насіння, а біля води – тростиною, комишем і осокою, тобто рослинами, які й мають рости в таких місцях.
Іншого шляху, ніж через кучугуру, ні до води, ні від озера назад, на стежку, не було. Обабіч піщаної гори, потроху зливаючись із озером, дивним чином примостилися два болітця, в яких натхненно кумкали, скрекотали й крякали жаби.
Зеленський пройшов до води. Озеро було тепле, і слідчому страшенно закортіло скупатися, проплисти кролем метрів тридцять туди й назад. Сергій навіть пожалкував, що не передбачив такої спокуси й не взяв із собою плавки. Але, трохи поміркувавши, вирішив, що на роботі (а зараз він таки був на роботі, хоч і не в кабінеті) приймати водні процедури якось не випадає.
Неодмінні пластикові пляшки й чорні сліди багать безпомилково вказували на постійну присутність у цьому затишному місці представників біологічного виду «людина розумна». Сергій Петрович намагався уявити, як підлітки сиділи тут, голосно розмовляли, сміялися, купалися і засмагали… А потім… Потім сонце стало потроху котитися до обрію, й гурт тінейджерів почав збиратися додому. Лише один із них – Володя – пішов… А куди він міг піти? Ліворуч – болото, праворуч – болото. Слідів, які б вели до багна, не знайшли. З друзями він не йшов. Тіла в озері водолази не відшукали. Куди ж він зник? Інопланетяни його забрали? Чи водолази все ж щось пропустили? Не хочеться про таке думати, але за спекотної погоди мрець мав би сплисти на поверхню… Проте цього, зрозуміло, не сталося. Тобто юнак одягнувся, обтрусив штани від піску і… зник. Нісенітниця. Заховався? В комишах, на три дні? Аби годувати комарів? І не відгукнувся, коли товариші його шукали? Не клеїться все, не сходиться. Слідчий відчував, що йому бракує розуміння чогось, однієї ланки, яка б замкнула ланцюг подій в єдине ціле і вказала: Вова перебуває… Де?
Зеленський не поспішаючи пішов геть від озера. Аж коли він перейшов кучугуру, то мимоволі озирнувся. І здивувався. Як Тарас та інші могли бачити Вову й Таню, якби ті справді відстали від них? Кучугура затуляла весь озерний краєвид. Той, хто перейшов через піщаний пагорб на стежку, аж ніяк не зміг би побачити кого‑небудь на березі озера. Бозна що! Слід продовжити опитувати, розмовляти з підлітками, допитувати їх, свідків, і вивідувати, що ж відбулося того літнього вечора в тихій місцині після звичайного пікніку.

* * *

Зеленський останнім часом відчував справжнє дежавю: той же кабінет, та ж тема: розмови про Володю Чайченка. Хіба оповідачі версій змінювалися. Так само змінювалися і їхні погляди на події того вечора – виринали нові деталі, заперечувалася начебто встановлена послідовність подій. У молодого міліціонера виникала навіть дика підозра, що всі підлітки домовилися говорити різне і по‑різному, аби остаточно завести розслідування в глухий кут. Сергій гнав від себе такі думки, розуміючи, що все це – просто від перевтоми, нервів, перезбудження… Все нашаровувалося, спліталося й у висліді мало липкий, нездоровий, неглибокий і неспокійний сон слідчого. Ще дві справи, які він вів паралельно зі справою про зникнення підлітка, нічого доброго не додавали, й Зеленський упіймав себе на думці про відпустку – риболовлю десь у забутому Богом селі.
А поки що він сидів у своєму незатишному кабінеті й слухав плутану розповідь Софії Музиченко, яка час від часу поглядала на слідчого круглими переляканими очима.
– Як Володя поводив себе в той день? – допитувався слідчий у дівчини. – Чи не помітила ти чогось незвичного в ньому, в його розмовах, діях?
– Він був майже такий, як завжди… – повільно відповідала Софія. – Нічого особливого…
– А чому ти сказала «майже»? – насторожився Зеленський. – Отже, щось у ньому було не так? Чи не зовсім «так»?
– Ну… – завагалася Софійка. – Відчувалося, що він і Таня посварилися.
– Вони справді посварилися? – щось занотовував Сергій Петрович. – Коли?
– За день чи за два перед походом на озеро щось у них сталося, – говорила дівчина. – Але ні він, ні вона не хотіли нікому зізнаватися, що посварилися. Адже це був ще один привід для пліток, а плітки їм набридли.
– Чому ж вони пішли разом на озеро?
– Просто Вова домовився з Андрієм, Тарасом, а Таня – з нами…
– А Галя як себе поводила? – несподівано запитав Зеленський. – Вона ж була з вами?
– Була, – чомусь злякалася Софія. – А що?
– Я просто запитую – про всіх…
– Галя страшенно ревнувала Вову до Тані, – вирвалося у дівчини. – Тільки ви мене не видавайте!
– Я нікого не видаю, – спокійно відказав слідчий. – Усе сказане залишається в цих стінах. А найбільш важливе – в протоколах… Галя часом не погрожувала Тані чи Вові?
– При мені – ні, – запевнила Софійка. – Але вона ходила до якоїсь ворожки, аби та «привернула» Вову до неї! Сама розповідала! І хотіла зурочити Таню! Я точно знаю!
– Цікаво! – усміхнувся Сергій.
– А ви не смійтеся! – образилася Софія. – Вони тому й посварилися – через чари ворожки. А Таня взагалі якась дивна стала!
– Дивна – в чому?
– То притягала до себе Вову, то відштовхувала, а він страждав…
– Ну, так уже й страждав! – не повірив слідчий.
– Не те щоби страждав, – неохоче погодилася Софія, – але йому було неприємно.
– А Галі було приємно дивитися на все це? – уточнив Сергій Петрович.
– Гадаю, що так, – знітилася Софія.
– Ти не любиш Галю? – примружився міліціонер.
– А чого мені її любити?! – несподівано гаряче мовила дівчина. – Вона така… задавака!
– Хто останній бачив Вову на озері?
– Ну, здається, він із Танею йшов позаду, коли ми верталися… – згадувала Софійка. – Хоча ні! Всі йшли гуртом, за нами – Вова, а Таня так, знаєте, знехотя, поволі, тільки збирала речі. Наче не хотіла залишати озеро…
– І що?
– А Вова, як я бачила, озирнувся й повернувся до неї, – вела дівчина. – Я подумала – хоче допомогти Тані. Але за якусь мить уже Таня йшла, а Вова десь там залишався.
– Тобто, ти його не бачила?
– А там така кучугура, – знизала плечима Таня, – що берега озера не видно. Вови не було, й тоді ми кинулися його шукати…
– Одразу ж?
– Ні, ми кликали його кілька разів, потім повернулися… – тяжко зітхнула Софійка. – Але він зник.
На очах у дівчини з’явилися сльози. Сергій Петрович простягнув їй паперову хусточку. Слідчий розумів, що подальша розмова в такому, як він його називав, «сльозоточивому» стані може завести їх на манівці. Далі слід було поговорити з Андрієм… А потому, вже виходячи з почутого від хлопця, знову з Тетяною Андрич. До того ж, у Сергія зринула одна ідея, яку необхідно було перевірити…

Глава 4. Чи існує кохання?

Із кожною годиною відсутності Вови Таня все більше сумнівалася: які саме останні слова вона почула від нього? Що він сказав їй, кинув злостиво й різко в спину, коли вона обернулася, аби швидко піти від нього і наздогнати друзів? «Побачимося» чи «не побачимося» – що саме? Думки плуталися… В одну мить вона неначе чула його голос, який промовляв: «Не скоро побачимося!»; та за хвилину Вова, незримо присутній біля неї, говорив примирливо: «Скоро побачимося». Дівчину кидало то в жар, то в холод. Вона твердо знала, що причиною зникнення хлопця була саме вона. Але як тоді слід було поводитися? Дозволити йому все? Таня не могла цього зробити, просто не могла! Вона згадала свій вірш (а Таня писала вірші, хоча нікому й не показувала їх), який вона необачно, як видавалося після всього, що відбулося, прочитала, а потім подарувала Вові… Таня писала його так, як ніколи жодного вірша. Вона вклала всю душу в нього. Тепер розуміла: та поезія була просто відгуком її серця, коли вона думала про красуню Галю і можливий поцілунок Вови… Поцілунок Галі якогось дня чи вечора… Тетяна не могла зрозуміти, чому б цей звичайний епізод із звичайного шкільного життя так турбує її. Але вона знову згадувала свої переднічні рядки:

Ти всі хвилини і години вбив,
На жарт, на сміх усе перетворив –
Всі почуття, і мрії, і вагання…
Моє життя тепер – переживання!
Не убивай мене, не треба помсти!
Залиш мене, прошу, в спокої!
Don't hurt! Не треба болю!
Я не хотіла цього! Ну, прости!
Мене з думок своїх ти відпусти!

Тепер Таня думала: а як Вова сприйняв її «переляк», виказаний у віршах? Може, він і справді подумав, що її треба «відпустити»?! Але ж насправді вона хотіла зовсім іншого! Боже, треба ж бути такою дурепою, аби це написати, а потім ще й прочитати хлопцеві, якого вона… вона… Любить?! Кохає?! Ні, вона просто хоче весь час бути з ним поруч! Але тепер він зник! Зник! І вона не знає – де він, як він… Це вона, вона у всьому винна! Так… спокійно… Слід зосередитися й діяти. Вона піде перш за все до його батьків і розповість… Але що? Про те, яка вона недалека, дурненька? Як занапастила їхнього сина? Ні… Може, спершу піти до слідчого? Як його звати… Боже, вона вже імена забуває… Зеленський… Зеленський Сергій Петрович. Добре. Вона розповість про сварку з хлопцем (саме про це Таня й не хотіла говорити міліціонеру), про образу на Вову, який так і не став її хлопцем… Дівчата і з її класу, і з паралельного хизуються, що чи не в кожної вже є свій хлопець. А в неї? Чи був він насправді її хлопцем? Чи не був?
Тут Таня несподівано зрозуміла: це Галя відвадила від неї Вову. Так! Галя, як переказували їй подруги, ходила до ворожки і просила ту… Про що? Може, про те, щоб Вова зник?! Не лише з її життя. А й узагалі?! Стоп. Галя щось знає, точно. І треба все з’ясувати! Слід принаймні поговорити з нею…
Але в школі Галі не було. Казали, що захворіла. Таня розгубилася: вона твердо налаштувалася на розмову, а тут вийшов такий облом… Після уроків дівчина, не знаючи як діяти і куди подітися, пішла з подругами до знайомого скверу – поговорити, розвіятися. А тим у свою чергу було страшенно цікаво знати, як Таня ходила до слідчого, що говорила, і взагалі – як розвивається така надзвичайна подія.
Таня не хотіла бути в центрі уваги, навпаки: вона воліла слухати будь‑які теревені подруг і знайомих, аби лиш відволіктися від своїх думок.
Коротка розповідь про візит до Зеленського швидко закінчилася. Про Вову детально говорити ніхто не наважувався… І розмова сама собою з’їхала на звичні теми, які турбували багатьох школярок.
Леся не втрималася і сказала, що Марта написала чудову й проникливу поему про це, в якій усе відбувається, точнісінько, мов у житті. Дівчата почали вмовляти Галю прочитати. Вона трохи покомизилася, чомусь поозиралася, немов боялася, що хтось може підслухати її твір, а потім виразно, артистично прочитала зі спеціального, розмальованого трояндами зошита:

От вам історія правдива,
Таке буває у житті.
Вона жорстокість нагадає
Й недобрі істини свої.
Вона стрічалась з ним півроку,
І все було у них гаразд,
Погода теж була чудова,
Довкола все цвіло й росло.
Вона його любила дуже,
Він про любов теж говорив.

…Марта запнулася, обвела поглядом друзів і продовжила декламувати свою «поему». Мовилося в ній про те, що невідома Вона дуже необережно пристала на пропозицію Його разом піти на святкування дня народження. Все у них ішло добре аж до того моменту, коли Він хильнув зайвого. Як стало зрозуміло з подальшої оповіді, Він остаточно втратив самоконтроль і почуття сорому, незважаючи на протести дівчини. Сама ніч описувалася в поемі туманно, але основні моменти були зрозумілі кожному. Закінчення «творіння» було, як і очікувалося, трагічним. Зрозумівши, що всі вибачення хлопця ґрунтуються на небажанні відповідати перед законом, Вона вирішує покінчити з життям.
Марту слухали мовчки, не перебиваючи, уважно, немов найулюбленішого вчителя. Вона, в свою чергу, відчувши увагу і зацікавленість друзів, особливо чуттєво почала декламувати «прощальний лист» бідної дівчини:

«Це я! Привіт тобі, мій милий!
Прийди сказати «прощавай»
До мого гроба і цілунок
Мені останній передай!
Тебе кохала я так сильно!
Була щасливою з тобою.
Мене немає, я на небі.
А ти прощай і будь щасливий,
Тобі бажаю я добра.
І сам кохай, і будь коханим,
Про мене лиш не забувай.
З новою ти щасливим будеш,
Її кохатимеш сильніше…
Навік прощай! Люблю тебе!»
Він двічі прочитав записку,
І сльози ринули з очей.
Могилі, як і їй недавно,
Прошепотів: «Люблю тебе!»

Хтось із дівчат навіть схлипнув, стримуючи сльози. А язиката Юлька, навпаки, криво посміхнулася і з сарказмом запитала:
– І що це за жах? Суцільна графоманія! Ти сама таке написала чи здерла звідкілясь?
– Здерла?! – обурено почала було Марта, але її перебила Софійка, очі в якої вже були, як кажуть, на мокрому місці:
– Яка графоманія? Чистісінька правда! Саме так все й буває!
– Як у кіно! Про Модільяні! – запевнила тиха і зазвичай мовчазна Карина. – Я бачила фільм, але в ньому той чоловік‑художник хороший, от тільки пив багато…
– Між іншим, – говорила ображена Марта, – я чула від сестри цю історію! Може, я й не поет, але я написала це за одну ніч!
– Одні Шекспіри кругом, – не здавалася Юля. – Ну, Марто, ти ж нормальна, класна подруга… Навіщо ж писати отаку пургу? На голову не налазить.
– Ну що значить «пурга»? – заступалася Софія. – До речі, у Шекспіра теж рим у поемах немає… Але ж яка точна та історія!
– У кого, у Шекспіра? – іронізувала Юля.
– У Марти! – сердилася Софійка. – Люди від кохання гинуть іноді! От!
– Я вважаю, що не вірити в любов – надто песимістично, – замислено мовила Карина. – Не віриш – не відчуєш.
– А я вірю у кохання в реалі, – зазначила висока і негарна Марина.
– Якщо кохаєш – то віриш! – вигукнула Леся.
– Золоті слова! – зраділа Марта. – Я і не думала, що ти можеш з таким почуттям говорити!
– А я гадаю, що ті люди, у яких не було кохання, в нього і не вірять… – меланхолійно мовила Карина.
– От з’явиться, і тоді повірять… – якось зловтішно додала Марта.
– А я не вірю в кохання. Може, мені ще зарано не вірити, але… Дивно якось дивитися на дівчат, які ночами плачуть через когось, – зізналася Юля. – А я – не плачу. Хоча іноді так хочеться закохатися…
– Просто ще твій час не настав! – гаряче мовила Софійка. – Повір, кохання існує!
– Ви не подумайте, що я хвалюся, – почала оповідати Марта, – але я одного разу йшла по дорозі з магазину, а навпроти – будинок мого хлопця.
– Віктора? – запитала Софійка.
– Та ні… Вітя уже у відставці… – відмахнулася Марта. Потім поясню. Але слухайте! І я побачила біля його під’їзду якусь фею в міні‑спідниці, на шпильках. І вона тримала мого хлопця за талію! Не він її, а вона – його. В мене несподівано реакція спрацювала, і я дала йому кулаком в обличчя! Не ляпаса, а кулаком! А потім проминуло три дні, я знову йду з магазину. З балкона квартири виглядає його друг Макс і кричить: «Різко піднімайся! Бігом!» Я піднялася в квартиру, а там на підлозі сидить він зі склом у руках, а вони всі в крові! Жах! Хоч і не знаю, чи вони все так задумали, ну, спеціально для мене… Але його стало жаль, і я йому пробачила.
– Ненавиджу, коли хтось давить на жалість! – заявила Юля.
– Але мене дивує саме запитання: «чи віриш ти в кохання?», – міркувала Леся. – Що значить – вірити? Воно або є, або його немає.
– Я, попри все, – вірю… – замріяно сказала Софійка. – Я любила лише один раз, давно, але це було по‑справжньому.
– Класно тобі… – відгукнулася Леся.
– А нині у мене з цим повний гаплик, – зітхнула Марта. – Всіх посилаю подалі, а вони вени ріжуть, тварюки. У мене школа, мені про навчання треба думати, а не про їхні вени. Як вони цього не розуміють?!
– Любов у всіх різна… – зазначила Карина. – А от коли вона без взаємності – то вже триндець, наче «повільна отрута».
– Мені один хлопець на дискотеці сказав: «Різати вени через дівчину? Так вчиняють лише невдахи!» – додала Марта. – Може, мені потрібен такий, як він?
– От і мене люблять самі невдахи… – чомусь похнюпилася Софійка.
– Я вірю в кохання з першого погляду, – трималася свого Карина. – Проте і воно має засновуватися на довірі й розумінні.
– А я вже два роки як зустрічаюсь з хлопцями, – раптом сказала Марта. – І вже все набридло. Нічого цікавого в тому немає. Бути самій набагато краще – свободи більше.
– Це в тебе просто любов така – «швидкорозчинна», – в’їдливо зауважила Юля.
– Знаєш, деякий час я ні до кого жодних почуттів не мала, а так кортіло закохатися! – гаряче говорила Карина. – Потім просто забила на все… Але минув якийсь тиждень, познайомилася з одним хлопцем. Він мені одразу ж сподобався, і я закохалася. І спочатку страждала, переживала – як він до мене ставиться, чому ми нечасто зустрічаємося, як мені бути, а раптом я йому зовсім не подобаюся… Не всім такі переживання потрібні. Без них менше проблем, повір. І настрій не буде змінюватися щомиті. Й усякі депресії, сльози під музику зникнуть…
– Гадаю, не варто самій шукати кохання. Наприклад, улітку минулого року я дуже хотіла, щоб у мене був хлопець, – почала відверто розповідати Леся. – А багато різних хлопців хотіли зі мною познайомитися, навіть на вулиці телефон просили. Я відмовлялася, тому що знала – вони «не мої», і якщо я з ними зв’яжуся, буду жалкувати про такий крок. Потім у мене був дуже добрий друг. І щось у нас уже малювалося, але… Не вийшло, до кінця не склалося. Потім я вирішила загадувати собі кохання – за кожної обставини. Наприклад: «нехай найщасливіше кохання прийде наступного тижня!» І нічого не здійснювалося. А ще потім я почала про це забувати, все думала, як відпочити, відірватися, посміятися… Аж ось я, вважайте, забула про кохання, і тут воно різко з’явилося!
– Ой, а я недавно закохалася – без взаємності! – вирішила зізнатися Софійка. – Він навіть не знає про це, а я ходжу і мучуся.
І заздрю тим, хто не закоханий, правда. Яка мені користь від любові без відповіді?! Самі нерви. А ми ж із ним живемо поруч, щодня бачимося, і від цього мені ще гірше. Жах. Не хотілось би мені, аби хтось опинився на моєму місці. Повірте, дівчата – це жахливо.
– А хто це? – поцікавилася Юля. – Можеш його назвати?
– Ні! – опустила очі Софійка. – Я з усіх сил стримую себе, щоб не закохатися ще дужче. Адже він старший за мене на три роки. Та й не подобаюсь я йому. Ще подумає – якась малявка до нього клеїться. Тим паче, він весь час із друзями ходить, а при них знайомитися так не хочеться. До того ж він неформал, і всі друзі його неформали… Сумніваюсь, що йому сподобається товаришувати з такою, як я.
– А ти будь сміливішою, підійди до нього, – співчутливо мовила Юля.
– Справді, заговори з ним, – порадила Леся. – Спочатку треба стати другом, а там видно буде.
– Якщо є любов, то чому ж тупцяти на місці? – знизала плечима Марта.
– Коли нема кохання, тоді з усіма хлопцями смілива, – зітхала Софія. – І познайомитися, і заговорити – все легко. А як тільки закохаєшся… Оп‑па! І де твоя вся сміливість поділася?
– Два чи три роки – різниця у віці невелика, – твердо сказала Марта. – І до того ж, що виходить – уже неформалам не можна зустрічатися, спілкуватися із «цивілами»?!
– Та можна, звичайно, – думала Софійка. – Тільки навряд чи йому буде цікаво зі мною товаришувати. І взагалі, я сумніваюся, що подобаюся йому й цікава йому як дівчина. Ось я про що.
– Я тебе чудово розумію. Я теж люблю одного хлопця, – зізналася Карина, – і також боялася, що він не захоче зі мною дружити, тому що ми зовсім різні й він старший за мене на два роки. Але наше спілкування переросло в дружбу, нам завжди є про що поговорити, є про що розповісти. Він довіряє мені, а я – йому. Головне‑зробити перший крок, а потім усе виявиться не таким уже й складним, як здавалося. Зараз він сам говорить про те, як йому приємно й цікаво зі мною спілкуватися.
– Так і будете вічними друзями, – скривилася Марта. – Толку з цього…
– Але для початку непогано, – відкинула настрій Марти Карина. – Всі, хто любив мене, були моїми друзями спочатку.
– Мені хотілося, щоб йому було цікаво зі мною спілкуватися, – вела Софійка. – Я все думаю, як познайомитися з ним через спільних знайомих. Щоправда, ніхто з них не знає, що він мені подобається… Набратися б сміливості… А от її мені й не вистачає.
– То в чому проблема? Почитай книжки, які подобаються йому, – радила Юля. – Дізнайся, чим він цікавиться. Сама спробуй зайнятися тим. Не сподобається – ніхто ж не силує! Ти й сама не помітиш, як швидко знайдуться спільні теми для розмов.
– Ти маєш рацію, – погодилася Софія. – Саме так і треба вчинити… Я б уже давно, але якось соромлюся й соромлюся… Але я здолаю це почуття. Гадаю, що книжки йому не так цікаві, як музика. Краще я її послухаю, ту, яка йому до вподоби. Я спробую з ним познайомитися! А якщо не вийде, значить, не судилося…
– Ось якби мені запропонували все «забути», – втрутилася мовчазна Марина. – Ну, кохання, я маю на увазі. Й жити, як колись – без проблем, без любові, без страждань, без трирічного божевілля… Я б відмовилася. А в мене ж кохання без взаємності – хворе… От.
– Мені так сумно: саме зараз у мене навіть легенької закоханості немає… – зізналася Леся.
– У мене є історія на цю тему! – зацокотіла Марта. – Ми вчилися з ним ще в молодших класах. У коханні ми одне одному не зізнавалися. Але всі за спинами у нас про це говорили. А була ще одна парочка, то в них усе пішло далі: вони навіть цілувалися в туалеті! Ну, звичайно, знайшлися язикаті «друзі», які хутко доповіли, кому слід. А вчителька сказала всім, що цілуватися не слід, бо можна заразитися грипом. От вони й перестали цілуватися…
– У моєму класі є хлопець. Усі кажуть, що він мене любить, – замріяно мовила Марина. – А я не знаю, як бути. Він начебто мені симпатичний. Я ще не розібралася… Ну, типу, подобається він мені. Але я не знаю, чи любить він мене, чи ні. Як дізнатися?
– Гадаю, тобі слід розібратися в собі, – розважливо сказала Юля. – Дай відповідь сама собі: чи потрібен він тобі? І навіщо потрібен? У мене все було просто: приходиш на дискотеку в школу, тягнеш хлопця, який подобається, на «мєдляк» – і так кілька разів.
Під час танцю говориш із ним і все з’ясовуєш! Ну, а коли дискотеки немає, зателефонуй йому й запропонуй сходити погуляти чи в кіна. На прогулянці чи після кіна уважно приглядайся до нього. І тобі все стане зрозумілим! А коли він тобі не потрібен, то нічого не роби…
– Та він мені сто пудів подобається! – не витримала Марина. – Але ж у нас в школі зараз дискотек немає, а подзвонити йому я боюся. Ситуація – просто триндець!
– Якось я телефонувала хлопцеві, в любові зізналася, а він мене послав… – люто мовила Марта. – І де тепер гарантія, що й інший не пошле?
– Коли людина не подобається іншій, – мовила Леся, – як не крути, що не роби – нічого не вийде…
– А справді, слід подзвонити і запросити погуляти, – радила подружці Софія. – Але не типу ти з подругами і вам нема чим зайнятися, а він такий прикольний, пазітівний… Хлопець може образитися, мовляв, він не клоун – усіх розважати, а по‑друге, він може приділити увагу зовсім не тобі, а іншій дівчині. Краще вже гуляти вдвох. А ще можна попросити його пересісти до тебе за парту, щось таке вигадати. Або попросити його провести тебе додому: ну, начебто дорогою хтось до тебе приставав, і ти не хочеш іти сама. Йдучи й розмовляючи, можна багато чого з’ясувати про людину і заприязнитися з нею.
– Якщо хлопець любить дівчину, то навряд чи він переключиться на іншу! – вагомо сказала Юля.
– Іноді лячно запрошувати хлопця гуляти вдвох, – вела Леся. – От якби він сам, перший подзвонив – інша річ…
– Усі такі психологи, прикольно все пояснюють, – занервувала Марина. – Але я сама перший крок зробити не можу. Мені здається, що першим завжди має здійснити цей крок хлопець, а не дівчина. А втім, тепер усе змінюється…
– То все забобони, що перший крок має зробити хлопець, – усміхнулася Марта. – Вже зараз у країні дівчат більше, ніж хлопців, а далі, мабуть, буде ще більше. Так що невдовзі дівчата будуть добиватися хлопців. Тим більше, що зробити перший крок – не означає упадати за хлопцем чи залицятися до нього. Зараз 21 сторіччя, і дівчина так само може робити перший крок назустріч хлопцеві, як і він до неї.
– Дякую за пояснення, але боюся, він мене не лю… – прошепотіла Марина. – Ми спілкуємося, приколюємося, і більш нічого. А те, що півкласу каже, що він мене любить, може бути і неправдою.
– Але ти йому коли‑небудь пропонувала погуляти чи сходити куди‑небудь? – запитала Юля. – Телефонувала?
– І якщо півкласу каже, то збоку видніше, чи не так? – слушно зауважила Марта. – Але такі розмови, мабуть, неприємні… До речі, він знає про такі чутки, чи то просто подруги тобі говорять?'
– Він усе знає про такі чутки, – кивнула Марина. – Тільки не будемо говорити, як він на них реагує…
– В такому віці хлопці соромляться виявляти ініціативу першими, – авторитетно додала Марта. – Може, він і зараз думає: «Вона зі мною просто спілкується і не робить жодних натяків. Отже, варто нічого не робити, а то вона відкине мене». Може, він чекає знаку від тебе, щоб почати ставитися до тебе більш серйозно, на новому рівні.
– Так, якщо ти натякатимеш йому, що він тобі більше до вподоби, ніж інші хлопці, то це на нього подіє, – сказала Леся.
– От і треба діяти, а то так і не дочекаєшся, поки він наважиться зробити перший крок, – твердо мовила Марта.
– Ой, не знаю. Просто триндець якийсь… – опустила голову Марина.
Таня не втручалася в розмову дівчат, а ті неначе й забули про неї. Кожна говорила про своє… Таня мовчала, думала, переживала за всіх і за себе, а наприкінці розмови дійшла твердого висновку, що вона і ніхто більше, себто ніяка не Галя, а саме вона винна в смерті – так, саме в трагічній смерті! – Вови. З усього виходило, що він наклав на себе руки через кохання до неї! Це було жахливо. Таня швидко попрощалася з усіма й пішла геть, не знаючи, що робити. Їй уперше в житті стало страшно по‑справжньому. Липкий жах народився десь усередині, між серцем і шлунком, і повільно розливався по всьому тілу дівчини. Вона картала себе, що була не ласкава до Вови, що часто відкидала його залицяння, а коли він там, на озері, запропонував їй усамітнитися, вона грубо відмовила йому. Але ж їй так не сподобалася його брутальна посмішечка! Якби вона знала, що він кохає її по‑справжньому і здатен на такий невідворотний крок через неї… Може б, вона поводила себе інакше… Що робити? Куди йти? Кинутися, як та дівчина з поеми Марти, із даху? А її батьки? І Володя вже не повернеться, навіть якби вона так учинила.
Таня почувалася у глухому куті. Їй хотілося забитись у якесь тепле, затишне місце, накритися з головою ковдрою, заховати обличчя в подушці – й плакати, плакати, плакати… А потім, заснувши й прокинувшись, забути все… І, можливо, згадати тільки приємне, побачивши раптом живого і неушкодженого Володю.

Глава 5. «Важняк» і рибалка

Підполковник у відставці Микола Шевель, почувши дзвінок у вхідні двері своєї квартири, здивовано підняв брови, відклав газету, яку читав, потім начебто щось згадав, усміхнувся і пішов відчиняти. Уважно подивившись у вічко дверей, Микола Миколайович клацнув замками, водночас уже рокочучи своїм приємним баритоном:
– Заходь, заходь, Сергію! Згадав старого…
– Ну, не такий ви вже й старий, Миколо Миколайовичу! Добридень! – говорив Зеленський.
– Вітаю! – приязно дивився на молодого слідчого Шевель. – Чайченко, якщо не помиляюся… Так прізвище того хлопця? Через нього прийшов?
– Усе ви знаєте, – усміхнувся Сергій. – Не лише через нього. І вас хотів побачити…
– Та не виправдовуйся, – Шевель узяв за плече Зеленського. – Що я, роботу нашу забув? Тут хоч би сім’ю побачити увечері…
– Правда, – полегшено зітхнув Сергій. – Не розплутується справа з цим підлітком. Глухий кут.
– Та ти сідай, зараз ми чайку поп’ємо, все розкажеш…
Сергій зауважив напівпорожню пляшку коньяку і одну чарку на заваленому газетами столі в кімнаті, до якої Шевель його запросив. Кімната була прохідною, і через наступні двері було видно крихітну спальню з незграбним ліжком на двох. Дружина Шевеля померла від раку трохи більше року тому, і сумний відбиток самотнього життя колишнього «важняка» відчувався у кожній пилинці неприбраної квартири.
Чоловіки випили по п’ятдесят грамів коньяку – замість обіцяного чаю – і почали розмову. Шевель, не чекаючи «доповіді» Зеленського, сам розповів, неначе був присутній при всьому, які розшукові заходи були вжиті міліцією, яких свідків опитали, і навіть що приблизно ті самовидці говорили. Зеленський тільки зітхав, укотре переконавшись, що досвід нічим не заміниш.
– Щось у цій історії вислизає з рук, – міркував Сергій. – Якби я «вхопив» якийсь «фактор ікс», то, гадаю, все б стало на свої місця.
– Маєш рацію, – погодився Шевель. – І цей «фактор ікс», як ти кажеш, – сам Володя Чайченко. Що ти про нього знаєш? Уподобання, звички, шкідливі звички, характер, які в нього друзі й недруги, що за стосунки вдома? Все вивчив?
Сергій розповідав Миколі Миколайовичу все, що знав про Володю. Розповідав так, неначе міркував уголос. Як видавалося слідчому, Чайченко був амбітним, емоційним хлопцем, хоча зовні не показував, які пристрасті ним керували. З друзями стосунки мав нерівні – що з хлопцями, що з дівчатами. У будь‑який момент у нього могло відбутися охолодження з людиною, яку він називав другом. Саме заплутані стосунки й постійні непорозуміння з учителями й школярами змусили батьків Володі перевести його до цієї школи з іншої.
– Так, складний хлопець… – замислився Шевель. – Ти віриш, що він був убитий чи наклав на себе руки?
– Внутрішній голос, який ви називаєте інтуїцією, – усміхнувся Зеленський, – каже мені, що хлопця не вбивали. Хоча, звичайно, не можна відкидати можливість випадкового вбивства – хуліганами чи з метою пограбування…
– Хулігани й пограбування в тій ситуації ні до чого… – переконано мовив Микола Миколайович. – А самогубство?
– Можливо, так… – замислився Сергій. – Сварка з дівчиною, незадоволені амбіції, стан афекту…
– Спортом він займався? – запитав Шевель.
– Так, я дізнавався, – кивнув Зеленський. – Непогано грав у теніс, добре плавав, гірше у нього було з футболом, але в півзахисті був…
– Добре плавав, кажеш? – здивувався старий. – Це вже цікаво… От що я тобі скажу, Сергію: поговори з рибалками на озері… Ловити в тій, сказати б, водоймі, заборонено, та й, щиро кажучи, нема там риби, але все одно сидять і ловлять…
– Та говорили ж уже! – занервував слідчий. – Ніхто нічого!
– А, може, ви не про те питали? – примружився Микола Миколайович.
– А про що слід питати? – почав здогадуватися Сергій.
– Сам знаєш! – буркнув Шевель і впевнено налив ще по п’ятдесят грамів.

* * *

У надвечірній час Зеленський знову знайомою дорогою прийшов на Чорне озеро. Тиша і безлюддя здалися йому цього разу не затишними, а гнітючими. Сергій Петрович уважно розглядав береги озера й нарешті побачив те, чи то б пак – того, кого й хотів бачити: літнього рибалку, який у звичній позі нерухомо сидів метрів за п’ятдесят від піщаної кучугури. Слідчий, не кваплячись, рушив до нього, хвилюючись, аби чоловік не змотав снасті й не пішов геть раніше. Але рибалка наче й не збирався йти, не зважаючи на призахідне сонце.
– Доброго вечора! – привітався Зеленський.
Рибалка мовчки глянув на молодого чоловіка.
– На що ловите? – поцікавився Сергій.
– А ти що, рибалити прийшов? – старий скептично обвів поглядом його костюм.
– Авжеж, тільки не сьогодні, звичайно, – миролюбно відповів міліціонер.
– Та… – махнув рукою чоловік. – Є все: і черв червоний, і опариш, і мастирка… А що маю? Самі карасі, та такі, що й кіт їсти не схоче… Перевелася риба!
– Мене Сергієм звати, – представився Зеленський.
– Ну, а мене – Михайлом, – дивлячись удаль, сказав чоловік.
– А по батькові? – слідчий намагався бути шанобливим.
– Та… дід Михайло, і все, – прискіпливо глянув на Сергія старий.
– Ви щодня тут рибалите?
– Майже… – знехотя відповів Михайло. – А що, краще вдома сидіти й жінку слухати чи телевізор із тими політиками дивитися? Хай їм грець… Краще вже тут: на воду поглянеш, якусь там рибинку впіймаєш… Цибульку візьмеш із собою, житнього хліба, сальця; можна і сто грамів. На риболовлі – то не гріх.
– А двадцять першого ви теж тут були, на цьому місці? – поцікавився Сергій.
– А ти що, слідчий, чи як? – гостро глянув на Зеленського Михайло.
– Так, слідчий, – вирішив зізнатися той. – Ви ж знаєте історію про зниклого підлітка.
– Хто ж про те не знає! – знизав плечима рибалка.
– З оцього місця добре видно пляжик під кучугурою, на якому й були підлітки… – обережно вів Зеленський. – Ви нічого підозрілого, незвичайного не бачили?
– Та… Молодь як молодь, – згадував Михайло, – дуріли, реготали, загоряли, купалися… Один, правда, хлопець… Звідси обличчя я не бачив, хоч і далекозорий на старості став… Так той хлопець справді утнув…
І Михайло почав розповідати Сергієві про той вечір на озері. Слухаючи рибалку, Зеленський водночас думав, як деякі очевидні речі чомусь вчасно не спадають на думку. Стереотипи поглядів, мислення заступають звичайну житейську логіку…
Після розмови Сергій Петрович довго дякував Михайлові. Відтепер принаймні було зрозуміло, яким чином діяти, куди йти, де шукати ключ, що мав би відімкнути двері з табличкою «Зникнення В. Чайченка».

Глава 6. Фільм «Знайти тінейджера»

Містом поповзли чутки, що міліція вийшла на слід убивці школяра Володі Чайченка. Підозри бабусь і тітоньок, яким, як відомо, були доступні всі секрети світу, ґрунтувалися на простому факті: люди у формі й цивільному перевіряли квартири й дачі усіх друзів, знайомих, приятелів зниклого.
У школі номер 37, учні якої першими потрапили під перевірки, теж обговорювали останні події – після уроків, на перервах… Кожен, до кого приходила міліція, детально розповідав однокласникам і знайомим, як саме це відбувалося, що питали, як шукали. Зрештою, у всіх склалося враження, що хлопці й дівчата, їхні батьки й близькі люди беруть участь у грандіозному фільмі під умовною назвою «Знайти тінейджера!».
Тепер літніми вечорами тем для розмов побільшало: про Вову, про музику, стосунки з «дурними дорослими» і про те, заповітне, яке тільки вряди‑годи зринало в розмовах.
Тепле пиво після спекотного дня розв’язало язики хлопцям – друзям, однокласникам, які сиділи на лавочці в сквері… Лише одна дівчина серед них, Марта, усміхалася, слухаючи їхні теревені.
– Буває так, що закохаєшся в дівчину, – зізнавався Андрій, – і не знаєш, як підійти до неї, що сказати, як висловити свої почуття…
– Я такі проблеми вирішую невеликою кількістю алкоголю! – хвацько мовив Петрик. – Для хоробрості. Випив баночку пива – і все гаразд. Усім рекомендую. Тут головне – не перестаратися.
– Так, тут має бути міра, «прийняти» слід так, щоб усе довкола «округлилося», – ділився досвідом Тарас. – Зважте, що дівчата п’яним не вірять, навіть не люблять тих, хто напідпитку. Слід зробити так, щоб це не було помітно. Краще штук п’ять жуйок пережувати перед розмовою з дівчиною.
– Дівчина може пробачити тебе підпилого, коли вже давно знає, але коли вперше йдеш на побачення – то не можна жодного граму! – застерігав Віктор. – Її ж треба зацікавити, «зачепити», так би мовити. Щоб їй захотілося побачити цього хлопця ще раз, щоб у її душі щось забриніло, зсунулося, перевернулося! Щоб вона дивилася на нього і усміхалася. А виходить – прийде хлопець піддатий на перше побачення, запах перегару від нього їй до носа б’є! А той герой без нормального спілкування зразу до неї руки тягне. Наче дівчині приємно, щоб п’яний її мацав! Хіба в неї буде бажання з ним розмовляти, спілкуватися? Не вірю, що трохи алкоголю можуть поліпшити спілкування. Гадаю, що все навпаки – дівчина може відсахнутися від такого хлопця раз і назавжди. Був такий досвід…
– Не все одразу виходить. То нічого. У мене перші побачення були невдалими, – зізнався Стас. – Я мовчав, «тупив», був нудним. Це ступор, по‑моєму, називається? Бачив дівчину і боявся щось ляпнути не те. Просто втрачав розум, жодної думки в голові не було! Голова така порожня! Сказати нема чого… А з друзями ж я був і веселий, і дотепний… Але потроху страх минав, і потім мені вже жодне пиво не було потрібне.
– А щодо пива для хоробрості, – згадав Вітя, – розкажу історію з моїм другом. Я познайомився з дівчиною, взяв її номер телефону, подзвонив.
Ми зустрілися, сходили до кіна, все було супер. Говорили на різні цікаві теми, й закінчилося тим, що я проводжав її з кінотеатру додому. Сиділи на лавочці, цілувалися… Чесно! Правду кажу…
І вона сказала, що її подруга теж хоче собі хлопця знайти, й попросила мене взяти з собою друга, щоб післязавтра вчотирьох погуляти кілька годин. І ось поїхали ми з моїм другом до дівчат. Він купив по дорозі пива і випив для хоробрості. Ну от… Приїхали до них, моя вийшла, я її обійняв, а друг нахилився до іншої дівчини, подруги, а та відчула запах пива – і одразу ж почала крутити носом. Ну, йдемо, гуляємо. І що я бачу? Я зі своєю дівчиною йду попереду, а мій друг плентає з її подругою за нами. Йому пиво надало хоробрості буквально на кілька хвилин. А потім він почав «тупити», замовк, жодного слова не сказав… Та дівчина ледь не заснула з нудьги поруч із ним. І я зробив висновок: хлопці, не пийте! Особливо перед зустріччю з дівчатами! Пиво не рятує, і до того ж дівчатам подобаються тверезі хлопці.
– А я півроку тому познайомився з дівчиною, – солодко потягнувся Андрій і тут‑таки спохмурнів. – У нас дуже теплі дружні стосунки. Але я не певен, чи вона любить мене так, як я її. Іноді здається – так, іноді – що ні… Не хотів би її втратити… Хотів би зізнатися їй у почуттях. Але як? І взагалі, зробити щось приємне.
– Не поспішай зізнаватися їй у коханні, – авторитетно мовив Петрик. – Просто скажи, що вона тобі дуже подобається. Купи їй квіти чи якусь кумедну іграшку, коли ви будете гуляти. Мене одна дівчина вчила, що їм, дівчатам, подобається, коли хлопці кажуть компліменти.
– І коли хлопець каже, що дівчина йому небайдужа, – додала Марта. – Не бійся. Може, дівчина сама шукає приводу натякнути на почуття, але ретельно це приховує. Якщо дівчина романтична, то можна дарувати їй дрібні подаруночки, записочки… Може, це по‑дитячому, але треба знати характер дівчини. А я днів десять тому дізналася, що подобаюся хлопцеві… з іншої школи… І він видався мені дуже й дуже… Цілий тиждень потому я чекала на дискотеку, сподівалася, що він мене запросить на «мєдляк»… Аж ось дискотека, але він мене не запросив! Щоправда, він нікого не запросив. Проте, коли всі гуртом ішли додому, він пішов гуляти з іншою… Ну, чому так?! Може, тому що я йшла разом з усіма дів‑чатами? І чому на танець не запросив?
– Гадаю, він просто не наважився, – зітхнув Андрій.
– Самій слід виявляти ініціативу! – був твердо переконаний Петрик.
– Ти такий наївний… – примружився Тарас. – А раптом у того хлопця вже є дівчина? Самій Марті слід старатися, щоб він запросив її.
– Мені не подобається у вас, дівчатах, те, що хлопці повинні завжди за вами бігати, – покрутив носом Андрій.
– Але іноді він буває трохи більш активний, – Марта пропустила репліку Андрія повз вуха. – То гляне крадькома, коли зустрічаємося випадково, то зателефонує. Побачимо, що буде на наступній «диско»…
– Може, він і насправді нерішучий, – поміркував Тарас. – Часто хлопці побоюються почути «ні» у відповідь.
– Та він просто ніякий, – відмахнувся Петрик. – Коли дівчина подобається – підійди до неї сам. А якщо ні – то й не дивися жадібними очима, нема чого мізки пудрити…
– Насправді він просто боїться серйозних стосунків, ось що я вам скажу! – раптом заявила сама Марта.
– А може… – почав був Андрій, але його обірвала поява захеканої, спантеличеної і навіть чимось наляканої Юлі.
За нею, не встигаючи за подругою, чи то йшла, чи бігла Софійка. Не кажучи й слова, Юля всілася на лавочку поруч із Мартою, устигнувши, втім, відібрати банку з пивом у Тараса. Вона зробила добрячий ковток і урочисто заявила:
– Галю пов’язали!
– Хто? – спантеличено дивився на неї Андрій.
– Дід Пихто! – чомусь огризнулася Юля, і вже спокійніше додала. – Менти, хто ж іще!
– Пам’ятаєте того слідчого, до якого ми всі ходили? – зацокотіла Софійка, бажаючи першою все розповісти. – Ну, який «тягав» нас, як Тарас каже? Він її й затримав. Так і сказав: «Для з’ясування деяких обставин!»
– Яких обставин? – не зрозумів Петрик.
– Вову знайшли!!! – в один голос закричали Софія і Юля.
– Труп? – заціпеніло дивився на них Тарас.
– Та який труп! Живого! – майже кричала Юля. – Вова чотири дні ховався на дачі у свого троюрідного брата!
– Він спеціально заховався, щоб нас подражнити й Таню покарати, – розповідала, захлинаючись власними словами, Софійка. – Він хотів, аби Таня страждала за ним, померлим! І щоб полюбила його сильно‑сильно!
– Оперний театр! – ахнув Петрик.
– Справді, театр! – зло усміхнулася Юля. – Одного, але, на жаль, дурного актора!
– Коз‑з‑зел! – Тарас був розлючений. – Усіх нас перековбасив!
– Не можу повірити, – вирячив очі Андрій. – Як це може бути?
– Ну от може! – говорила Юля. – Я бачила: Вову міліція привезла додому, до батьків. А що там далі… Мабуть, надавали йому по попі!
Новина, мов хвиля цунамі, миттєво розійшлася по школі, по друзях і знайомим Вови, по всьому місту, спричинивши небувале пожвавлення серед підлітків, особливо дівчат, які хотіли знати всі подробиці незвичайної події.

* * *

У ці дні на самоті Таня Андрич часто плакала. Вона не могла збагнути вчинку Вови. Навіть його вибачення і виправдання не пояснювали дивної і страшної поведінки Чайченка. До неї приходили й батьки Вови, довго говорили з нею, з її батьками… Ті розмови чомусь перемішалися в її голові з власними думками, і вона не знала, чи щось із того, «мисленного», вона сама надумала, чи почула від котрогось із батьків. Зважаючи на її стан, з нею говорили – лагідно, вдома – і слідчий Сергій Петрович, що завітав до неї із якимось літнім чоловіком. Сірий костюм супутника Зеленського підкреслював його військову виправку. Таню здивував погляд Миколи Миколайовича – так, здається звали сивочолого. Він спокійно, без емоцій розповів Тані, що Володя – з одного боку через свій нерівний характер, а з іншого – через підмовляння Галі, – вирішив своєрідним чином «помститися»… Кому? Всім, як заявив хлопець. І Тані, яка, за словами Чайченка, «не любила його», і батькам, що «не розуміли» підлітка, і навіть друзям та однокласникам, які також «не оцінили його»… Давні комплекси й образи вихлюпнулися в той злощасний вечір. Коли Таня відмовилася йти із ним у кущі, Вова, діждавшись моменту, коли всі рушили додому, швидко скинув одяг, який був уже натягнув на тіло, хутко склав його в один, потім і в другий поліетиленові пакети (щоб не намок)… І, загрібаючи однією рукою чорну озерну воду, подався в густі зарості очерету. Саме в цей час, коли він з плюскотом плив, тримаючи над собою пакет із одягом, його й побачив рибалка Михайло, здивувавшись такому дивному плавцю і пакетові в руці над водою.
Пересидівши в очеретах деякий час, поки його кликали і шукали друзі, Вова подався до троюрідного брата Юрка. Той, піддавшись на прохання родича, допоміг дістатися до дачі. Саме в ті дні батьки Юрка на дачу не навідувалися, і Вова міг бути в хатинці більш‑менш непомітний для всіх. Що робити далі, втікач до пуття не знав.
І тому зателефонував зі свого мобільного Галі… Дівчина страшенно зраділа його появі, нехай і в такому «віртуальному» вигляді, й пообіцяла тримати в курсі усіх подій, додавши при цьому, що кохає Вову, як ніколи до цього, що він – справжній чоловік і герой…
А «герой» не міг збагнути, як діяти далі. Грошей у нього було мало, їв він абищо, а до того ж, на дачі було вкрай нудно. Тим більше, що Вова не дуже й міг погуляти в саду чи на вулиці: його могли побачити й упізнати.
Та одного ранку до нього, сонного, просто в дачний будинок, невідомо як відчинивши двері, увійшла міліція і, добряче вилаявши, наказала збиратися. Мов злочинця, його провезли в заґратованій машині через усе місто до слідчого управління. Там його довго допитував Сергій Петрович Зеленський, як назвався міліціонер. Слідчий ретельно записав зізнання переляканого Вови, який розповів геть усе, нічого не приховавши. А потім… Потім було дуже неприємна, хоча й очікувана зустріч із батьками. Вони прийшли по сина в міліцію. Вова не хотів згадувати подробиці розмови з татом і мамою. Надто вже соромно і боляче було йому і їм…
Чайченко просив вибачення у них, потім мовчав, а потім, утомлений всіма днями втечі, міцно спав до ранку…
У школі було теж непереливки. Крім кількох знайомих – Галі та двох‑трьох хлопців – усі дивилися на нього, мов на дикуна, мов на примару, що невідь‑звідки з’явилася знову в їхньому колі… Особливо тяжко було просити вибачення в Тані. Він зовсім не думав, що вона так перейматиметься його відсутністю, так страждатиме через його «смерть». Таня не захотіла з ним говорити. То було надзвичайно неприємно і тяжко для хлопця.
А останньою несподіванкою в цій історії було те, що і Таня, і Вова невдовзі зустрілися біля кабінету психолога Олега Едґаровича – доброго приятеля Миколи Шевеля, який і порадив батькам хлопця й дівчини повести своїх «чад», як висловився старий слідчий, на «профілактичний огляд». І робота з психологом таки не завадила і Андрич, і Чайченку… Але то вже зовсім інша оповідь.

ВІДЬМА НАВЧЕНА

Містичний детектив‑трилер

Глава 1. Київ, 4 червня 2006 року

У кабінеті керівника слідчої групи Василя Бойка засідання тривало вже з півгодини. Що довше, після доповідей підлеглих, вони розмірковували про недавні події, то менш зрозумілою ставала справа з пострілами в центрі Києва, на вулиці Великій Васильківській.
– Ну, чому ці журналюги знають більше, ніж ми? – запитання майора міліції Бойка було радше риторичним, аніж адресоване колегам, які сиділи в невеликому кабінеті. Купа газет на столі в майора унаочнювала роботу журналістів. – Кожна друга міська газета сьогодні висуває свою версію замаху, а всі разом ці репортажі з місця подій складаються у доволі цікаву картину… А ви? Про що дізналися ви?
– Телевізійники, газетярі, всі журналісти – просто тріпачі, – невдоволено пробубонів слідчий Сергій Зеленський. – Навигадують… Василю Петровичу! Ну, як могла людина після кількох прицільних пострілів кілера встати й піти геть? Підвестися, обтруситися, забути про влучення…
– Але водночас другого червня цього року, в понеділок, як у нас записано, була тяжко поранена дівчина‑підліток, – похмуро мовив Бойко, – і вона таки стікала кров’ю.
– Може, й не було ніякої дівчини? – наполягав Зеленський.
– Не було?! По‑перше, – почав перераховувати Бойко, – кров на асфальті. По‑друге, свідчення кількох людей – про поранену дівчину. Вона впала після другого пострілу і лежала просто на дорозі. Утворився страшний автомобільний затор. Кілька водіїв вийшли з машин, але коли вони наблизилися до худорлявої, з чорним волоссям дівчинки (так її описують усі), та несподівано підвелася, водночас витираючи кров з обличчя… А потім перейшла на інший бік вулиці – до Пасажу на Васильківській. Адже всі авта стояли, і вона могла вільно перетнути дорогу. Я правильно переповідаю, Григоровичу?
– Так точно, – підтвердив літній чоловік, старший слідчий Іван Луцик. – Достовірно встановлено, що кілер стріляв із вікна чоловічого туалету в кінотеатрі «Київ». Там крайня кабінка вбиральні має не заґратоване, вільне вікно, яке виходить просто на Велику Васильківську. Ідеальне місце для стрільця! В цьому кінотеатрі квитки перевіряють безпосередньо перед входом до глядацької зали. Отже, кілер міг спокійно зайти до кінотеатру, пройти в туалет до потрібної йому кабінки, зібрати зброю, вибрати мішень і стріляти! Ми зараз встановлюємо – за знайденими трьома гільзами, – якою саме гвинтівкою він користувався…
– Але виникає питання, – втрутився в розмову лейтенант Ігор Опанасенко, – в кого стріляв кілер?
– Тобто? – не зрозумів Зеленський. – Якщо вірити свідкам, їхній історії про вбиту і воскреслу дівчинку…
– Але в ту дівчину влучила друга куля, з другого пострілу. Так кажуть свідки, – вів далі Опанасенко. – А перша і третя кулі потрапили в автомобіль підприємця Олексія Трача. Гадаю, що саме він і був мішенню для кілера.
– Я цього не виключаю, – зауважив Бойко. – Але Трач заяви не писав, замах на себе виключає, і сказав, що його автомобіль, який стояв у заторі на дорозі, ушкоджений незначно. Лише двома кулями, бачте! Трач дав свідчення, сенс яких зводився до того, що кулі, які влучили в задню частину автомобіля, були призначені для когось іншого.
– Але він таки був на задньому сидінні автомобіля, – примружився Луцик. – Поблизу від тих куль…
– А ви вже дізналися, чим займається цей Трач? – поцікавився Бойко.
– У нього багатопрофільний бізнес, – доповів Сергій Зеленський. – Продаж оргтехніки, він намагається розширити свою участь як регіональний дилер у продажу засобів захисту рослин виробництва іноземних фірм, займається фармацевтикою, якимись біотехнологіями…
– Біотехнологіями? – здивувався Бойко.
– Ну, принаймні так він себе «позиціонує», як прийнято казати в бізнесі, – пояснив Зеленський. – Його фірмі навіть належить якась лабораторія на вулиці Булаховського. А поруч із нею – склад для отих «засобів захисту рослин».
– Казна що! – розсердився Бойко. – Знову товчемо воду в ступі! За всіма ознаками, замах мав бути на Трача як на підприємця. З кимось посварився, комусь щось не дав… А пораненою виявляється якась дівчинка. Смертельно пораненою! І вона зникає. Трач від усього відхрещується, кілера, звичайно, і слід прочах. Фотопортрет на стрільця, цього чортового «Вільгельма Теля» чи як його? – «Робіна Гуда» ми не здатні зробити… Коротше кажучи, допоможіть, люди добрі, столичній міліції – хто чим може!
– Василю Петровичу, не гарячкуй… – примирливо сказав Луцик. – Хлопці зараз намагаються з’ясувати особу дівчини. Можливо, вона була в кінотеатрі, її могли запам’ятати касирка, білетерка… Вийшла після кіна й… потрапила у таку халепу. Паралельно перевіряємо всі лікарні, поліклініки, травмопункти – чи не зверталася до них подібна дівчина, сама чи разом із кимось. Водночас Опанасенко й Зеленський розробляють і того Трача, – що він там хімічить зі своїми хімікатами, які в нього стосунки з друзями‑суперниками, з податковою… Ну, і взагалі… До речі, хлопці‑рихтувальники з авторемонтної фірми «Буше» вже знайшли й віддали нам обидві кулі, які влучили в «мерс» бізнесмена…
– Це вже більш‑менш… – зітхнув Бойко. – А все одно, бозна що відбулося: постріли є, а кілера нема й потерпілих… теж немає? Що сказати? До роботи!

Глава 2. Волинська область, 30 квітня 2006 року

У забутому Богом волинському селі, в крайній хаті під лісом, у ніч на перше травня помирала стара. Напівпорожнє село було сумним видовищем: дехто подався на заробітки, чимало стареньких відійшли в кращий світу… А зараз настав час піти й бабці.
Крім молоденької вродливої племінниці Оксани, яка сиділа коло її ліжка, біля баби Палажки нікого не було. Стара примудрилася посваритися з усіма, щоправда, нечисленними родичами, знайомими, сусідами… Лише Оксана чомусь жаліла навісну, буркотливу і гнівливу бабу.
– Скоро вже, – неначе сама до себе, мовила стара, лежачи горілиць і тяжко дихаючи.
– Ви ще одужаєте, бабо, – втішала її племінниця.
– Ні, – стогнала та. – Не буде мені ані одужання зараз, ані прощення на тім світі.
Блимала лампочка, рухалися убогою хатиною якісь тіні, а пучки зілля, що висіли замість образів у кутку, неначе ворушилися.
Старій ставало гірше. Вона стогнала, намагалася повернутися на рипучому ліжку. Потім почала скреготіти зубами, дико витріщати очі. Долаючи страшні судоми, баба проказала хрипким голосом:
– Оксано! Підійди ближче! Крім тебе, нема нікого… кому б я могла… Я маю передати… Легше мені буде…
– Ні! – відступила подалі перелякана Оксана.
– Підійди! – неначе шипіла стара.
А на горищі в цей час щось гупало, кахикало, рипіло…
Коли племінниця несміливо наблизилася до ліжка, стара несподівано спритно вхопила її за руку. Дівчина злякалась, хотіла вирватися, та не змогла. Рука Палажки нагадувала лещата.
І звідки взялася така сила у старої? Баба тим часом, дивлячись на племінницю безумними червоними очима, щось говорила. Слів неможливо було розібрати. Невдовзі це белькотіння перейшло в несамовите виття. Племінниця разом із бабою кричала – від жаху, щосили смикаючи руку. Проте так і не змогла вирватися.
Ураз виття урвалося. Баба затихла, померла. Шум на горищі також припинився.
Дівчина нарешті вивільнила руку і тепер, плачучи, сиділа на підлозі. Потроху заспокоївшись, Оксана звела очі, глянула на бабу і жахнулася – на ліжку лежала справжня мертва відьма – з пазурами замість нігтів, з іклами, які стирчали із заюшеного кров’ю рота.
Оксана вибігла з хати, обіперлася об дерево, її нудило. Вона не втрималася і почала тяжко й довго блювати.
Геть змучена, нарешті витерла рота і раптом голосно і злісно розсміялася, блиснувши своїми чорними очима.

Глава 3. Волинська область 2 травня 2006 року

На похорон Палажки людей зійшлося мало. Кілька старих бабів і дідів з потворними обличчями, двійко п’яничок, яким кортіло «прикластися» на поминках, та гарний юнак років двадцяти двох – двадцяти трьох.
– Нарешті Господь забрав Палажку, – гомоніли баби, дивлячись на похорон.
– Бути в пеклі старій відьмі.
– І не кажіть. І досі страшно згадувати її очі.
– Може, Маріїн малий перестане заїкуватись? Як зурочила вона його, так ото й досі…
– Дасть Бог…
– А батюшка не відспівував…
– Спаси й оборони нас…
– А що то за хлопець?
– Та новий же вчитель біології і географії. Каже: «Піду на похорон, бо хоч небіжчицю і не знав, та племінниця її, Оксана, – чудова учениця, має школу з медаллю закінчити»…
– Не знає, що то за потвора в труні лежить. А то не пішов би.
– Та молодь нині ані в Бога, ані в чорта… Тим паче – городський…

…На Палажчиній могилі поставили великого дерев’яного хреста. Але до ранку він невідомо куди зник…

Глава 4. Волинська область, місяць по тому

У сільському клубі гуляла молодь: один‑єдиний нечисленний клас закінчив школу. Всі вже були трохи п’яні, веселі.
– Вітаю вас із закінченням школи! Хай вам щастить у житті! – говорив молодий учитель вчорашнім школярам. – Ну, а тепер будемо танцювати!
Учитель Андрій Георгійович танцювати любив і вмів. Танцював він залюбки з усіма випускницями – і, звичайно, з Оксаною.
– Де ви, Андрію Георгійовичу, так гарно танцювати навчилися? – кокетувала Оксана, коли вони нарешті відійшли вбік трохи відпочити.
– О! Були добрі наставниці! – усміхнувся Андрій. – Оксано, прошу, звертайся до мене просто на ім’я – Андрій. Адже школа вже позаду.
– Гаразд, – швидко погодилася Оксана.
– Що думаєш тепер робити? – пильно дивився на дівчину Андрій.
– Хочу спробувати в медичний вступити, до Києва поїду, – швидко відповіла Оксана. – Цього року, а може, наступного… Краще, мабуть, якийсь стаж перед медуніверситетом мати…
– Молодець! – підтримав її вчитель. – Звичайно, туди важко вступити, але ж у тебе медаль. Я теж хочу повернутися до батьків у Київ…
– Може, вийдемо на повітря? Тут накурили… – запропонувала Оксана.
– Ходімо!

Чудовий літній вечір оповив мальовниче село. Оксана й Андрій і самі не помітили, як дійшли до річки, розмовляючи дорогою про все на світі. Потім вони довго цілувалися і не могли натішитися губами одне одного…

Глава 5. Волинська область, 20 серпня 2006 року

Гожого дня Оксана і Андрій грали весілля. Вирішили робити його в селі, в якому вони й покохали одне одного… Батьки Андрія теж приїхали сюди з Києва. Все село співало, сміялося, вітало юне подружжя… Молоді й не дуже молоді танцювали під гучну музику, що виривалася з потужних колонок. «Карашо, всьо будет карашо!», – щосили запевняла всіх Вєрка Сердючка. Батьки Андрія – Георгій Іванович і Ніна Петрівна кривилися, слухаючи вигуки естрадної «звєзди»…
Відбувши належні ритуали, молодята відчули, що втомилися… Нарешті, пізно ввечері, всі розійшлися по домівках. Мати й тато Андрія ночували в нових родичів – батьків Оксани, але вже завтра повертатися додому, до Києва. А молоді лишилися самі в хаті, де мешкав учитель.

* * *

…Андрій поривався до Оксани, цілував її, а вона напівжартома уникала його, сміялася:
– Почекай трохи. Я хоч постіль поправлю…
– Таких дівчат, як ти, я ще не зустрічав.
– Кажи не по‑книжному. Що ж там, у столиці, гірші?
– Просто не такі, – переконано мовив Андрій.
– Лягай, я за хвилинку… – мовила Оксана і вийшла з кімнати.
Андрій роздягнувся й пірнув під ковдру. Він усміхнувся, заплющив очі й почав чекати. А Оксана в передпокої дістала з великої сумки кілька пучків якогось зілля, уважно оглянула їх, вибрала три, кинула до пластикового пакета, плюнула у згорток. Потім, щоб не було видно зілля в напівпрозорому пакеті, загорнула його ще й у білу ганчірочку.
Повернулася до кімнати. Андрій закохано дивився на неї. А Оксана, усміхаючись чоловікові, прилягла на ліжко й непомітно заховала згорток під його подушку…
Юнак палко обіймав її… Але несподівано, після довгого цілунку, відкинувся на подушку і міцно заснув.
Оксана дивилася на Андрія своїми глибокими чорними очима і несамовито реготала. Потім схилилася йому до грудей, прокусила шкіру і почала смоктати кров. Андрій стогнав уві сні, проте не прокидався. Напившись, Оксана витерла рота і подалася на вулицю.
Вона йшла, поглядаючи на тоненький серпик молодого місяця… Обличчя її часом корчилося в потворних гримасах.
Дівчина прямувала до Палажчиної хатини. Дорогою вона підібрала обгорілу хворостину, відламала з одного кінця кілька обвуглених шматочків, швидко обернулася довкола себе і намалювала вуглинкою на лівій долоні якийсь знак. Після цього вже поспіхом пішла вулицею, кидаючи крихке вугілля до кожного двору, що траплявся їй дорогою.
…Оксана прокралася в передостанню садибу перед хатою відьми. Підійшла тихенько до хліву, зайшла всередину і поклала ліву руку корові між роги. Та опустила голову і пішла геть, у відчинену Оксаною хвіртку. Побігла по вулиці – все швидше, швидше, аж поки не впала і, жалібно мукаючи, сконала.

Тим часом Оксана була вже біля нечистої хати. Вона відімкнула двері, увійшла всередину. Там запалила дві свічки і заходилася щось шукати.
А в цей час хтось схлипував, шурхотів і ховався по темних кутках… На горищі гупало й хихотіло…
Оксана відкинула ковдру на бабиному ліжку. Під нею мляво ворушився клубок чорних змій.
Дівчина прикрила гаддя ковдрою і продовжувала шукати. Нарешті знайшла великий уламок дзеркала. Узяла його, дістала і якийсь із бабиних слоїків, що тьмяно виблискував поміж інших на столі. Спритно вихлюпнула рідину з банки на поверхню старого дзеркала в темній рамі, яке стояло тут же, на столі. Поверхня великого люстра почала дивно мінитися. Оксана поставила перед настільним дзеркалом дві свічки, сіла за стіл і спрямувала знайдений уламок люстра так, щоб той відбивався разом зі свічками у великому дзеркалі. В тому утворився нескінченний коридор, вглиб якого й вдивлялася Оксана.
Аж ось із глибин старого дзеркала з’явилося мерехтливе видиво: образ померлої старої відьми. Вона показувала Оксані якусь велику фотографію, судомно тримаючи зображення в руці.
Дівчина озирнулася. Точнісінько така ж фотографія висіла на стіні позад неї. Оксана поклала уламок люстра на стіл і зняла фото зі стіни. На ньому великий гурт односельців Оксани старанно позував під транспарантом з написом: «Хай живе 70‑та річниця Великого Жовтня!» Очі багатьох увічнених людей було кимось вирізано з фотографії. Оксана усміхнулася, взяла голку і почала проколювати очі зображеним людям – тим, хто ще мав їх на фото…
– А тобі, Миколо Петровичу, – отак! – вигукнула вона і встромила голку в горло серйозному дядькові в краватці.

На той час згаданий Оксаною Микола Петрович, відомий у селі майстер з ремонту будь‑якої техніки, саме вечеряв зі своєю сім’єю. Несподівано він закашлявся, почервонів від задухи… і впав головою в тарілку з борщем. Жінка кинулася до нього, але він був уже мертвий.

* * *

Оксана у відьомській хаті варила щось у невеликому казані. Час від часу вона заглядала до грубезної чорної книги, яка лежала перед нею, й додавала до казана різні зела.
Коли вариво було готове, вона роздяглася, відлила трохи рідини в тарілку, намастилася і, прихопивши книгу, вийшла геть.
…Хата з гуркотом завалилася і пішла під землю. Чорна яма, що утворилася на місці споруди, поволі заповнилася водою…

* * *

Підійшовши, немов підлетівши до хати чоловіка – а відтепер і своєї, – Оксана швиденько увійшла в дім і залізла до Андрія в ліжко, під ковдру. Надходив ранок. Оксана пестила і цілувала Андрія, а той, ще сонний, нічого не розуміючи, дивився на неї.
– О, який ти! Це була наша найкраща ніч! – щебетала Оксана.
– Чомусь я не пам’ятаю нічого… – розгублено мовив той.
– Ти просто забагато випив! П’яничка! Любий мій п’яничка! Золото ти моє! – усміхалася дівчина.
Андрій морщив лоба, але згадати нічого не міг…

Глава 6. Київ, 11 травня 2008 року

Приятель Олексія Трача, його тезка, підприємець Олексій Каневський сидів у кафе «Ярослава» і розглядав малюнки на стінах. Невідомий художник зобразив стародавній Київ так, як уявляв і бачив на картинах інших митців. До химерних Золотих воріт художник замість могутнього оборонного валу, високої фортечної стіни, притулив якийсь дерев’яний паркан… А на фресці‑картині загального вигляду стародавнього міста, яким воно було, поглядаючи з лівого берега Дніпра – умілець зобразив кілька невідомих архітекторам і науковцям храмів.
Каневський невдоволено пхикнув і вирішив зосередитися на вивченні меню. Все одно Трач, який наполегливо просив друга прийти в цей демократичний заклад, запізнювався. Зрештою, Олексій Каневський вирішив не ризикувати і замовив звичайні деруни зі сметаною. Удатний бізнесмен і добрий інтуїтивіст, Каневський не помилився. Проста страва виявилася напрочуд смачною.
Коли він, щиро плямкаючи, доїдав другий дерун, до кафе швидким кроком увійшов Трач.
– Вибачай, що запізнився, – перепросив Трач. – Ці затори на дорогах… Жах. Час Київраду розігнати, а міського голову вислати на острів Ельба, як Наполеона…
– Привіт! – спокійно перервав промову приятеля Каневський. – Не нервуй, нам сіра речовина мозку ще знадобиться. Поясни мені – чому ми в «Ярославі»? Здається, в місті є й більш пристойні заклади…
– Просто тут, я гадаю, безпечніше говорити… – неголосно відповів Трач і одразу ж покликав офіціанта: – Володю, мені теж дерунів, будь ласка!
– Що за конспірація, старий? – спохмурнів Каневський. Водночас він намагався бути іронічним. – Невже все так серйозно? На тебе наїхали? Податкова? «Братва»?
– Ні, справа досить незвичайна, – підбираючи слова, говорив Трач, витираючи піт із лоба. – Ось послухай… І порадь, як знайти потрібну людину. В тебе ж знайомі є скрізь і всюди…
Олексій Трач розповідав, пояснював, по‑акторському зображував усе, що його турбувало, все‑все, що сталося з ним останнім часом. Він намагався довести другові: йому конче потрібна допомога, і допомога незвичайна.
Каневський слухав тезку уважно, але обличчя його ставало все більш похмурим. Він дивися на Трача, який нервував, плутався в поясненнях і водночас просив, вимагав, благав… Олексієві Каневському те, що він почув від приятеля, вкрай не сподобалося.
– Якби на твоєму місці був хтось інший, – тяжко сопів Каневський, – я б уже здав його ментам, чесно.
– Я розумію, – в розпачі відповів Трач. – Але ж у мене просто безвихідна ситуація!
– Це маячня якась, а не ситуація! – сердився Каневський. – Ну, не може такого бути! Просто дурний американський фільм, ось що це. Із тобою, видатним бізнесменом і мисливцем, у головній ролі.
– Проте все, розказане мною – правда, – втомлено мовив Трач. – І вихід лише один, страшний вихід. Якщо ти можеш вигадати щось краще – скажи.
– Поки що не знаю, – Каневський говорив уже більш спокійно. – Звичайно, кінці є… Можна знайти людину, так би мовити… Зрештою, на те всі ті бандюгани, «авторитети» й існують, аби ось у таких ситуаціях… Але ти розумієш, що може бути, якщо на тебе вийде ментура?
– Ще б пак, – схилив голову Трач.
– Я так зрозумів, – несподівано про щось подумав Каневський, – ти знаєш цього офіціанта, а він – тебе?
– Так, а що? – не зрозумів Трач.
– Ми засвітилися вже, йолопе, – роздратовано зауважив Каневський. – Це дуже, дуже фігово. Якби я знав… Ми б зустрілися в мене на дачі, десь за містом. Слухай, нас відтепер не повинні бачити разом! І телефонні дзвінки… Ти зрозумів? Купи новий термінал, картку. Потім, після всього, викинеш усю ту байду десь у болото. Заколотник хрінів… Я піду, а ти посидь тут ще деякий час і поглядай на годинник. Наче чекаєш на когось по‑справжньому. Наша зустріч була випадковою, андестенд?
– Йєс, андестенд, – напружився Трач.
– Тоді – бай! – кинув Каневський. – Зателефонуєш мені з якогось «лівого» стаціонарного телефону на мій стаціонарний робочий і продиктуєш мені номер свого нового мобільного телефону. Тільки номер! Жодного слова!
– О‑кей! – спробував усміхнутися Трач.
– Чао, Робін Гуде! – і Каневський швидко вийшов на вулицю.

Глава 7. Волинська область, зима 2007 року

Дні, тижні життя з Оксаною минули для Андрія швидко. Він ніяк не міг збагнути: чи любить його насправді молода дружина? Часом вона якось дивно поглядала на нього, неначе вивчала екзотичну комаху. Так, саме комахою іноді відчував себе юнак поруч із загадковою, днями балакучою, або ж навпаки, мовчазною і ще вродливішою в мовчанні Оксаною. Вона то пестила його, пригортала до себе, то поводилася мало не байдуже, не звертала жодної уваги.

…Узимку першого подружнього року життя Андрій почувався зле, часом і геть погано. Він часто хворів, а лікар, до якого звертався, жодного діагнозу поставити не міг.
Одного ранку Андрій повільно, задихаючись, ішов до школи. Насилу здолавши кілька сходинок на ґанку будинку, він пройшов довгим коридором, заглянув до вчительської кімнати, а потім попрямував до класу, де на нього вже мали чекати школярі. Виявилося, що в класній кімнаті учнів зовсім небагато.
– Чого це вас так мало? – запитав він, дивлячись на дітей хворими, стомленими очами, під якими були синці.
– Хворіє багато хто! Півкласу слабих! – відповідали діти.
– А Петрик Мельник – осліп! – додав рудий хлопчик.
– Баба моя кажуть, – додала інша дівчинка, – що то відьма в селі з’явилася. Скотину псує, людей зурочує.
– Облиште ці казки, – втомлено проказав Андрій. – Які ще відьми? Не треба вірити в…
Тут голос йому урвався, вчитель захитався і впав. З носа в нього ринула яскраво‑червона кров. Андрій втратив свідомість. У класі зчинився галас, кілька учнів кинулися по допомогу.

* * *

Андрій хворів усю зиму.
– Швидше б літо настало. Повертаймося до Києва, до моїх батьків, – говорив він Оксані, яка давала йому пити щось гаряче. – Ти повинна нарешті поступити до медуніверситету, та й мені вдома буде краще… Друзі вже й роботу підшукали. Фірма мого доброго приятеля займається біотехнологіями. Спробую згадати все, чому мене вчили. Досить сидіти в селі. Нічого тут не висидиш!
Андрій віднедавна різко змінив своє ставлення до пасторального оточення, яким він ще нещодавно захоплювався, романтично сприймаючи тутешні краєвиди, людей, свіже повітря і взагалі «натуральне» життя подалі від потворної сучасної цивілізації, міської суєти і загазованого повітря.
– Так, їдьмо до Києва! – погоджувалася Оксана.

За кілька днів Андрієві – за допомогою Оксани – ледь вдалося притлумити скандал у школі: керівництво аж ніяк не бажало відпускати вчителя за кілька місяців до закінчення навчального року. Як не дивно, дружина Андрія змогла переконати директора школи. Що саме недавня випускниця, вродливиця й медалістка говорила тому поважному чоловікові – невідомо, але директор видав наказ про звільнення молодого вчителя «в зв’язку зі станом здоров’я і сімейними обставинами».

Глава 8. Київ, 3 березня 2007 року

Із залізничного вокзалу Андрій і Оксана їхали до батьків хлопця на таксі. Автівка просувалася бульваром Шевченка, повз Володимирський собор… Поблизу храму рухалися дуже повільно, адже транспорту було багато. Таксі з пасажирами наближалося до собору, і що ближчала церковна споруда, то гірше ставало Оксані. Її судомило, м’язи боліли, і вона, щоб не закричати, кусала губи.
Аж тут таксі зупинилося серед потоку машин – вони потрапили до справжнього затору.
Оксану почало корчити. Вона звивалася і пускала з рота густу зелену піну.
– Що з тобою?! – в розпачі вигукнув Андрій.
– Епілепсія? – злякався таксист. – Тримайте її за голову, а то заб’ється.
Оксана з ненавистю позирала на сяючі золоті хрести собору й ледь змогла прохрипіти:
– Швидше звідси!

…Нарешті вони доїхали до будинку, в якому жили батьки Андрія.
– Тобі легше? – запитував юнак.
– Так, – силувано посміхнулася Оксана і звернулася до таксиста. – Дякуємо вам, що довезли… і щасливої вам дороги.
– Бувайте, – махнув рукою той.
Таксист поїхав. А за двадцять хвилин його машину було вщент розбито «КРАЗом» на одному з перехресть. Вантажівка намагалася «проскочити» на жовте світло…

* * *

Андрій з Оксаною піднялися ліфтом до квартири батьків юнака, подзвонили у двері. У відповідь почувся несамовитий гавкіт.
– Це Альфа, – усміхнувся Андрій.
– Доброго дня! З приїздом! Заходьте! – вітали Оксану і Андрія Георгій Іванович і Ніна Петрівна.
– Здрастуйте, – усміхнулася Оксана.
Альфа – дворняга з виразними ознаками добермана – люто гавкала на дівчину, піднімаючи сторч шерсть на загривку.
– Альфо! – дивувався Андрій. – Своїх не впізнаєш?
– Це вона радіє! – намагався пом’якшити неприємне становище Георгій Іванович.
Оксана нахилилася, простягнула руку до собаки. Той почав злякано скавучати, задкуючи від руки. Та все ж Оксані вдалося погладити Альфу.
– Це буде ваша кімната, – показував батько, – а ми спатимемо там, в іншій. Відпочиньте трохи, і до столу! Ніна Петрівна стільки всякої смакоти наготувала!
Усі пішли, не оглядаючись, до великої кімнати. А собака вже лежав біля вхідних дверей мертвий.

Глава 9. Київ, початок вересня 2007 poку

Минуло літо. Оксана дивним чином, майже не нидіючи над підручниками, особливо не готуючись, легко вступила до медуніверситету, на «бюджет».
Батьки Андрія за цей час якось швидко постаріли, змарніли на очах. Вони почали хворіти, жаліючись синові й невістці на своє здоров’я, на саме життя… Та й сам Андрій усе не одужував.
Якось уранці Андрій збирався на роботу, на фірму, а Оксана – до інституту.
– Скільки у тебе сьогодні пар? – на ходу запитав Андрій у неї. – Може, заїхати за тобою?
– Ми в анатомці, – ухиляючись від прямої відповіді, кинула Оксана.

* * *

На фірмі «Локус» працювало всього дев’ятеро осіб, не рахуючи засновника й голови – Олексія Трача, «шефа», як його коротко і незлобиво називали колеги. «Кістяк» невеликого колективу складали четверо добрих знайомих: біохімік Сашко, «майбутній лавреат Нобелівської премії», як наголошували всі, хто його знав; молекулярний біолог Андрій, химерний і своєрідний за вчинками і характером (він, працюючи в селі вчителем, знайшов чарівну за вродою і надзвичайно молоду дружину Оксану, на вигляд просто дівчинку‑підлітка); фізико‑хімік Володя – мовчазний і несподівано гострий на язик; і Людмила, генетик, начитана і спостережлива дівчина. Всі вони закінчували університет із різницею в один‑два роки. І Олексій Трач, коли в нього завелися грошенята, достатні для здійснення деяких давніх ідей, зібрав у себе на фірмі цих молодих людей, які, на його думку, разом із ним мали б здійснити прорив у тих напрямах науки й медицини, над якими й працювала приватна лабораторія. Так, прорив і відкриття, які принесуть не лише славу, але й гроші. Багато грошей! А Олексій умів досягати мети, яку він ставив перед собою.
Сьогодні Трач приїхав до фірми, в якій і містилася науково‑дослідна лабораторія, особливо натхненний. З Брюсселя надійшла відповідь на заявку науковця і бізнесмена: Олексій тримав у руках остаточне листовне підтвердження того, що структури Євросоюзу надали його фірмі грант на дослідження і розробки в надзвичайно важливій для людей сфері охорони здоров’я – проблеми довголіття і навіть омолодження організму людини.
Суть запатентованої розробки Олексія Трача і його колективу полягала ось у чому.
Уже доволі давно було відомо, що так звана «середземноморська дієта», а більш точно – харчування певними продуктами, популярними у країнах Середземномор’я, надзвичайно знижує в людей Південної Європи кількість захворювань на серцево‑судинні хвороби. Пошуки вчених привели до відкриття «фактору X», який оздоровлює і навіть омолоджує організм людини. Ним виявилася одна речовина, що міститься в кісточках ягід винограду. Вся проблема використання цієї речовини полягала у вилученні її з отих кісточок. І хоча після виробництва соків і вин залишалося багато такого бажаного матеріалу для хіміків і фармацевтів як виноградові вичавки, дістати у великих кількостях заповітну речовину було складно. Та й коштувала вона недешево.
Наукова розробка приватної лабораторії Олексія Трача полягала саме у відкритті зовсім нового способу вилучення чудодійної речовини з виноградового матеріалу. Кілька місяців спостережень за людьми різного віку, яки приймали препарат, названий «Амброс», довели, що пацієнти перестають хворіти, а деякі з них вилікувалися від задавнених хвороб. До того ж, у всіх цих людей спостерігалося швидке омолодження організму. Відтак виникла потреба у великих коштах, аби налагодити власне виробництво чудового препарату. І ось Олексій отримав потрібні гроші – як допомогу однієї з підкомісій Євросоюзу – в рамках програм грантів для розвитку біотехнологій в Україні.
Того дня натхненний Трач увійшов до лабораторії.
– Привіт! Танцюйте всі! – мало не вигукував Олексій. – Лист із Брюсселя!
– Ну?! – світило біохімії Олександр Миколайович, або ж Сашко – для своїх, напружено тримав руки в кишенях білого халату.
– Так чи ні? Кажи, не тягни! – усміхалася Людмила, дивлячись на переможний вираз обличчя Олексія.
– Йєссссс! – закричав Трач.
І тут навіть змарнілий Андрій і мовчун Володя почали підстрибувати від радості. Всі обіймалися й вітали одне одного з перемогою.
– Тепер справа піде! – очі в Олексія блищали. – Закінчуємо апробації, розширюємо виробництво… і наш «Амброс» даруватиме жінкам і чоловікам вічну молодість, здоров’я, а нам до того ж – і гроші!
– А якщо нам вдасться вийти на ринки Європи і Америки… – замислено мовив Сашко.
– Ну, тоді вже всій світовій фармацевтиці буде команда: «Ховайся!», – іронічно зауважив Володя.
– Акції нашої фірми будуть дорожчі за які‑небудь «майкрософтівські»! – уже мріяв Олексій.
– Ой, не кажи «гоп!», наш улюблений шефе, – зітхнула Людмила. – Ти уявляєш, скільки ще треба здолати сходинок бюрократії й конкурентів на цьому шляху? Он китайці вже штампують якийсь «напій вічної молодості» невідомо з чого…
– Все я чудово уявляю, і навіть краще, ніж ви, – став руки в боки Олексій. – Не ображайтеся за ці слова, але ви – науковці, а я – самотній воїн на бізнесовому полі…
– Слухай, воїне, – звернувся до нього Андрій. – Давай хоч до якогось генделика зараз вийдемо. Бо вже обід, а на самій каві весь день не попрацюєш…
– Усіх пригощаю піцою! – урочисто мовив Трач. – Шампанське і омари – трохи згодом, як зведемося на ноги. Уперед!

Глава 10. Київ, сеpединa вересня 2007 року

Того дня в анатомічному театрі студенти, і серед них Оксана, мали розтинали трупи.
– Давай сюди, – почувся голос із‑за дверей. – Хай спробують. І та мала студентка, скільки їй років? Нехай привчається бачити всяке‑різне, ха‑ха‑ха!
На каталці до приміщення ввезли маленьке тільце, вкрите простирадлом.
– Дитина, два роки. Обварилася окропом, – пояснив високий чоловік, один із викладачів, лікар‑патологоанатом.
Оксана підійшла до маленького тіла, озирнулася. Двоє студентів біля сусіднього столу продовжували робити своє… Лікар вийшов. Дівчина витягла з кишені халата баночку, підставила під дитячу руку, спритно різнула скальпелем по венах… Кров текла повільно, неохоче, тож Оксана допомагала, натискаючипальцями на судини маленької синюватої руки.
Набравши майже повну баночку крові, Оксана закрила її кришкою і поклала до кишені.
Однокурсниця Оксани, Віра, побачила, як подруга ховає посудину. Дівчата зустрілися очима: здивовано‑розгублений погляд Віри і підозрілий – Оксани.
– Навіщо тобі кров? – запитала ошелешена Віра.
– Я тобі потім розповім, – поспішно говорила Оксана. – Це такий старовинний народний засіб від однієї хвороби… Родич нездужає… А… ти вже йтимеш додому? Я на тебе зачекаю.
…Додому подруги йшли пішки, і як завжди – разом. Гомоніли про те, про се…
– Ой, Вірко! У тебе часом носовичка немає? – спохопилася раптом Оксана. – Забула свій…
– На, візьми, – Віра дістала хусточку.
Оксана подякувала, підійшла до дзеркальної вітрини магазину, начебто вдивляючись у своє відображення, витерла носовичком кутики рота, склала його зворотнім боком і віддала Вірі.
Дівчата пройшли ще трохи.
– Ну, що ж, тобі – ліворуч, мені – праворуч, – мовила Віра.
– Цілуй свого малого! – усміхнулася Оксана. – Прощавай!
– Бувай! – і Віра поспішила далі.
Однак на розі чомусь не помітила трамваю, що саме повертав, і ступила просто під нього…

* * *

Удома Оксана зачинилася у ванній. Налила кров з баночки в глибоку тарілку. Дістала фотографію Георгія Івановича і опустила в темну рідину. Після цього вмочила свій палець у кров, облизала його і розсміялася.

Григорій Іванович саме повертався з роботи. Ліфт не працював, і чоловік мусив іти сходами пішки. На півдорозі зупинився, задихаючись, у голові йому запаморочилося, він зблід, схопився рукою за голову і впав…

Глава 11. Київ, 6 червня 2008 року

До невеликого кабінету майора Василя Бойка постукав і тут‑таки, не чекаючи відповіді, зазирнув Ігор Опанасенко, один із членів слідчої бригади.
– Заходь, заходь, – озвався Бойко. – Мені вже телефонували з приводу результатів балістичної експертизи. Приніс «бамагу»?
– Так точно, приніс! – простягнув папірця, підписаного експертами, Опанасенко.
– І що? – пробігши очами висновок, запитав майор. – Ти коли‑небудь стикався чи чув, щоб у набоях кулі були зі срібла?
– Ні, – чесно відповів Ігор.
– Отож бо й воно… – зітхнув Бойко.
– Але експертиза підтверджує, що стріляли з вікна кінотеатру, – Опанасенко хотів зачепитися в розмові за щось більш зрозуміле.
– Це ми й так знаємо, – за гільзами з туалету… – міркував про щось Бойко. – Слухай, Ігорю, а ти дивився фільм «Ван Гелсінг»?
– Бачив, – в Опанасенка округлилися очі. – Мій малий дивився якось… і я з ним…
– Ось і я, завдяки не такому вже й малому синові‑студенту, переглянув його, – Бойко креслив лінії на чистому аркуші паперу. – Здається, там із нечистою силою воюють за допомогою срібних куль, стріл і ще чогось?
– Наче так… – Ігор був украй здивований. – І що?..
– Та мені цікаво, що то за кілер, який робить на замовлення набої зі срібними кулями? І в кого він власне стріляє? В бізнесмена чи в дівчинку? Чи, може, ще в когось – третього?
– До речі, – Опанасенко дістав ще один папірець. – На виході з «Метрограду» – в бік Рогнідинської вулиці – третього червня, приблизно за добу після пострілів, знайшли мертву стару бомжиху. Спочатку думали – спить п’яна, але потім один із перехожих, лікар, побачив, що вона мертва…
– Не розумію, – знизав плечима Бойко. – На нас хочуть повісити розслідування смерті невідомої старої? Це ж наче не наша парафія.
– Так, але бабу було вбито, – Опанасенко нервово поправив волосся. – З її голови вилучили кулю. Зі срібла…
Бойко, замість щось сказати, вихопив з руки Ігоря ще один експертний висновок і почав уважно його читати. Майор геть спохмурнів і відклав папір убік.
– Так… – Бойко протер очі. – Сьогодні п’ятниця, всі нормальні люди вже їдуть рибалити, юшку варити, відпочивати… А в нас тут заварюється така каша… Ох, заварюється…
– Невже це третя, не знайдена досі куля? – невідомо в кого запитував Опанасенко. – Але ж усі свідки кажуть про поранену чорняву дівчинку… А не стару бабу!
– Але факти, як мене колись вчили, «уперта річ», – барабанив пальцями по столі майор. – Ось що, Ігорю. Луцик нехай ще раз опитає всіх зафіксованих свідків – хто там був, біля машини Трача. Зеленський хай поговорить з усіма співробітниками кінотеатру, які працювали в той день – касирки, білетерки, буфетниці, прибиральниці… І нехай покаже їм фотки Трача і цієї мертвої старої. Там уже нехай трохи підрихтують її зображення, ну, щоб люди не лякалися… Втім, я сам зараз Луцику й Зеленському передзвоню. А ти поговори з шофером Трача, – так, упритул, – може, той щось згадає. Для нас важливі найменші подробиці. Й ще раз «мерс» оглянь. Машину, звісно, вже замацали всі, але хтозна, раптом щось знайдеться… А я потрушу цього бізнесмена. Відчуваю, він ще не все нам сказав… У понеділок, о п’ятнадцять нуль‑нуль, збираємося в мене з новими фактами, ідеями, версіями…

Глава 12. Київ, листопад 2007 року

Минуло сорок днів по смерті Григорія Івановича. Ніна Петрівна саме повернулася з церкви, де ставила свічку за упокій. Жінка зайшла до квартири, втомлено сіла на канапу. І раптом чи не вперше звернула увагу на глибокі чорні очі невістки. Ніна Петрівна почала пильно вдивлятися в розширені зіниці Оксани, яка у відповідь холодно позирала на свекруху.
– Я, здається, зрозуміла, – схвильовано заговорила літня жінка. – Відтоді, як ти з’явилася в нашій сім’ї, нас переслідують нещастя! Григорій Іванович помер, Андрій весь час нездужає, ходить нездоровий… Я також кепсько себе почуваю… Навіть Альфа здохла!
– Та ви що? – занервувала Оксана. – Це лише ваші вигадки!
– Я знаю такі випадки! Може, ти – відьма?! – геть рознервувалася Ніна Петрівна.
– У такому віці – й розуму нема! Кажете якісь дурниці! – зашипіла Оксана.
– Ти лиха людина, я відчуваю! – схвильовано говорила свекруха.
Розлючена Оксана кинулася до Андрієвої кімнати. Там вона знайшла м’ячика для гри в пінг‑понг, намалювала на ньому фломастером якісь знаки і розкрутила його на столі, немов дзиґу. М’ячик обертався довкола своєї осі, крутився, а Оксана уважно слідкувала за ним.
Ніна Петрівна в цей час пішла на кухню, мало не автоматично виконуючи звичні дії. Вона підійшла до газової плити, запалила вогонь, хотіла було поставити на неї каструлю з водою… Але жінці стало млосно, вона якось дивно почала крутитися на місці й тяжко впала…

Глава 13. Київ, 1 березня 2008 року

Як завжди вранці, Андрій поспішав на роботу. Квапливо допиваючи каву, він глянув на дружину й раптом усвідомив, що час неначе й не торкнувся її: вигляд у неї був такий же, як і тоді, коли він уперше звернув увагу на уважну ученицю. Серйозну, але жваву, з вогником у чорних очах, натхненну, таку принадну, п’ятнадцятилітню… Андрій відверто милувався Оксаною. Та, піймавши його погляд, кокетливо опустила очі, ледь усміхнулася кутиками вуст… Чоловік згадав, що хотів сказати.
– Оксано, шеф веде нас на екскурсію до лаврських печер: каже, що на місці пояснить принципи «давніх біотехнологій», як він висловлюється, – Андрій, кажучи про роботу, завжди ставав жвавим і енергійним. – Раціональне харчування і молитви лаврських ченців – своєрідні медитації, – на думку нашого улюбленого шефа, сприяли довголіттю тих людей і нетлінності їхніх тіл після смерті… Є на що подивитися й над чим подумати. Ходімо з нами, якщо хочеш…
– На жаль, я не зможу… – думки Оксани були десь далеко, а запрошення Андрія було їй вочевидь нецікавим. – У нас лабораторні роботи… Мабуть, триватимуть довго… Та й не люблю я всякої попівщини…
– Ну, тоді до вечора! – стримуючи розчарування, мовив Андрій.

У Лаврі екскурсовод вів гурт відвідувачів до печер: Андрій не слухав його, а уважно, наче вперше, дивився на храми, бані соборів…
У печерах всі мимоволі принишкли, поводилися стримано, тихо. Розглядали залишки фресок на стінах, сліди графіті… На одному з поворотів рух валки екскурсантів уповільнився. Андрій зупинився, озирнувся і несподівано побачив бліде зображення на стіні: молодий чоловік, який чимось обкурює дівчину, виганяючи таким чином з неї потворного біса. Обличчя хлопця на фресці було разюче подібне до Андрієвого, а дівчини – до Оксаниного. Андрій вражено, майже з жахом розглядав зображення.
– Не може бути!.. – прошепотів він.
Потім звернув увагу на ледь помітний напис: «…ізгнаніє… Товит… 6…».
Тут усі рушили далі, й Андрій змушений був іти за прочанами й відвідувачами.

…Додому повернувся рано. Ходив по квартирі, дивився на жалобні портрети батьків. Потім неначе щось згадав, знайшов у книжковій шафі Біблію, почав гортати. Нарешті розкрив на Книзі Товит, главі шостій, і прочитав: «Коли увійдеш ти до шлюбної кімнати, візьми курильницю, поклади до неї серце і печінку риби і обкури, і демон відчує запах і піде геть і не повернеться ніколи».
Андрій сів, похмуро подивився у вікно. Потім заховав Біблію і сказав сам до себе:
– Треба з кимось порадитися.

Глава 14. Київ, 10 березня 2008 року

Сумний, блідий і вочевидь нездоровий Андрій розмовляв на роботі, в лабораторії, з колегою Людмилою, якій він, поза всяким сумнівом, подобався.
– А що лікарі кажуть? – запитувала молода жінка.
– Людмило, ну що вони скажуть? У мене ж нічого не болить, все наче гаразд, а почуваюся недобре.
– А ти п’єш «Амброс», як усі ми? – про щось подумала Людмила. – І справді, чудовий препарат – не лише тому, що це наша власна розробка…
– П’ю звичайно… – кивнув Андрій. – Але, вочевидь, він не діє на мене так, як на інших.
– Слухай, Андрію, а чи не сходити тобі до ворожки?
– Ворожки? – здивувався молодий чоловік.
– Так. Ти не переймайся – всі зараз ходять, – поспішила заспокоїти його Людмила. – В мене є знайома бабця, вона бачить усе! Розповідає людині, як є і як буде. Всю її долю. Просто диво! Дати адресу?
– Гм! Давай, – Андрій вагався, але відкинув сумніви. – Спробую заради цікавості.
– Візьмеш із собою, як будеш іти, паляницю і білу хустку, – по‑діловому напучувала його Людмила. – Не забудь!

Глава 15. Київ, 13 Березня 2008 року

Андрій довго їхав якимись манівцями, відриваючись від керма автомобіля лише тоді, коли необхідно було швидко звіритися з мапою міста. Нарешті на далекій околиці він за номером будинку й описами Людмили впізнав потрібну будівлю.
…І ось Андрій уже стукає у двері будиночка.
– Ти від кого? – долинуло без привітання запитання бабці з‑за дверей.
– Від Людмили… Дмитрівни! – голосно відповів Андрій.
Баба відчинила.
– Заходь!
– Здрастуйте!
– Приніс усе? – бабця пильно вдивлялася в обличчя хлопця. – Сідай біля столу.
– Ось, – Андрій подав хліб і хустину.
– Нічого мені не кажи, – наказала стара. – Я тобі сама все розповім.
Хліб баба заховала, а хустину розстелила на столі й висипала на неї купу темних сухих бобів. Не поспішаючи, вона розклала їх на дев’ять купок у три ряди. Почала уважно вивчати кожну купку. Про щось думала, ворушила губами. Потім глянула на Андрія:
– Тепер покажи мені руки.
Андрій простягнув руки до ворожки, баба узяла їх у свої, заплющила очі й зосередилася.
– Всі твої біди й негаразди – від близької тобі людини, якоїсь чорноокої жінки.
– У мене, крім дружини, тепер нікого немає… – спантеличено сказав Андрій.
– Якщо нікого іншого з близьких не маєш… – пробурмотіла баба і додала: – Коли вона буде міцно спати, уважно оглянь її тіло. На ньому має бути знак, число антихриста, бо вона відьма. Раджу тобі розлучитися з нею, вигнати з дому… Перевір також, чи нема в тебе під подушкою або серед твоїх речей, десь у шафі, якогось згортка чи пучки зілля… Якщо знайдеш – викинь у вікно і тричі сплюнь. Ось тобі свячена вода і хрестик. Носи його завжди… Тепер іди…
– Боже, – задихнувся Андрій, – невже Оксана…
Дорога додому була тяжкою, як ніколи. На одному з перехресть Андрій, стривожений, виведений з рівноваги словами ворожки, мало не збив пішохода. Жахнувшись і вислухавши від літнього чоловіка все, що той думає про водіїв, особливо молодих, Андрій далі вів автомобіль не так швидко і дуже уважно.

* * *

До квартири Андрій увійшов похмурий.
– Чому невеселий? – пригорнулася до нього Оксана.
– Так… Утомився на роботі, – промимрив той.
– Ходімо вечеряти? – Оксана вдивлялася в очі Андрія, немов намагалася розгадати якусь загадку.
– Добре, погодився Андрій, хоча їсти йому особливо й не хотілося.
Вони сіли до столу на кухні, й Андрій почав потроху жувати запропоновану їжу, навіть не звертаючи уваги, що ж саме він їсть. Оксана навпаки – їла жваво, із задоволенням. Потім підійшла до Андрія, почала обіймати його і цілувати.
– Може, підемо, відпочинемо… – грала очима Оксана.
Андрій спочатку неохоче, але потім з усе більшою жагою теж цілував її… Вони зайшли до себе в кімнату, поспіхом роздягнися і впали в ліжко. Андрій спромігся намацати під своєю подушкою якийсь згорток. Він зумів непомітно витягти його, прикривши руку рушником, і сказав:
– Я зараз повернуся, тільки води вип’ю, – і пішов на кухню.
На кухні Андрій швидко розгорнув сувій, побачив якісь трави в ньому… Хутко викинув пакунок просто у кватирку, тричі сплюнув і повернувся до Оксани.

…За якусь годину вона вже лежала горілиць і спала. Андрій почувався страшенно втомленим. Він полежав трохи, а тоді заходився уважно оглядати тіло дружини. Нарешті під лівою пахвою він побачив неначе складені з густо посаджених родимок крихітні цифри: 666. Андрій схилився над Оксаною, щоб придивитися до числа… Несподівано Оксана рвучко піднялася і вчепилася зубами збоку за горло Андрія. Відьма прокусила шкіру, вену, і почала смоктати кров.
Андрій стогнав, борсався, але ніяк не міг відштовхнути жінку, відірвати її залізні руки від своєї шиї.
Борючись, вони впали з ліжка, і тут Андрій нарешті зміг вислизнути зі смертельних обіймів Оксани. Кров з його шиї текла ручаями, та все ж він спромігся відскочити, вийняти з портфеля, що стояв у кутку кімнати, банку зі свяченою водою і хрест. Залитий кров’ю, він підвівся, вмочив хрест у свячену воду і почав кропити Оксану. Та несамовито кричала і корчилася, здригаючись від води, і диким поглядом дивилася на хрест.
Андрій потроху підходив усе ближче до Оксани… Та, розуміючи, що для неї зараз може статися щось фатальне, нелюдським зусиллям спромоглася простягнути руку під ліжко і витягла старовинну книгу, ту, що належала колись бабі Палажці… Оксана розгорнула грубий том, неначе захищаючись від Андрія, і трохи підняла книгу вгору, прикриваючи свої очі.
Розкрита книга немов засліпила Андрія. Він похитнувся, впав, свячена вода розлилася по паркету, а хрестик вислизнув з його руки. Оксана між тим умить опанувала себе. Вона накрила книгою в темній оправі хрестик, зробивши його невидимим для себе й Андрія, висипала на розлиту воду землю з горщика для квітів і кинулася до свого чоловіка. Андрій не встиг підвестися, як Оксана вже сиділа на ньому, роз’ятрюючи заподіяну нею ж рану на шиї. Довгим чорним язиком вона просто вилизувала кров, що струменіла з прокушеної вени, і не дозволяла таким чином їй згорнутися. Андрій поволі знесилювався, затихав, втрачаючи кров… Він хотів щось сказати Оксані, але вже не міг. Молода відьма теж ледь втримувалася на чоловікові. Лише переконавшись, що він уже нерухомий – живий чи мертвий – вона знесилено зіслизнула з тіла Андрія і, ледь дихаючи, простяглася поруч.
Трохи полежавши, Оксана змогла звестися на рівні. Вона з жалем дивилася на тіло чоловіка, яке потроху втрачало ознаки живого: колір шкіри змінювався, кінцівки неприродно простяглися… Оксана знову присіла – але вже поруч із мертвим Андрієм, – глянула на нього і тихо, але нестримно, гірко заплакала.

Глава 16. Київ, 10 червня 2008 року

Олексій Трач сидів, розгублений, на розхитаному стільці, за столом, навпроти Василя Бойка. Збоку, під стіною, не зводячи з Трача очей, в кабінеті майора також сидів Іван Луцик. Через прискіпливий погляд Івана Григоровича, його тяжке мовчання Олексій дедалі більше нервував, відчуваючи з кожною хвилиною все нові й нові нерівності сидіння клятого жорсткого стільця.
– Ось кулі, знайдені у вашому пошкодженому «мерседесі», – не поспішаючи говорив Бойко. – Знаєте, що це за метал?
– Ні, – глухо відповів Трач. – Я не хімік і не експерт.
– Ну… Не прибідняйтеся: ви хоча б трохи хімік, якщо ваша лабораторія займається новими, перспективними ліками, біотехнологіями та іншими чудесами. А кулі дуже цікаві, до речі, – майор покрутив у руках прозорий пакетик із двома деформованими кулями. – Це срібло; точніше – сплав із значною частиною срібла. Я таких куль у набоях зроду не бачив, навіть уявити не міг, що такі існують… Неймовірно, правда ж?
– До чого це мені? – Олексій намагався говорити спокійно. – Ви ж розслідуєте справу, це ваша робота.
– Авжеж, – погодився Бойко. – Ми й запросили вас для бесіди, аби ви дещо нам пояснили.
– Я? – начебто здивувався Трач. – Маю пояснити? Я вам розповів усе, що знав…
– Тоді розкажіть нам, будь ласка, що ви робили в кінотеатрі «Київ» другого червня 2008 року під час пострілів по вашій машині й по перехожих із вікна того ж таки кінотеатру?
Бізнесмен напружено мовчав. Він відчув, як його долоні стали мокрими, а обличчя зашарілося.
– Не мучтеся, – спокійно порадив йому майор. – Я розумію – правду казати не хочеться, а брехати тяжко. Спрощу своє прохання: вас за фотографією впізнала буфетниця, яка працює на другому поверсі кінотеатру. Саме на цьому поверсі вхід до туалету… Упізнав вас і її колега, який у той день також працював. Якщо хочете, влаштуємо вам зустріч із ними в цьому кабінеті, аби розставити всі крапки над «і». То, може, щось розкажете нам?
– Я був у своїй машині, сидів на задньому сидінні… – почав був розповідати Олексій.
– Так, вірю, – кивнув Бойко. – Але це було спочатку, перед пострілами. А ось коли автомобіль марки «мерседес», номерні знаки… Ви ж знаєте номери своєї машини? Так от, коли «мерс» міцно, як й інші автомобілі, став у заторі на Великій Васильківській, просто біля кінотеатру, ви вийшли з своєї машини і пішли… Кіно дивитися? Чи як?
– Знаєте, чому вас запам’ятали буфетники, продавці – чоловік і жінка? – втрутився в розмову Луцик. – Ви дуже нервували, майже як зараз… Весь час оглядалися. І до того ж швидко, по‑діловому, пройшли до туалетної кімнати з доволі великим згортком у руках. Якось не пасують такі згортки звичайному обивателеві, що прийшов подивитися фільм…
– А де ви переховуєте зброю, з якої стріляли? – поцікавився майор. – Може, ви її вже викинули в якесь болото? Ви зробили колосальну помилку, помилку дилетанта, забравши гвинтівку, з якої стріляли, із собою. Професійні кілери «скидають» зброю на місці злочину, щоб у міліції не було «зачіпки» до них… А ви – забули про такий прийом? Чи це була дуже дорога, позичена зброя? Може, це гвинтівка когось із ваших друзів? Олексія Каневського, скажімо? «Прокол», справжній «прокол»… Поки ви тут перебуватимете як затриманий, ми обшукаємо і вашу квартиру, і дачу, й офіс… Так само, як і всі можливі схованки зброї у Каневського… В межах, закону, звичайно. Але прокуратура стовідсотково надасть нам санкції на обшуки… У свою машину ви стріляли для алібі, це зрозуміло. Але навіщо було стріляти в дитину, в дівчинку? Це й була ваша ціль? Чи хтось інший?
– То була зовсім не дівчинка! – не витримав Олексій. – То справжня відьма! Справжня, без лапок!
– Тобто ви зізнаєтеся в замаху на життя людини? – поспішив уточнити Луцик.
– Слухайте, – втомлено мовив Трач. – Я зараз вам усе розповім. Сподіваюся, ви зрозумієте… Утім, мені вже майже байдуже. Сил у мене більше немає…
Олексій почав розповідати. Працівники карного розшуку уважно його слухали, фіксуючи все, сказане підприємцем. Проте що далі, то більш неймовірною видавалася Трачева історія…

Глава 17. Київ, 23 березня 2008 року

В офісі фірми Олексія Трача у вечірній час, крім нього і молодої вдови Оксани, нікого не було.
– Не думав, що ми говоритимемо про серйозні речі всього за якихось десять днів по смерті Андрія, – Олексій ледь стримував хвилювання. – Хто б міг уявити, що він так… несподівано піде з життя… Це страшно, це в голові не вкладається. Тепер я розумію слово «втрата» – для друзів, для вас, його дружини, для науки, для фірми, зрештою…
– Так, ти маєш рацію, Олексію… Ми ж спілкуємося на «ти», якщо я не помиляюся? – Оксана прискіпливо дивилася у вічі Трачеві.
– Звісно… – погодився той, хоча і не міг з упевненістю сказати, чи пам’ятає, як саме він звертався до цієї надзвичайно вродливої, якоїсь неземної у своїй красі дівчинки. Так, саме дівчинки, бо більше п’ятнадцяти‑шістнадцяти років їй би ніхто не дав…
– Я не прийшла б до твого кабінету, не зустрілася б із тобою так офіційно… – вела між тим Оксана. – Але те, що Андрій розповів перед такою несподіваною, раптовою смертю…
Оксана заплакала, не в змозі опанувати себе. Олексій підійшов до неї, сам надзвичайно схвильований, і простягнув дівчині кілька паперових хусточок. Оксана глянула на них і мимоволі здригнулася. Але вона швидко опанувала себе і продовжувала говорити.
– Те, що перед своїм… своїм… кінцем сказав мені Андрій, – Оксана намагалася говорити твердо, – видалося мені надзвичайно важливим для його і твоєї роботи, для вашої фірми. Власне, по суті, то був заповіт мого чоловіка…
– І що ж сказав Андрій? – Олексієві ця розмова давалася нелегко. Перед його очима і досі стояло неприродно бліде обличчя Андрія, яким воно запам’яталося під час похорону. – Це стосується еліксиру?
– Так, – підтвердила його здогад Оксана. – Він розповідав мені про «Амброс».
– І що ж він казав? – насторожився Трач.
– Казав, що з вашою «чудодійною» рідиною виникли великі проблеми, – криво посміхаючись, заявила Оксана.
– Вибач, давай по‑порядку, – Олексієві дуже не сподобалася посмішка Оксани. – В чому ж ці проблеми полягають?
– Андрій запевняв мене в тому, що переконався: препарат «Амброс» і справді викликає оздоровлення й омолодження організму людини…
– Але… – перебив її Трач.
– Справді, є одне «але», – вела далі Оксана. – В Андрія накопичувалися докази того, що час так званого омолодження організму, його зовнішнього нестаріння досить швидко змінюється, причому раптово, на стрімку руйнацію організму і, зрештою, смерть.
– Це неправда! – вигукнув Олексій. – Андрій… Він був чудовим дослідником… Проте – химерною людиною. Він помилився. Жодного такого випадку не було! Клінічні дослідження і висновки європейських експертів…
– Можливо, поки що смертельних випадків і не було! – обірвала його Оксана. – Але незабаром будуть! І ти, чуєш – саме ти відповідатимеш за смерті людей.
– Ти брешеш! – раптом неначе щось зрозумів Олексій. – Жодних таких висновків не було і ніяких досліджень Андрій не проводив! Він би мені сказав про можливі небезпеки відразу!
– Я брешу?! – Оксана впритул підійшла до Олексія, торкаючись його своїм тілом, і наказала: – Ану, глянь мені у вічі!
Оксана пильно вдивлялася в сіро‑блакитні очі Трача своїми чорними очима. Той не міг відвести погляду від її бездонних зіниць. Так тривало кілька секунд… хвилину… Нарешті Олексій безпорадно опустився на крісло біля свого столу.
– Чого, чого ти хочеш? – мляво запитав він у дівчини.
– Я хочу працювати у твоїй лабораторії замість Андрія, – твердо сказала Оксана. – Чим я буду займатися – не повинно обходити ні тебе, ні інших. Зрозумів?
– Добре, – схиливши голову, погодився Олексій. – Хай буде по‑твоєму.
– Отак краще, пане бізнесмене! – Оксана презирливо дивилася на морально розчавленого чоловіка. – Навзаєм обіцяю, що нікому не скажу про можливі побічні ефекти вашого чудодійного зілля.
У відповідь Трач тільки махнув рукою: мовляв, домовилися.
Олексій не розумів, що з ним коїться: розум йому підказував зовсім інші слова й дії, а сам він робив те, чого бажала ця маленька чорнява жінка, на вигляд – підліток із антрацитово‑чорними очима, безодню яких лише іноді приховував тьмяний, «олійний» полиск на їхній поверхні.

Глава 18. Київ, квітень 2008 року

Володя, Людмила і Сашко були вкрай здивовані, коли Олексій представив їм нову співробітницю фірми «Локус», Оксану. Вона, за словами Трача, мала працювати в лабораторії за своєю, окремою темою. Безпосереднім керівником її в науково‑дослідницькій роботі мав бути сам Олексій, а не Володя, який координував роботу інших. На німі запитання колег‑підлеглих Олексій пояснив, що Оксана навчається в медичному університеті, і її фах, мовляв, потрібний фірмі саме зараз, після такої несподіваної смерті Андрія. І взагалі, вона надзвичайно талановита дівчина…

* * *

Оксана обрала місцем своєї роботи в лабораторії найдальшу, маленьку і незатишну кімнату, яку до неї ніхто не хотів займати. Зачинялася в ній і проводила якісь досліди, часто аж до глибокої ночі. Працівники лабораторії бачили, що дівчина щодня приносила з собою велику чорну книгу і, звіряючись із нею, змішувала в хімічних посудинах різнобарвні рідини. Цей, вочевидь, дуже цінний фоліант Оксана ніколи не залишала в своїй комірчині, завжди забирала з собою. Людмила, якій було цікаво знати все про всіх, так і не змогла жодного разу заглянути в ту книгу чи принаймні подивитися на обкладинку, аби прочитати назву.
Між тим із співробітниками фірми, точніше – з працівниками лабораторії, – почали коїтися дивні речі. Володя і Сашко марніли просто на очах. А Оксана, навпаки, за якийсь тиждень роботи, на подив тієї ж Людмили, просто розцвіла.
Молода жінка і до того мала вигляд дівчинки, а тепер її обличчя стало на подив матово‑рожевим, без жодної зморшки, мов у дитини. Чорне волосся і очі блищали; навіть голос набув виразно дитячої дзвінкості й висоти.

* * *

Першим із науковців захворів веселий і контактний Сашко. Одного дня він подзвонив Володі, й сказав, що з ним коїться щось зле, проте лікарі допоки не змогли встановити точний діагноз.
Володимир розгубився: саме сьогодні вони мали розпочати серію дослідів, спрямованих на істотне поліпшення препарату «Амброс». Олексій Трач висловлював незрозумілу для Володі й Людмили тривогу з приводу можливих побічних ефектів «еліксиру молодості», як його називали в пресі. Чому їхній шеф раптом почав хвилюватися, він своїм підлеглим і колегам водночас так і не сказав. Але наполягав: «Амброс» має бути абсолютно безпечний в будь‑якому розумінні. Тому й слід провести досліди на наявність можливих невиявлених домішок і продовжити випробовування щоденних гранично допустимих доз препарату на самих собі. Так! Адже всі співробітники фірми приймали власноруч створений засіб – хто перш за все для зміцнення здоров’я, хто для омолодження (Людмила і ще кілька жінок, не виключаючи й Оксану), а хто – і з подвійною метою.
І ось під час прийому чудодійного засобу Сашко тяжко захворів. Трач відразу ж згадав попередження Оксани, точніше – Андрія, передане їй і відтак – Олексієві. Хазяїн фірми нервував: адже будь‑яка підозра щодо якості «Амбросу» означала в кращому разі кінець його бізнесу, а в гіршому… Про такий розвиток подій він не хотів і думати.
Людмилу ж історія з хворобою Сашка стривожила зовсім через інше. Вона виразно згадала, як марнів, як кепсько себе почував Андрій останні місяці перед своєю несподіваною смертю. Добре пам’ятала вона і те, як хлопець ходив до ворожки. Жаль, що він чомусь не хотів розповісти Людмилі, що ж та бабця йому сказала… Андрій ухилявся від запитань своєї колеги, хоча саме вона й дала йому адресу ясновидиці… Людмила не могла пояснити, чому переконана, але вважала: причиною смерті Андрія, і відтепер – хвороби Сашка, була Оксана. Інтуїція підказувала Людмилі, що вродливиця недарма працює ночами в своєму закапелку. Незрозумілим лишалося: чому така прискіплива і обережна людина як Олексій узяв молодичку без закінченої вищої освіти на роботу, ще й надав їй повну свободу дій? І що за книгу Оксана носить із собою на роботу і з роботи? Чому саме на дівчину так чудово діє «Амброс»?
Запитань у Людмили було більше ніж досить. Вона розуміла, що мусить діяти. Але як? І жінка не вигадала нічого кращого, ніж почати таємно слідкувати за Оксаною.
Невдовзі Людмила знала всі її традиційні шляхи з дому на роботу і з роботи додому; вона дізналася, які хімічні препарати, їхні компоненти, реактиви Оксана використовує у своїй роботі. Одного разу Людмила, попросивши Володю якось відволікти молоду дослідницю, взяла проби виготовлених нею дивних сполук. Тепер лишалося встановити, що то за готові суміші…
І головне – постаратися зазирнути до таємничої Оксаниної книги.
Така нагода трапилася за кілька днів. Олексій покликав Оксану до свого кабінету, і та хутко пішла до шефа. Про що вони говорили? Хтозна…
Але двері до своєї кімнати‑лабораторії Оксана не замкнула. Людмила зорієнтувалася швидко: попросила Володю постояти біля дверей таємничої кімнати на випадок повернення Оксани, а сама зайшла до маленької лабораторії. Перше, що побачила Людмила – то була велика старовинна книга в чорній палітурці, що лежала розгорнута на лабораторному столі, поодаль від колб, реторт і рідких та сипких речовин.
Розгорнуті сторінки книги були вкриті таємничими знаками. На берегах виднілися й затерті малюнки: ліворуч хлопець, разюче схожий на Андрія, неначе виганяв потворних бісів зі старої потворної відьми; а праворуч страшнючих вигнаних бісів уже поціляв з мушкету бравий вояк у чудернацькому строї. Нижче хтось прималював схему набою із кулею. На саму кулю вказувала стрілочка і було написано: «Nota bene! Argentum!» «Запам’ятай добре! Срібло!», – прошепотіла‑переклала Людмила.
Утім, весь текст на сторінках виявився написаним латинською мовою.
Латину Людмила пам’ятала з часів університету, де вона так не любила, до речі, вивчати мертву мову! Але ж… мова науки і, як бачимо, таємничих манускриптів має стати у пригоді! Людмила збагнула, як діяти. Вона вибігла з кімнати Оксани, кинула Володі, що стеріг вхід: «Я миттю!». І кинулася до своєї, сусідньої лабораторної кімнати. Там вона взяла цифровий фотоапарат, повернулася в лабораторію Оксани до чорної книги і швидко, розворот за розворотом, почала фотографувати її. Скільки часу вона фіксувала сторінки фоліанту, Людмила б не могла сказати, їй лишилося тільки сфотографувати обкладинку, але тут за прочиненими дверима кашлянув Володя. Це означало: він чує кроки. Хтось спускався з другого поверху, від кабінету Олексія.
Людмила прожогом вискочила з Оксаниної робітні, вхопивши за руку Володю. Той лише встиг прикрити двері таємничої лабораторії. Вони забігли до сусідньої кімнати і сіли за столи, неначе поринувши у роботу. Невдовзі в коридорі процокотіли підбори Оксаниних черевичків.

* * *

Кілька днів Людмила і Володя розбирали рецепти чудодійних варив, ліків, магічних мікстур, описаних в старовинній книзі. Дещо із написаного в ній було ледь зрозуміле: адже, скажімо, з перекладеної фрази «взяти півнігтя товченого вуса далматинського печерного дракона» – була зрозуміла хіба що кількість невідомого компоненту чарівного трунку.
Але найбільше колег вразили нотатки на берегах книжкових сторінок, написані рукою Оксани. Там значилося, наприклад: «Андрій. Виготовити…»… І далі йшов перелік трав, мінералів, рогів і копит, хутр і пір’я, що їх слід було взяти… Для чого?
Здається, відповідь на останнє запитання розкривалася тут‑таки. Навпроти імені Андрія чорніла грубо намальована п’ятикутна зірка двома різками догори; навпроти рецепту й імені Сашка зірка була лише намічена. Так само невиразно була позначена зірка біля слова «Олексій». А навпроти імен «Володимир» і «Людмила» стояли лише незрозумілі криві лінії…
Володя і Люда не на жарт перелякалися, побачивши такі знаки біля написаних своїх імен та імен своїх товаришів – покійного Андрія і живих (поки що?!) Сашка й Олексія.
Зрозуміло було, що діяти слід негайно. Сумне завершення життя Андрія і хвороба Сашка не віщували нічого доброго. А враховуючи наполегливість Оксани з роботою в лабораторії, лихі події могли трапитися щохвилини.
І Людмила, і Володимир вирішили піти до Олексія. Слід було щось разом вирішувати, якось запобігти діям Оксани. Сумнівів у її злих намірах не лишалося…
Попри сподівання друзів, Олексій зустрів їх мало не вороже. Оксани в цей день зранку на роботі не було, й Володя з Людмилою сподівалися поговорити з шефом відверто про всі останні події.
Розмова була тяжкою. Олексій доводив, що Оксана винайшла неймовірні за силою впливу на людину засоби оздоровлення й омолодження організму, і тепер перед фірмою, перед усіма ними відкриваються нові обрії.
Проте за час тривалої розмови, під впливом розкритих і проаналізованих фактів, невідпорно розв’язаних здогадок, а також через розумні висновки Володі й емоційну, гарячу промову Людмили, Олексій Трач почав дослухатися до тривожних слів своїх колег.
– Ось що я вам скажу, – несподівано підбив він підсумок розмови. – Я знаю, що Оксана – відьма…
– Лиха людина, – чи то додав, чи уточнив Володя.
– Та ні ж! – несподівано гаряче промовив Трач. – Я кажу в буквальному розумінні. Вона знається з нечистою силою!
– Я не хотіла про це говорити, – зітхнула Людмила. – Але покійний Андрій ходив до однієї баби‑ворожки, яку я знаю…
– І що? – насторожився Трач.
– Я була в неї, – продовжила Людмила. – І з’ясувала, що вона сказала Андрієві під час його єдиного візиту…
– Ну, не тягни, – спохмурнів Володя. – Що ж вона казала?
– Ви люди прагматичні: науковець, бізнесмен… – почала Людмила. – Але хочете вірте, хочете – ні… Бабця викрила найближчу людину для Андрія як відьму. А Оксана, після смерті його батьків, залишилася єдиною близькою людиною нашого колеги…
– Смерть його батьків, яких я добре знав, – додав Володя, – теж досить дивна… І раптова. Ніяких невиліковних хвороб у них не було…
– Я з вами погоджуюсь, – Олексій, на великий подив своїх колег, мало не плакав. – Але бувають деякі обставини… Нездоланні обставини… Які примушують нас вчиняти не так, як ми того бажаємо.
– Я не розумію, – Людмила пильно дивилася на Олексія. – Ти що, підпав під її чари?
– Я?! – схаменувся Олексій. – Та її, навісну, я просто вб’ю!
– Припини! – перебив його Володя. – Вбивство – не розв’язання проблеми, і злочин до того ж… Треба йти в міліцію, в прокуратуру, чи куди там у таких випадках ідуть…
– І що?! – мало не закричав Олексій. – Що я там скажу?! Що є одна молода жінка, відьма, яка зживає всіх зі світу?! Хто мені повірить?
– Так, глухий кут… – замислилася Людмила. – Що ж нам робити? Нам слід своїми силами її здолати, нейтралізувати, чи що…
– Але ми повинні діяти швидко, – у розпачі сказав Володимир. – Я боюся за життя Сашка.
– Не переймайтеся, – несподівано спокійно і твердо мовив Олексій. – Немає питань, які не можна було б вирішити…
– Що ти задумав? – занепокоєно глянула на шефа Людмила. – Я гадаю, ми всі маємо діяти разом…
– Не турбуйся, – Олексій витер очі хусточкою і уважно подивився у вікно. – Ви будете в курсі всіх подій… Ідіть, працюйте. А я подзвоню моєму шкільному товаришеві, моєму тезкові…

Глава 19. Київ, 2 червня 2008 року

Зволікати далі було неможливо. Олексій, знаючи пунктуальність Оксани і те, що в понеділок її не буде на роботі, призначив їй термінову зустріч, посилаючись на нові, несподівані обставини щодо їхньої роботи. Таємничим голосом він повідомив, зателефонувавши на Оксанин мобільний телефон, що чекати до завтрашнього дня неможливо. Головним же в задумі Олексія були точні розрахунки в часі. Оксана мала чекати на нього у вказаному місці, майже перед кінотеатром «Київ», стоячи над проїжджою частиною вулиці. Тут рівно о шостій вечора Олексій мав її забрати у свою машину і повезти… Куди? Цього він Оксані не сказав, покликаючись на «секретність обставин». Трач радив дівчині їхати на зустріч на метро, аби не запізнитися: адже стояти біля кінотеатру автомобілям було заборонено. Він підібрав би дівчину «на ходу».
Пояснивши зранку деякі необхідні дії своєму водієві, Олексій ще раз перевірив снайперську гвинтівку: глушник, оптичний приціл, набої зі спеціально виготовленими срібними кулями, змащеними до того ж часником… Так усе було написано в чорній книзі… Парадокс, але в тій Оксаниній книзі й був указаний засіб знешкодження навченої відьми, тобто такої, яка не народилася ворогом роду людського, а набула лихих якостей від якоїсь іншої потвори. Чорна книга розкривала й деякі плани самої Оксани.
На берегах сторінок, дівчина, не дуже криючись, помічала засоби зведення зі світу людей, які воліла застосувати до Олексія, його колег.
Ба більше: вона хотіла б так змінити формулу «Амбросу», щоби препарат мав страшні, нехай і віддалені побічні дії на організм людини. Сама ж вона із якоюсь метою пила «еліксир молодості» в неймовірних кількостях і позначала дози випитого в книзі.
Олексій боявся того вирішального дня тільки за одну людину – за себе. Він відчував на собі страшний психологічний вплив Оксани. Часом ладен був робити все, що вона накаже, готовий виконувати всі її примхи. Сьогодні ж, другого червня, він мав пересилити себе, переступити через свої моральні принципи й знешкодити відьму…

Машина Олексія Каневського, яка їхала попереду «мерседеса» Трача, в крайньому правому ряду, якось криво подалася в бік тротуару і «заглухла». Каневський увімкнув аварійну сигналізацію, відкрив капот і почав робити вигляд, що копирсається в акумуляторних дротах. На Великій Васильківській одразу ж утворився затор, в якому зупинилася й машина Трача. Той швидко вийшов з «мерса», глянув довкола, чи не зустрінеться він, бува, раніше запланованого з Оксаною… Її, на щастя, ще не було. Годинник показував за десять шосту. Олексій підхопив згорток і подався на другий поверх кінотеатру, в туалет. Там він зайшов у крайню кабінку, відчинив вікно на вулицю, глянув униз… Оксана поки що не з’явилася. Олексій відчув, як його пройняло гарячою хвилею. А якщо вона не прийде? Чи був він переконливим у розмові?
Долаючи тремтіння рук, Олексій дістав деталі гвинтівки, почав збирати їх в одне страшне ціле… Нарешті все готово… На годиннику вісімнадцята рівно. Оксани немає. Подумки Олексій прокручував різні варіанти дій: перенесення зустрічі, втечу після пострілу, надійність алібі… Раптом він заспокоїв себе простою думкою: якщо Оксана не телефонує йому, то вона десь у дорозі. Якби вона не хотіла прийти, то подзвонила б… А якщо вона не прийде, не подзвонить, зникне? Як діяти?
Лихоманковий потік думок Олексія обірвала поява Оксани в умовленому місці. Олексій підняв гвинтівку, прицілився… І тут Оксана озирнулася направо, наліво… Побачила автомобіль Трача і не вагаючись зробила крок до нього. Олексій вистрілив. Ледь чутний звук на тлі міського шуму…
Трач побачив, що поцілив у власне авто. Він, не вагаючись, вистрілив ще раз, і Оксана, сіпнувшись, упала біля задніх коліс «мерседеса». Олексій тільки й устиг побачити, як кров бризнула в дівчини з голови. Він вистрілив утретє, аби довершити страшну справу, але знову поцілив у власну машину.
Трач зрозумів, що слід тікати. Він, мов у сні, розібрав і заховав зброю, геть забувши про настанови одного кримінального «авторитета», який і розказав йому, як діяти під час замаху. Олексій швидко спустився сходами і вийшов на вулицю.
Машина Каневського вже рушила, і «корок» на дорозі потроху почав зникати. «Мерседес» Олексія теж трохи проїхав уперед. Трач наздогнав його, побачивши водночас, на свій подив, лише величезну криваву пляму на асфальті.
Тіла Оксани не було! Олексій, не знаючи, що й подумати, прожогом сів у машину і наказав переляканому шоферові якнайшвидше ушиватися з цього місця.
Уже в авто, коли вони виїхали на вільний від заторів бульвар Лесі Українки, Олексій, перебравши можливі версії зникнення Оксани, вирішив, що вона, тяжкопоранена, зуміла піти з місця події. То було дуже кепсько: Олексій не знав, де тепер Оксана, наскільки тяжко вона поранена і як діятиме проти нього. Від таких думок він укрився холодним потом. Обличчя перекосилося, і він, на превеликий подив і жах водія автівки, почав гірко плакати. Трохи згодом, уже під’їжджаючи додому, Олексій сміявся, мов навіжений. І шофер з полегшенням провів шефа, з яким незрозуміло що коїлося, до дверей помешкання.

* * *

Оксана, побачивши автомобіль Трача, зробила рішучий крок до сріблястого «мерса» з тонованим склом вікон. Зараз вона все скаже цьому крутію і нахабі Олексію, який не здатний навіть точно виконувати її накази. Вбивати його було ще рано, він мав знадобитися для справи зведення зі світу величезної кількості людей. Формулу «Амброса» змінено, скоро оновлений «еліксир», що ставав відтак небезпечним зіллям, мав надійти у продаж. І тоді… Тоді енергія померлих додасть Оксані ще більше сили і влади над людьми. А поки що вона пила незмінений препарат у величезній кількості. Їй треба було перевірити деякі аспекти його дії на незвичайному організмі, організмі відьми.
Оксана простягнула руку, аби відчинити задні дверцята «мерседеса» і… В цю мить вона відчула страшний біль, удар в голову. Непритомну дівчину кинуло на асфальт. Кров розтікалася довкола неї, але за кілька секунд вона розплющила очі, отямилася і, витираючи кров з обличчя, пішла між машин, які стояли в заторі, на протилежний бік вулиці. На неї дивилися приголомшені водії й перехожі. А Оксана, дійшовши до входу в пасаж на Великій Васильківській, раптом схаменулася. Чому вона пішла сюди? Адже треба було затримати Олексія, його авто! Цей замах, безумовно – справа його рук.
Дівчина озирнулася, але сріблястого мерседеса вже не було видно. «Корок» на дорозі зник і машини поволі, але рухалися.

Між тим Оксана, не побачивши автівки Олексія, поволі йшла до Шевченківського парку, аби посидіти там, подумати, як діяти далі. Вона була впевнена, що вдома на неї чекає засідка – з озброєними людьми, священиком, свяченою водою…
У парку вона вмилася водою з фонтана, викликавши здивовані й насторожені погляди досить численної публіки, яка прогулювалася вечірнім садом. Оксана відчувала, що з нею коїться щось незвичне. Її сіпало, корчило, і вона була змушена сісти на лавку, аби втриматися на ногах. Дівчина зауважила зневажливі погляди якихось молодих людей і неприховане зауваження щодо неї русявої дівчини: «Бач, як плющить стару бомжиху! Мабуть, коліс перебрала!». Вона – стара бомжиха?! Вона, – юна, вродлива, якій усе під силу?! Оксана хотіла сказати щось зле тій дівчині, проказати вголос закляття, після якого та юнка б за добу померла… Але замість дзвінкого підліткового голосу Оксана почула від себе старече шемрання. Вона тільки в цю мить звернула увагу на свої руки – в плямах пігменту, зморшках, із тонкими сизими венами – руки старої жінки.
Охоплена страшною здогадкою, Оксана кинулася до дівчини, яка, сидячи на парковій лавці, розглядала себе в люстерко. Відьма вихопила дзеркальце з її рук і глянула на своє відображення. Із люстерка на Оксану дивилася сива стара жінка, разюче схожа на її бабу Палажку.
Нажахана стара кинула дзеркальце і пошкандибала геть. Швидко йти вона не могла. Оксана дійшла до штучної водойми у формі Чорного моря посеред парку і ще раз глянула на своє відображення у воді. На неї дивилася потворна стара баба. Сумнівів не було – в Оксани стрімко розпочалося старіння організму. І чому це відбувалося, збагнути вона не могла.

Глава 20. Київ, 3 червня 2008 року

Ніч Оксана перебула в старому ботанічному саду. Вона таки боялася йти додому. Поблукавши зранку наступного дня садом і відчуваючи, що сили її тануть, вона вирішила чомусь знову піти до кінотеатру «Київ» на Велику Васильківську. Там вона, звичайно, не побачила нічого такого, щоб могло чимось їй помогти чи зарадити. Оксана вже ледь рухалася. Вона саме виходила з «Метрограду» до Рогнідинської вулиці, коли раптом упала й померла. Останнім маренням, яке промайнуло в її свідомості, було видиво їхнього з Андрієм весілля.

Глава 21. Київ, липень 2008 року

Олексій тривалий час хворів. У лікарні біля нього постійно була Людмила, а Володя й Сашко, який не так давно одужав, щодня приходили провідати друга.
Наприкінці місяця одна з поважних київських тижневих газет розповіла, і доволі плутано, про історію замаху на якусь зниклу безвісти дівчину і про підозрюваного в замаху підприємця Олексія Трача, який так і не став підсудним. Газета писала: «Психіатрична експертиза визнала Олексія Трача, підприємця, недієздатним, тобто таким, що не може за станом психічного здоров’я бути притягненим до кримінальної відповідальності. Водночас нашого кореспондента насторожує те, що Трач закрив частину свого бізнесу, пов’язану з виробництвом препарату „Амброс“». 

____________________