Галина Вікторівна Горицька 
Церква святого Джеймса Бонда та інші вороги

Ретророман – 

Аннотация

Закінчується виснажливе, знекровлено‑дистрофічне літо 1946 року. Одноногий моряк, командир бронекатеру Пінської військової флотилії, нарешті повертається додому з війни. Він не знає, що його чекає: чи жива його кохана, єврейська дівчина Аля, чи пережила вона трагедію Бабиного Яру, чи живий батько, котрого перед самою війною звинуватили в зраді Батьківщини? Невже добре в повоєнному Києві лише тим, хто стежить за людьми і бореться з ворогами народу, як от колишній чекіст, майор держбезпеки, що займається оперативною роботою по духовенству всіх конфесій у відділку «О» в сумнозвісному будинку на Володимирській, 33?..

Галина Горицька
Церква святого Джеймса Бонда та інші вороги

* * *

Дмитру Васильовичу Малакову присвячується

Подяка тим, без яких ця книга була б абсолютно інакшою:
Дмитро Васильович Малаков – український краєзнавець, член Національної спілки краєзнавців України. Лауреат премії імені Дмитра Яворницького Національної спілки краєзнавців України (2012 р.).
Оксана Володимирівна Овсіюк – кандидат історичних наук, завідувач відділу культурологічних досліджень Науково‑дослідного інституту українознавства. Голова ради молодих учених Науково‑дослідного інституту українознавства. Заступник голови Центру прикладної антропології. Автор монографії «Життя після окупації: побут киян 1943–1945 рр.»
Олександр Миколайович Чудновець – голова ради громадської організації «Київське військово‑історичне товариство». Дослідник військової історії. З 1979 р. проходив службу в ВМФ на кораблях Балтійського флоту. Ветеран МНС України. Автор книги «Монітор «Смоленськ» («Kraków»), три долі».
Нінель Григорівна Ящук – біохімік, український краєзнавець, дослідниця київської Дарниці. Автор книги «Любимая Дарница. Оглядываясь на ХХ век…».

Це історія про те, чим і як жила звичайна людина в повоєнному Києві. Історія, замішана на крові, злочинному романтизмі, високих пориваннях душі, тоталітарності радянського режиму і щасливих випадковостей, без яких неможливі були б ми – ті, котрі постали з попелу надій наших предків. Історія неможливостей і закономірностей водночас. Закономірностей – бо зрозумілих подій і їхнього перебігу для тих, що були до нас, і – неможливостей для покоління тих, хто прийшов після нас, і ще, сподіваюсь, для тих, хто буде згодом. Бо тяжко уявити гіршої іронії долі, якщо все знов розпочнеться і повториться.
Кожна лінія цієї історії абсолютно автономна щодо іншої. І тому розпочинати можна з будь‑якої частини. Позаяк стежки переплетені. А як читати – залежить від вас.
Ще кілька слів про суто важливе – посилання. Якщо ви, мій шановний читачу (а я шаную кожного), застали радянські часи і встигли побувати в комсомолі перш ніж він зник, мабуть, ви можете ці сторінки проігнорувати – бо більшість із них розкривають те, що ви знаєте й так. А інші… Як я вже сказала: все залежить від вас.

Інсайт

Что‑то с памятью моей стало.
Все, что было не со мной, – помню.

Р. Рождественський. «За того парня».

Кажуть… Люди кажуть багато чого. І я їм здебільшого не вірю. Лише іноді, коли не маю іншого вибору, бо надія – єдине, що лишається. Ось як зараз.
«Ендшюльдіген зі бітте», – почула я заяложену фразу коло вуха і зрозуміла її. Переді мною вибачались за те, що добряче штовхнули. Потяг метро по дорозі сюди був повнісінький і вилізти звідти видалося так само складно, як і залізти в електричку на вокзалі Берліна. Що йшло далі – якась тарабарщина, це залишилося поза моєю розумовою досяжністю. Німецької я не знаю.
А ось мій батько знав. Льотчик‑винищувач під час Другої світової, він вивіз мою маму з цього ж таки Берліна, який визволяв. Пожалів і врятував від масових зґвалтувань, що на неї напевне чекали. Ця складна операція із задіянням усіх корисних зв’язків, одного генерал‑лейтенанта і навіть його спецтранспорту – літака, позиченого на добу, ледь не коштувала батькові життя. В Києві його розжалували і забрали всі нагороди. А в особовому відділі після численних допитів мали постановити одне – заслання. Батько дивом уникнув арешту.
Моя мама була красунею. А радянські солдати не гребували навіть монашками. Що вже казати про звичайних миловидних німкень. Хоча я бачила їхню весільну світлину і тому можу стверджувати: мама себе понівечила, як могла, аби не бути принадною для радянських військових. Обстригла наголо волосся і попросила сестру (котру таки зґвалтували, а потім убили) зламати їй носа. Однак і така вона випромінювала світло юної краси. Навіть зі старої вицвілої фотографії.

* * *

Батько мені залишив купу фотографій в офіцерському шкіряному планшеті з потертим наплічним ременем. Усі світлини дістались мені в спадок. Безліч інших, що вперто не бажали старішати, – зігнуті по краях світлини, що пахтіли рудою шкірою сумки. З молодим батьком і радісною мамою. Я так і не наважилася спитати, допоки він був іще живий: чи то і для мами це було кохання з першого погляду?
У тому польовому планшеті була фотографія, яку я ніяк не можу забути. Ви коли‑небудь закохувалися в людину зі світлини? Не в диктора телебачення або футболіста чи співака, принаймні тих, хто жив з вами в один час (навіть якщо і на іншому континенті), а в хлопця з фотографії – льотчика, що разом з моїм неймовірно молодим батьком всміхається щасливо в об’єктив? А за ними – лани широкі, і десь там, удалечині, ліс на задньому фоні моєї батьківщини… Тієї, яку вони захищали від фашистських загарбників.

* * *

Це як coup de foudre, хай йому грець. У дитинстві я все думала, чи може статися так, що побратим батька зі світлини, в якого я була безнадійно закохана усе своє дитинство, якось стрінеться мені? Адже батько не забував своїх військових товаришів, і вони часто збиралися разом. Чи упізнала б я його?.. Адже я могла піти з батьком на одну з цих зустрічей і подивитись, який він. Могла хоча б просто запитати у батька, чи він одружений? Чи оцей льотчик зі світлини, ну, оцей, нахилений над трофейною каскою, котру використовували як казанок, живий?
Однак у юності я була украй нерішучою дівчинкою. Я боялася запитати у тата бодай щось про нього. Боялася стріти. Між нами було провалля в тридцять з гаком років, яке ніяк не подолати. А втім, його усміхнені очі довго не йшли з моєї нерозумної голови. Чи це була любов? Хтозна…
Просто гарний парубок зі старої світлини. Як випадковий стрічний. Ніби стоїш на зупинці і бачиш, як крізь вікно трамвая юнак проводжає тебе поглядом. А ти стоїш нерухомо, боїшся дихнути і все дивишся вслід тому вагону, в якому до вікна, спітнілого від дощу і вологи, прилип носом той, з ким ти вже і дітей народила…
Ось питання: чи такі стрічі і справді випадкові?
Адже я й досі пам’ятаю цю світлину. Єдину, на якій є він. Удалечині – жовте поле (імовірно, жовте, я хочу так думати, адже світлина чорно‑біла) під синім небом. Жодної хмаринки над летовищем. Погода льотна. Вогнище з казанком і чимось поживним у ньому і двоє на передньому плані – мій батько і він. Обидва усміхаються, немов війна вже скінчилася. Немов навкруги – спокій і благодать. Мир.

Одноногий моряк

«Не свідомість людей визначає їхнє буття, а навпаки, їх суспільне буття визначає їхню свідомість».
К. Маркс

Кожен письменник, працюючи над своїм твором, відчуває іноді сумнів: чи вірний він життєвій правді? Так буває доти, поки ти відчуваєш своє право робити з героєм все, що тобі до вподоби. Але настає раптом момент, коли ти починаєш залежати від його волі, його характеру. Для мене цей момент дуже важливий. Я відчуваю, що герой став живим, а це і є та умова, без якої не можна завоювати довіри читача.
В. Некрасов «Шлях героя», стаття в «Літературній газеті» (26 квітня 1955 р. № 50).

Розділ перший. Київ 1946 р.

Він повернувся додому без ноги. Знаєте, скільки тоді було таких – немічних, хворих, злих на цей світ – уже мирний, але й не такий, яким вони хотіли його бачити після перемоги?
Коли він колупався в замковій щилині дверей квартири, що дісталася йому від батька, в царському будинку на вулиці Карла Лібкнехта, ще не почало опадати листя з хрещатицьких каштанів. Закінчувалось знекровлене, виснажливо‑дистрофічне літо 1946‑го.
– А чого ви тут ото стоїте? Що вам треба? – заверещала доволі голосно сусідка з квартири напроти. «Аби хтось почув і допоміг, якщо злодій», – відразу скумекав. Потім побачив у її очах оте, що бачив не раз, поки його з іншими пораненими везли роздовбаними шляхами України на санітарній машині під час евакуації за призначенням, – як жінки витирають очі фартухами, не чистими й охайними, а зужитими і латаними, дивлячись на них.
– Господи, Льоню? Це ти?!
– А що, тьотю Зіно, я так змінився?
Стара єврейка відвела погляд і нічого не відповіла. Щоб не лукавити. Потім роззирнулась навсібіч, ніби за ними хтось стежив:
– Ходімо, Льончику, до мене. Я тобі все розкажу…
– Та заждіть‑но, Зіно Яківно, – юнак заусміхався, як колись, раніше хлоп’яком, коли бив шибки цій жінці, граючи у футбола, потім вибачався ніяково. – Дайте хоч води напитися в рідному домі…
– Води, Льончику? – Вона подивилася на нього якось безпорадно, стиснула долоні, витираючи їх, чисті, об фартух, і закусила губу. На мить застигла, але швидко отямилась. – Та ходімо зі мною – тут уже інші замки, не длубайся в них.
Зіна Яківна майже силоміць запхала його до своєї квартири.
– Не треба про це говорити… – зашепотіла стиха. У коридор вийшов хтось чужий – Льоня раніше не бачив цього чоловіка.
– Зіно Яківно, біжу картки отоварювати. Кажуть, нарешті м’ясо видають, а не консерви. Вам чергу зайняти?
– Ні‑ні, Ігоре Івановичу, – швидко промовила, штовхаючи Льоню до кімнати, Зіна Яківна. – Я трохи згодом сама підійду
– Тьху! Чи ви гадаєте, що вони вас там чекатимуть у магазині?
Зіна Яківна нічого не відповіла. Нарешті заштовхала розгубленого хлопця до своєї кімнати і різко захлопнула двері, провернувши ключ у замку. Потім пояснила:
– Це Ігор Іванович – один із моїх нових сусідів.
Льоня потер скроню:
– Нічого не розумію… У вас що тепер – комуналка у квартирі?
– Авжеж, – відказала стара згорблена жінка і відвела погляд, ніби щось неприємне спало їй на думку, а вона не бажала пояснювати й згадувати. Потім енергійно махнула рукою і продовжила: – З цієї кімнати лише вчора молоду пару виселили. Виявляється, в них був підробний ордер. Кербуд відразу після цього прибігла, сказала, що тут надлишок жилплощі, і вона скоро нових приведе. А я вже звикла жити сама під час окупації…
– Підробний ордер? – перепитав Льоня.
Зіна Яківна знову махнула рукою, ніби відганяючи від себе все зле чи погане. Потім зітхнула і заходилася пояснювати:
– Це нині дуже важливий документ, Льоню. Основний папірець, можна сказати, що засвідчує право займати кімнату або й цілу квартиру. Це вже як кому пощастить. Адже після німців та пожеж у центрі житлових приміщень значно поменшало… Міськрада видає такий ордер. Тож лише Богу відомо, кому цей документ дістанеться. Черги страшні… – Зіна Яківна розвела руками. – Так‑от. Хоча корінець документа зберігається в житлових конторах, а сам він містить купу деталей, як‑от номер та дата видачі, його все одно якось умудряються підробляти. Людям‑бо жити ніде. І їсти нема чого… В гастрономах порожньо. У нас тепер карткова система. Подейкують, вона на Донбасі з сорок першого. Звісно, все з Білокам’яної почалося. Ну а у нас вже після того, як німців вигнали, картки були введені. Ось тобі, наприклад, захочеться котлети, а м’яса катма.
Зіна Яківна раптом неприродно реготнула. Потім ураз стихла, позираючи, чи не чує хто. Пояснила тихо:
– Ось у тебе є, приміром, картки на м’ясо, а замість них у гастрономі – одні лише консерви. Або приходить мама з немовлям за молоком, а їй замість молочка трохи цукру відсиплять. Нема, нічого нема, Льоню… Навіть якщо у тебе найвища категорія…
– Заждіть, із харчуванням мені все ясно. А що з моєю квартирою?
– Льоню, я ж пояснюю: з житлом у Києві страх що коїться… Хто спритніший – відразу після окупації щось ухопив. А так – нові люди приїздять, колишні мешканці повертаються, селити нема куди, всіх ущільнюють. Невже ти гадав, що квартира тебе чекатиме пустою? – Зіна Яківна похитала головою. – Та й не у війні лише справа… Не встигли ще й судове рішення по твоєму батьку прийняти, тільки опечатали, а ордер на заселення комусь уже видали. Родині енкаведешників. Гадаю, вони до цієї квартири придивлялись ще до арешту. Подейкують, працівники цього наркомату всюди найкраще житло урвали і не туляться в комуналках. Отаке‑то, Льоню…
По цих словах Зіна Яківна знов огледілась. Льонині очі округлились.
– З квартирою мені тепер ясно… – кинув він. – Що ж, я у ній відтоді, як у мореходку поступив, не жив. Грець із нею. Зіно Яківно, а де Аля, де всі ваші?

* * *

Уже через кілька хвилин Леонід сидів на старій жовтій софі Зіни Яківни і хитав головою, чимдуж стискаючи щелепи. Так, ніби при кожній її фразі хтось бив його по обличчю боксерською рукавицею, а після останніх слів просто‑таки послав у нокаут.
– Як… – забрали? Що значить… усіх?
– Так, Льончику… Всі, всі мої діти… І Семен, і Аля, і Яцек із ними… в Бабиному Яру покояться…
Хлопець подивився на світлини, що висіли на стіні рівненько. І всі – з чорними стрічками. Коло однієї кружляла оса. Він підвівся, аби розгледіти обличчя дівчини на тій світлині. Кирпата, смішна, з такими вогненно‑рудими, палахкими кучерями, що сама Геді Ламар позаздрила б…
Він знав Алю із дитинства. Тоненька, завжди усміхнена. Вона писала йому якось у військово‑морське училище разів зо два, а потім припинила. Але Льоня не знав, чому припинила… Він гадав, що коли його відправили на фронт, її листи просто не доходили до нього. А потім він утратив ногу і перестав перейматися усім на світі. Навіть листами Алі.
Він хотів одружитися з нею, коли повернеться. Це було мрією всього його дитинства і молодості. Перше кохання. І поки що – єдине. Леонід пам’ятав, як запізнювався в школу, аби побачити, як мама веде Алю в дитячий садок. Старші хлопці дражнилися: «Аля і Льоня – голубки на фургоні». Її кіски, її білі гольфи з помпончиками, немов хвостики пуделя, її радісні очі, що так задивлялись довкола – до сонця і хмаринок на небі, дитячий сміх товаришів, що, здавалось, щойно покинули гратися в квача на подвір’ї…
– Щось мені зле, Зіно Яківно, – ледь вичавив він із себе. – Дайте хоч ви води напитися, якщо вже не в батьківській оселі…
Стара жінка поглянула на нього і пошкандибала на кухню. Льоня лише тепер завважив, що всі шпалери в кімнаті якісь брудні і обдерті. Дерев’яна рама вікна тримається на одному шпінгалеті і хитається, як стара гойдалка, зі скрипом – туди‑сюди… Сонце шпарить у кімнату, немов розстрілює впритул. Оті шпалери і фотографії померлих, і Льонине серце також…
Сусідка тремтливими руками поставила навпроти склянку води на, схоже, дивом уцілілий дубовий стіл – з меблів «сталінського ампіру». Льоня пам’ятав, як Аля ними пишалась. У цій квартирі ще був комод з цього гарнітуру на товстих різьблених ніжках у вигляді лап лева (вона кумедно називала їх «звів’ячими», бо не вимовляла звук «р»). Лишився ось цей стіл зі слідами гарячого підстаканника, що не раз ставився на нього…
Усе навкруги видавалося якимось нереальним під безжальним сонячним промінням – застарілим, каламутним, немов та вода, що бовталася в стакані, принесеному слабкими руками тьоті Зіни.

* * *

Зіна Яківна якийсь час мовчки дивилася на світлини, ніби пригадуючи щось важливе. Її погляд переходив з одного обличчя на інше. Льоні здалося, що вона відійшла пам’яттю кудись далеко. Вона мовчки стояла, напружено блукаючи очима по розстелених газетах на підлозі, немов шукала щось загублене. Як голку в сіні…
Потім вона стрепенулась, складаючи думки докупи, підняла січневий номер «Правди України» і прочитала рядки пафосної замітки про четверту п’ятирічку: «Грандіозні, захопливі завдання нової п’ятирічки. Як не тяжкі рани, заподіяні війною, партія та уряд закликають народ – у найкоротші строки відновити все зруйноване». Поклала газету і заговорила:
– У той день киян на вулицях зовсім не було. Ніби якась суцільна змова, і всі, окрім нас, розуміють, куди жидів ведуть. А ми, наївні, думали, що то переселення. Правда, я відчувала, що трапиться щось невідворотне, і що німці спеціально поширюють чутки про ті шланги, аби виправдатись потім. Себто зробили так, аби українські поліцаї ні про що не здогадувались, зганяючи нас у Бабин Яр. Хтозна, чи у цих націоналюг – прихвоснів нацистських, був жаль хоч до когось, окрім селян у вишиванках…
– Стривайте, які шланги? – не зрозумів хлопець.
– Бач, коли Хрещатик підірвали, євреїв звинуватили у тому, що буцімто усі шланги, що мали подавати воду з Дніпра, вони пошкодили. Але ж то не євреї винні, Льоню! То солдати, коли полишали тут усіх напризволяще…
– Як – солдати? Тьотю Зіно, вибачайте, але я…
– Ти можеш мені не вірити. Але сам помізкуй: якби то підривали нацисти – навіщо так хапливо? Адже й фриців багато тоді постраждало. Навіщо тоді їм удавати, що вони гасять полум’я? Якщо в Яру стільки вбито, хіба вони соромляться якогось підпалу? Ось згадай тьотю Лялю – вона ж там квартиру мала, на тому клятому Хрещатику! Хіба б вона псувала ті шланги?
– Стривайте…
Але Зіну Яківну було вже важко спинити. Її чорні очиці блищали праведним гнівом, вона казала, в принципі, логічні речі, Льоня це усвідомлював, але вірити все ще не хотілося:
– А ти знаєш, що німці зафільмували, як розміновували музей Леніна? Та й моя пацієнтка з Микільської слобідки розповідала, як вони цілими штабелями складали розряджені міни з толом на ґанку її будинку. Тож знаєш, від кого ті залишились?
– Тьотю Зіно…
– А я скажу тобі – від 37‑ї армії, котра замінувала Русанівський міст! І підірвала. А німці пізніше, аби уникнути ексцесів, витягували їх з одного прольоту, що чомусь не вибухнув.
Льоня закрив обличчя руками і похитав головою:
– Тихше… Про це зараз не слід говорити…
– А ти знаєш, що напередодні відходу наших з Києва в Лук’янівській в’язниці розстрілювали в’язнів? У мене одна з робітниць у шпиталі, прибиральниця, там втратила чоловіка. Його розстріляли. Червоні, не німці, – Зіна Яківна склала руки на грудях і кивнула підборіддям, немов питаючи у хлопця: «Ну що скажеш тепер?»
Льоня лише мовчки розвів руками. Однак стара єврейка на цьому не зупинилась.
– А знаєш, що Сталін казав по радіо? Не залишати ворогові жодного зернятка, жодного! Всіх жителів евакуювали разом із заводами, науковими й культурними установами, з обладнанням… Себто кого не забрали в армію, евакуювали на Схід, Льоню. У місті лишилися тільки жінки, діти, старі та хворі. Такий собі зайвий баласт получається…

* * *

Капітан‑лейтенант на це не мав що відповісти. Цим трагічним подіям у Києві передував його достроковий випуск із мореходки.
Він згадав погідний день і плац училища. Випускникам перших наборів Чорноморського вищого військово‑морського училища імені Нахімова поспіхом присвоювали звання. Льоня був тридцять восьмого року вступу, і йому відразу присвоїли звання лейтенанта. Він цим тоді дуже пишався. Ті хлопці, що поступили тридцять дев’ятого, отримали лише звання молодшого лейтенанта, а сорокового – старшин. А курсантам п’ятого набору сорок першого року взагалі не пощастило – їм судилося стати лише «старшинами 1‑ої статті». І він не був упевнений, що хтось із них дослужився до наступного звання. Подейкували, більша частина випускників загинула у боях. Достеменно відомо, що всього було випущено 1794 особи. І всі вони відразу їхали на передову, на фронт…
Його як корінного киянина відправили до Києва. В ешелоні з ним їхали тридцять шість хлопців, направлених служити в Пінську військову флотилію. Подальшу долю декотрих з них він знав: Вася Турянський, Женя Ткаченко і Андрюха Алібасов пропали безвісти. Ще двадцять дев’ять до кінця Вітчизняної не дожили. А п’ятеро разом із ним… «Треба їх знайти», – подумав Льоня і знову полинув спогадами до випускного.
Тоді по гучномовцю транслювали промову Сталіна, в якій він сказав: «Не полишати ворогу жодного паровоза, жодного вагона. Не полишати противнику ні кілограма хліба, ні літра пального!»
Це було перше звернення глави Уряду СРСР до радянського народу після початку війни. Хоча до цього, ще 22 червня, прозвучало звернення Молотова. Але головними були слова вождя. Доленосні…
Головнокомандувач надихав, роз’яснюючи роль радянських людей в цій війні: «Війну з фашистською Німеччиною не можна вважати війною звичайною. Вона є не лише війною між двома арміями. Вона є водночас великою війною всього радянського народу проти німецько‑фашистських військ. Метою цієї всенародної Вітчизняної війни проти фашистських гнобителів є не тільки ліквідація загрози, що нависла над нашою країною, але й допомога всім народам Європи, що стогнуть під ярмом німецького фашизму». Він закликав мобілізувати всі сили і пожертвувати всім, якщо доведеться, аби народи СРСР залишились вільними і не впали під натиском ворога.
Всі хлопці, як один, уважно це слухали, стискаючи ґвинтівки в руках. Всі готувалися боронити рідну землю і вже пережили авіаналіт. Власне, двадцять першого червня війна для них почалася з авіанальоту на базу ВМФ у Севастополі. Тоді контр‑адмірал Єлисєєв наказав відкрити вогонь по німецьких літаках і тим самим увійшов у історію: це був по суті перший військовий наказ дати відсіч німецьким силам у Вітчизняній війні. Льоня тоді не сумнівався: кожне слово товариша Сталіна – вірне.

* * *

Однак після розповіді сусідки хлопець сприйняв цю промову якось не в контексті загального патріотизму і самопожертви, котру йому прищіплювали в училищі. Капітан‑лейтенант уже мав невтішний досвід стикання з «єжовщиною».
– Я закурю?
– Звісно, якщо маєш що, – хмикнула сусідка.
Льоня вмостився на облупленому підвіконні, дістав із кишені ситцеву торбинку з тютюном і насипав на тонку смужку одірваного папірця зі старої газети, що її підняв з підлоги. Він також устиг позирнути на шпальту, в якій звучав обнадійливий пафос початку нової п’ятирічки. Затягуючись самокруткою і розмірковуючи про все заразом – загальну евакуацію, призов до лав армії, загальний патріотизм, – Льоня раптом усвідомив, що до цієї розмови з Зіною Яківною він ніколи не мав сумніву в правильності спільних комуністичних гасел «всіх братніх народів». І поки це його не стосувалось безпосередньо, також вважав, що жертви оті – заради перемоги і майбутнього процвітання. Ніколи не сумнівався…
Але саме завдяки старій газеті відбувся відвертий діалог між сусідкою‑єврейкою і сином професора – демобілізованим капітан‑лейтенантом. До цього дня ще ніколи вони не були такими відвертими. Зіна Яківна виказала хлопцю те, що накипіло. А в Льоні після того, як він прочитав ту шпальту, раптом зародились сумніви щодо дій радянської влади в цілому. Маркс якось сказав, що друковане слово перетворює матеріальну боротьбу в боротьбу ідейну, боротьбу плоті і крові – в боротьбу духовну, боротьбу потреб, пристрастей, емпірії – в боротьбу теорій, розуму, форми. Він іще мав би додати, що ці незбагненні метаморфози не можна доводити до абсурду…
Льоня аж пересмикнув плечима, і він втупився у вікно, що виходило на вулицю Карла Лібкнехта. Через дорогу виднівся красивий сірий будинок, також «буржуазний», на останньому, четвертому, поверсі якого мешкав його давній товариш Миха. Льоня зітхнув і все ж таки наважився попросити:
– Розкажіть про Алю, будь ласка…
Тьотя Зіна якось безпорадно поглянула на нього, і Льоня побачив, як опустились її руки і повисли безвільно.
– Ну добре… – відказала, вмощуючись до нього спиною на жовту софу, аби хлопець не побачив, як потекли в неї сльози. – Вона завжди була чепурненька, моя дівчинка. Я тоді вдягла на Алю відразу дві сукні, що пошила незадовго до цього, а зверху – ще одну, стару, адже думала: на новому місці, може, щось виміняє…
– Ви гадали, вас кудись переселяють?
– Ну, так, звісно. Хоча й насторожувало оте: «Хто не з’явиться – буде розстріляний». Але ж німці завше були вкрай раціональними і жорсткими. Який наказ тим не завершувався? Зібрали безліч людей. І старших, і дітей. Серед нас були юристи, філологи, професори, хірург із мого шпиталю… Він мав золоті руки, Льоню. Як же його вбивати? Ми всі вірили, хоча було і якесь передчуття лихого… Проте що нам залишалося?
– А як вас примусили прийти всіх? – не розумів хлопець.
– А ти б не пішов, якби твоїм дітям погрожували розстрілом? В оголошенні було написано: «Всі жиди, що мешкають у Києві та його околицях, повинні з’явитися з цінними та теплими речами о сьомій годині на жидівському кладовищі». Я вже не пам’ятаю, як я прийшла додому і відразу розказала все чоловікові. Це було 28‑го, 29‑го був Судний день, і ми всі мали піти. Менше ніж за добу мали виконати цей звірячий наказ…
Льоня почув, що стара жінка плаче. Її тремтливі плечі освічувало червоне сонце, що виглядало з‑за чотириповерхової сусідньої будівлі. Він присів біля неї на підлогу і поклав руку на її плече.
– Мені щиро жаль, тьотю Зіно…
– Усі пішли… Цілими родинами. Там були також українці чи росіяни, що допомагали нести речі чи вести тих, хто потребував допомоги. З нами поруч ішла, Ніна, росіянка. Вона допомагала сусідці, якій на вигляд було років вісімдесят, не менше. І от стара впала і втратила свідомість, а німець вийняв пістолета і її пристрелив! У всіх на очах… Можеш уявити, я це бачила! Що я тоді відчувала?.. Я зрозуміла, що йду на смерть, і подумала, що в мене тепер ніколи не болітимуть суглоби, що мене так мучили…
Тьотя Зіна торкнулася сухою, немічною рукою до коліна.
– А тепер знаєш, що я думаю? Нехай би в мене на ті суглоби зсередини хтось кишки намотував… Усе ж краще, аніж…
– Тьотю Зіно – ви вижили. І це головне, – якось машинально промовив Леонід. Він справді радів, що Зіна Яківна зосталась живою. Але вже за мить пошкодував про свої слова.
– Синку, мене Бог покарав. Я пережила своїх дітей. – Стара єврейка замовкла на мить, а потім продовжила якимось неживим голосом: – Коли застрелили ту бабцю, Ніна почала лементувати, акцент у неї був московський, і чомусь зверталась вона саме до мене: «Видите, тётя, что делается?!» Її і мене відштовхнув німець зі словами: «Геть, росіянки!» Я впала і вдарилась головою об щось, може, бровку. А прийшла до тями лише кілька днів по тому… Мене хтось упізнав і привіз у шпиталь. Потім сказали, що я два дні марила. А тепер що мені лишається, Льоню? Я щодня ходжу туди. Запах там спочатку стояв такий, що я вила…
Капітан‑лейтенанту, хоча він повсякчас бачив смерть у бою, знов стало зле.
– Я піду, мабуть… – не знаючи, що сказати, вичавив він із себе.
– Та куди ти підеш, синочку? Лишайся. У мене тепер, – і тьотя Зіна обвела висохлими руками кімнату, – багато місця… – І знов заплакала. – Поки інших сусідів не підселили…
– Зіно Яківно, ви ж знаєте, усі ми постраждали від німецького загарбника…
Зіна Яківна уп’ялася в нього здивованим поглядом, мовляв, я ж зовсім про інше говорила… Лише похитала головою і ніби відійшла кудись думками. Прошепотіла до фотографії чоловіка, що висіла з‑посеред світлин: «Яцеку, ти бачиш, що робиться?»

* * *

Льоня дуже добре пам’ятав того Яцека. Щоправда, забув, як його по батькові, але те вже не важливо. Бо ні в кого вже просити нічиєї руки. Залишились лише світлини, перев’язані чорними стрічками по краю, – Алі, її брата та батька.
Чоловік Зіни Яківни завжди їздив скрізь велосипедом. Стрункий і високий, немов жердина, він мружився від задоволення, ламаючи куснями буханку ще теплого хліба, щойно привезеного з гастроному, і даючи Льоні і його друзям на подвір’ї – мов пташенят годував. Аля завжди підбігала до батька першою і кидалась в його обійми. Капітан‑лейтенант достеменно не пам’ятав, ким він був за фахом, бухгалтером чи що. Бо, окрім неодмінного атрибуту – велосипеда, мав круглі окуляри. У нього було таке саме кучеряве волосся, як у іншої сусідки – Варвари Олександрівни. Щоправда, та, аби мати такі ж самі дрібні кучері, накручувала волосся на папільотки з газет, а не на валики для волосся, котрі використовувала більшість жінок, аби бути схожими на Любов Орлову з її крупними завитками…
Варвара Олександрівна упевненими, вивіреними рухами генеральші, коли тільки починало теплішати, розвішувала на затишному, невеличкому подвір’ї свою імпортну білизну, займаючи всі мотузки. Все висіло коло куща бузку, а вірьовок було всього кілька, бо в іншому кутку двору була водокачка, і там завжди кружляла мошва – бо місце було мокре, для неї принадне. А ще стояли дві лавиці коло під’їзду їхнього дореволюційного «буржуазного» будинку.
Сусідкам це геть не подобалося, але ніхто не міг заперечити жінці генерала. І лише одного разу Зіна розсердилась на неї, бо побачила, як упала Аля і почала плакати за отими завісами з коштовної шовкової білизни, і гаркнула: «Варваро! Забери геть своє барахло! Увесь двір завісила!» На що генеральша миттєво відповіла: «Мені що – його в шухляду запхати, як ото ти?» Льоня пам’ятав, як усі присутні на подвір’ї почали реготати. І навіть Аля з розбитим коліном перестала плакати і заусміхалась. Щоправда, Варвара Олександрівна цього Зіні так і не забула. Здається, вони не спілкувались після цього. Льоня хотів було запитати в Зінаїди, чи вони помирились, коли війна почалася? Чи жива ще ота генеральша?
Йому аж здалося, що він відчув запах крохмалю від постільної білизни, котру розвішувала інша сусідка – огрядна брюнетка. Вона зазвичай прогулювалась із чорним пуделем і чоловіком з чималим барильцем. Здається, вони мали «емку»…. Вихлопи змішувалися з ароматом бузку, а білі простирадла колихалися на вітрі, мов крила янгола… Згадав він також і різкий запах нафталіну, коли ховали сусідку, імені котрої він не пам’ятав. Її руки пахли зовсім не ладаном – Льоня згадав Вертинського, – але в труні, яку поставили на місці сушіння білизни, виглядала вона як Віра Холодна, якій присвятив вірша поет. Згадав він і фрески Врубеля у Всеукраїнському антирелігійному музеї, і як туди водили на екскурсії селянок у хустках, котрі, скоріше за все, були віруючими, але воліли це приховувати.
Того Києва, який він любив, давно не було. Він зник набагато раніше, задовго до початку війни, але був йому ріднішим і ближчим, бо любов цю прищеплював йому батько. Леонід усвідомлював, що втрата ця давнішня, але все одно на якусь мить поринув думками в минуле, і його сині очі стали замріяними, аж зеленими. Це траплялось лише тоді, коли хлопець почувався щасливим. Першою це помітила його вже покійна мати…
Потім Леонід поглянув на Зіну Яківну, як вона розмовляла з чоловіком на фото і бубоніла собі щось під ніс. Він із сумом зітхнув і припустив, що, може, та вже збожеволіла від горя… Однак у нього, хоч і одноногого, все життя ще попереду… Йому було тяжко бачити Зіну Яківну такою – таке відчуття, ніби після попереднього нокауту він піднявся, але невидимий ворог продовжував наносити удар за ударом.
Капітан‑лейтенант і незчувся, як закуняв. Прямісінько на подертому паркеті коло софи із заплаканою Зіною Яківною. Спати навіть отак його навчила війна…

* * *

Зрання, перевдягнувшись і зав’язавши холошу на кульші, він мимоволі подався до кухні. Вікна виходили в затишний двір. Щоправда, лавиць на ньому вже не було. Льоні чомусь пригадалося, як йому хтось ще в шпиталі розповідав про те, що у переддень приходу нацистів до Києва відключили воду. Хлопець, понуро дивлячись на обрубки дерев липи, бузку і старого горіха, зрозумів: дрова теж ніхто не завозив. І так – два роки…
Льоня поліз до шафи і знайшов там банку з сухарями і чаєм. Він зрадів і подумав було нагріти чаю, однак у сулії майже не було керосину, та він і не знав, котрий примус тьоті Зіни. Може й сухарі не її… Зазначив, що тепер на кухні замість великого обіднього столу стояли чотири маленькі столики, і на кожному – примус, кілька каструль, стакани з алюмінієвими виделками та ложками.
Він спробував визначити, де ж стіл Зіни Яківни? Збагнув: мабуть, де лише одна зубна щітка. Він сумно провів рукою по запиленому столу, на клейончасту скатертину якого вже давно ніхто не ставив кухонного начиння, і знову зітхнув, розмірковуючи, як же Зіна Яківна виживала увесь цей час? Мабуть, нові сусіди підгодовували…
Льоня повернувся до кімнати й побачив, що Зіна Яківна уже сидить і дивиться у вікно відсутнім поглядом вицвілих, виплаканих очей. «Бідолашна жінка…» – спало йому на думку, а вголос він додав: – Прогуляюся трохи…
Сусідка кивнула легенько. А коли він зачинив за собою двері, Зіна Яківна стрепенулася, ніби хотіла щось сказати услід.
Лише пошепки додала: – Ошер ва‑ошер, Льонечко.

Розділ другий. «ЧСИР»

Леонід Іванович, моряк, капітан‑лейтенант ВМФ, потрапив на флот випадково. Він з дитинства ненавидів іноземні мови і тому не мав ніякого наміру коритися волі батька і ставати філологом, наслідувати його. Отже, це був своєрідний бунт, акт його непокори – в тридцять восьмому, по закінченні школи, поїхати до Севастополя, нічого нікому не сказавши. Батько лютував, коли знайшов Льонину цидулку на серванті: «Твоєю стежкою не піду. Вибачай, але німецька філологія – не моє. Буду купатися і засмагати. До осені не чекай. Твій син».
«Та як він посмів? Негідник, шалопай… Купатися, загоряти? Та я його миттю додому відправлю!» Так думав професор університету, поки пив вранішній чай і шукав у телефонному записнику номер Сан Санича – двоюрідного брата покійної дружини. Той жив у Севастополі, і батько був упевнений, що син зупинився у нього.
Інтуїція справді не зрадила професора. Лише одного він не врахував – набір до військово‑морського училища в Севастополі розпочався значно раніше за вступні екзамени в Київському університеті.
Коли батько приїхав Льоню забирати – той став уже курсантом. Не обійшлось, правда, без втручання дядька, капітана другого рангу, одного з викладачів мореходки. Власне, не так втручання, як захопленої розповіді про зграї дельфінів, захід сонця над океанами, запах морської солі, русалок та бозна ще чого.
Так чи інакше, той прихисток племінника і його вступ до нахімовського міг би коштувати дядькові чимало – батько Льоні з ним більше ніколи не розмовляв. Якби батька не засудили – то, ймовірно, це могло б якось дошкуляти Сан Саничу. Але професора забрали саме при початку війни. А Сан Санич загинув невдовзі у боях на морі.
Темні води історії – вони завжди поруч…
Тож так само випадково Льоня не був засланий до Сибіру як член родини зрадника Батьківщини.
Комусь війна принесла горе, а його, виходить, порятувала, бо хлопця забрали на фронт незадовго до того, як його батька, спадкового німецького дворянина, але повноправного громадянина Радянського Союзу, професора Київського державного університету (іще можна навести низку фактів, що вказують на його благонадійність), суд визнав винним у зраді Батьківщини. Власне, просто за фактом походження. Бо почалась Велика Вітчизняна, і церемонитись із «сумнівними громадянами» часу не лишалось.
Чи був Леонід щасливий, що війна таким чином врятувала його від вироку «члена сім’ї зрадника Батьківщини», а потім від наглої смерті на полі бою? Навряд. М’ясорубка війни не залишала місця сантиментам. Кожного дня приходили повідомлення про смерть близьких людей. Батька відправили до Сибіру. А Льоні не залишилось нічого іншого, як гребти щосили, аби не потонути в темних водах історії…

* * *

А колись життя текло річечкою.
У дитсадок Льоня ходив місяців зо два, а потім влаштував скандал, мовляв, його там кривдять, і він хоче бути вдома з бабусею. Але бабусі було нелегко з його «подвигами», і тоді батьки пішли на певні матеріальні витрати.
У ті часи було заведено віддавати дітей так званим фребелічкам (освіченим жінкам бальзаківського віку, прихильницям виховання за методом німецького педагога Фребеля). Вони не лише гуляли з дітьми в парку, а й розучували з ними віршики, пісні, давали початкові знання арифметики і письма. Зазвичай група складалася з п’яти – семи хлопчиків і дівчаток дошкільного віку.
Удома хлопчику в торбинку складали їжу, і фребелічка забирала його вранці, а ввечері відводила додому. Жила вона неблизько: десь аж на початку вулиці Ковальської, гуляти дітей водила в Миколаївський парк.

* * *

Саме туди чимчикував нині одноногий Леонід, згадуючи дитячі променади з нянею. Вона ж їх називала «корзо» – на італійський кшталт. Льоня ж подумки – променадом.
Він прошкандибав по вулиці Енгельса, опираючись на милицю, бо там деінде залишилась бруківка. Правда, з її нерівностей ґумові наконечники зісковзували. Будинки, повз які шкандибав капітан‑лейтенант, нагадували про безжальну гру долі. Як тільки він устигав порадіти, що ось цей, з яким у нього були пов’язані дитячі або юнацькі спогади, вцілів, – наступний виявлявся зруйнованим ущент. І так майже скрізь. На очі йому траплялися поодинокі мешканці в таких однакових одностроях і з коротким волоссям, що він не завжди міг розрізнити – це жінка чи чоловік. Декотрі на молодого чоловіка у морському кітелі звертали увагу. Моряк теж підморгнув парі дівчат, що поспішали в кіно (судячи з їхньої жвавої суперечки щодо нового фільму). Вони розсміялись. Життя продовжувалось…
Коли він оминав будівлю театру імені Івана Франка, що пахла свіжою штукатуркою, де жваві маляри на риштованні закінчували нижні два поверхи, то побачив на площі коло тінистих столітніх каштанів кількох поважних чоловіків у костюмах. Ті жваво обговорювали якесь будівництво:
– Товарищ Заболотный! Вы же как президент Академии архитектуры УССР должны понимать, насколько грандиозны и захватывающи задачи новой пятилетки! Как ни велики раны, нанесенные войной, партия и правительство призывают наш народ в самые кратчайшие сроки восстановить разрушенное!
– Ага. Партія – вона, звісно, закликає нас із вами все відбудувати. Воно‑то так… – І чоловік, до якого звертався, скоріше за все, архітектор, почесав лисіючу маківку, думаючи, як відповісти м’якше, і почав здаля: – А ви, до речі, в курсі, що навіть вузькоколійку для вантажного трамвая не проклали, аби вивозити завали з Хрещатика навесні сорок четвертого? Тільки згодом, уже в квітні?
– Товаришу! – розпинався співбесідник, перейшовши на рідну мову і все більше закипаючи. – Я вам не про якийсь там трамвай! Ми з вами вже говорили навесні про той величезний план робіт, котрий ми повинні виконати, аби повернути міста і села України до довоєнного рівня, а потім перевершити! Пам’ятаєте, весною 1946‑го я у вас інтерв’ю ще брав? Я за ту статтю в «Більшовицькій зброї» про п’ятирічку українського зодчества премію отримав. Там усе вірно написано! Про заводи, мости, фабрики, котрі треба щонайшвидше відбудувати. А ви мені торочите про якийсь театр. Ну, хто туди зараз ходитиме? От ви мені скажіть?
Ці двоє нагадали Льоні батька, особливо той, поважніший, котрий намагався щось пояснити і постійно витирав спітніле чоло під легким літнім капелюхом. Батько теж полюбляв обговорювати наукові проекти зі своїми колегами в парку навпроти університету. Іноді брав і малого з собою. Льонине серце враз стислося від болю… «Шкода, що я тебе не послухав, тату, і не став філологом. Пробач, що мене не було поруч… А ще трохи раніше померла мама»…

* * *

Напередодні він прочитав у «Київській правді», що в театр Франка тільки‑но з евакуації, з Ташкента і Семипалатинська, повернулась трупа з маминим улюбленцем Крушельницьким. Льоня чув від неї, інтелігентки з родини харківських столичних педагогів, що своєрідну «рокіровку» з театрами виконали, коли йому було шість: «Березіль» переїхав до Харкова, а трупа Івана Франка з Харкова – до Києва, в приміщення колишнього театру Соловцова (котрий став відтоді називатися іменем Каменяра). Тож у «Березілі» Крушельницький режисував п’єсу «За двома зайцями», і про нього писали в газетах надзвичайно схвальні відгуки. Мама ходила на неї кілька разів, поки не усвідомила, що вагітна, а тоді одружилась із Льониним батьком (котрий, до речі, був її викладачем) і назавжди заснувалась у Києві.
Малий Льоня так любив той театр… Адже мама туди часто навідувалась разом із ним. І аби він не совався на стільці під час вистави, давала йому шоколадні цукерки.
А тепер він дивився на будівлю театру і з полегшенням констатував, що хоч вона вціліла. Це обнадіяло капітан‑лейтенанта – може, вцілів (хоча б частково) Хрещатик? Дарма що в газетах писали, ніби німці його підірвали. Та ще й розповідь тьоті Зіни… Одначе хіба ж можна вірити жінці, котра не сповна розуму від горя? Звісно, Хрещатик просто зобов’язаний вціліти… Дарма, що ті чоловіки на площі щось говорили про якісь вагонетки… Льоня захекався від швидкої ходи на милиці і збився з думки.
Він саме звернув на вулицю, на табличці якої значилося: «Вулиця Заньковецької» (а ще до війни це була вулиця Фірдоусі), але нова назва йому сподобалась більше. Льоня взагалі любив театр і все, що нагадувало йому про усміхнену молоду маму… Більше з тим: колишня Фірдоусі існувала лише з одного боку. Інший згорів дощенту.
Те ж саме з вулицею Маркса – нижня частина лежала в руїнах. А потім моряк побачив і руїни Хрещатика. Ноги самі несли його туди. В кінці вулиці він уперся в те місце, котре підсвідомо не хотів оминути. До війни на розі Маркса і Хрещатика під номером тринадцять дріб два розташовувалась комісійна крамниця із закличною назвою: «Портьєри, килими, доріжки, майоліка. Художні вироби». Вона була вельми популярною серед корінних жителів Липок. Льоня пам’ятав, як мама там купувала начиння на кухню. Але не це його вабило сюди. У цій крамниці працював давній товариш, Миха.

* * *

Вже другий день отак походжав Льоня київськими вулицями, читаючи нові назви, подумки називаючи їх по‑старому. Однак коли він підійшов до Хрещатика, побачене приголомшило.
Льоня з газетних статей знав, що ще у 1944 році було оголошено всесоюзний конкурс на проект відбудови Хрещатика. Киян мобілізували на розбирання руїн. Майже щодня там бував і Микита Хрущов – для піднесення трудового ентузіазму. А Павло Тичина написав вірш (його розучували у школах):

Люба сестронько, милий братику,
Попрацюємо на Хрещатику!
Ви з того кінця, ми – з цього кінця,
Труд освітить нас, наче ті сонця.

Однак очікування радянської влади, що громадяни радо й безкоштовно працюватимуть на «народному будівництві», не виправдалися, і розбирання страшних завалів просувалось украй мляво. До того ж організація процесу була слабкою. Навесні 1944 року на закритій нараді партактиву голова виконкому Київської міськради Мокієнко лютував: «Дітлахів тягніть менше! І професорів не треба сюди, беріть таких, що можуть працювати!» Однак продуктивність роботи знесилених людей не зростала. У кінці липня того ж сорок четвертого керівництво вже примирилося з тим, що не вдасться розчистити Хрещатик до подвійного свята 6–7 листопада – річниці визволення міста і Жовтневої Революції. Було прийнято рішення, що до відбудовчих робіт мають бути залучені чотири тисячі п’ятсот військовополонених.
Однак розчищені урвища з напіврозібраними завалами, що вкривали Хрещатик, ще до 1945 року заповнювали нечисленні добровольці‑кияни (здебільшого працювали жінки і навіть діти), а вже потім – полонені німці й мадяри, котрі під наглядом їх розбирали. Утім, задача була вкрай непростою – адже більшість споруд на Хрещатику була зруйнована.
Леоніду на очі траплялись якісь порожні, крихкі скелети будинків, які, мов примари, височіли над сірою масою зруйнованих споруд. Через вікна проглядалося, що, окрім фасаду, далі нічого нема.
Він знав зі шпальт газет, які траплялось йому читати у штабі, що ще до кінця травня 1945 року Хрещатик заасфальтували й добудували колектор під ним – тунель у півтора кілометри завдовжки, де мали проходити усі головні труби і кабелі центру міста. Ці стратегічні завдання були першочерговими, порівняно з відновленням будинків, і газети періодично нагадували про цей «успіх» відбудови.
Але на капітан‑лейтенанта головна вулиця столиці справила неоднозначне враження. На фоні гнітючих уламків будинків і справді кидалось в очі те, що Хрещатик уже було заасфальтовано і ніби поділено на клітинки острівцями безпеки для переходу пішоходів і щоглами ліхтарів. Також по шосе весело курсували тролейбуси. На тротуарах виділялися дерева, адже ще минулої осені вулицю обсадили десяти‑дванадцятирічними липами, в деяких місцях вони чередувалися з горобиною і, звісно, – з каштанами, символом головної артерії міста. Він завважив, що і про це десь читав.
Однак про те, що ніщо не було готове до початку будівництва, не доводилось ані чути по радіо, ані читати в газетах. Леонід бачив тепер на власні очі, що Хрещатик і досі вкривають напіврозібрані завали. Він не знав, що – як завжди – на закритих зібраннях партактиву усі нарікають на те, що будівельних матеріалів на такий масштабний проект бракує.
Він спостережливо зауважив про себе, що ніде не видно бодай фундаменту нових будівель за зеленою завісою дерев, ніби спеціально висаджених густо, аби закривати собою руїни. Згадав, що в номері «Блокнота агітатора» саме з’явилася стаття «Київ через п’ять років», де керівництво обнадійливо стверджувало, що спорудження будинків можна буде почати за рік (себто в сорок сьомому) і завершити за п’ять років.
Хай там як, всім мешканцям столиці ще не відомо було, що розбудова Хрещатика почнеться лише наприкінці сорок дев’ятого і затягнеться аж на десять років. І навіть сам Каганович, якого у березні 1947 року буде призначено першим секретарем ЦК КП(б)У, спеціально для організації та проведення «операції Вісла», в перерві між депортаціями до Сибіру українців, прибувши з нетривалим візитом у 1947 році до Києва, на нараді в міськкомі партії скаже таке: «Ну, знаєте, довгий час тримати рани відкритими не можна. Адже, хоч вони агітують проти німців, настане час, коли усе це почне агітувати проти нас. – В цей момент в залі почався галас. Однак Каганович нікого не боявся. Особливо київських урядовців. – Що ви за господарники? Чотири роки минуло! Чому нічого не робиться?»…
А зараз Льоня просто думав: «Значить, не збрехала…», згадуючи слова сусідки. І йому боліло, бо Хрещатик – то був не якийсь ідеологічний символ, а рідна вулиця з дитинства.

* * *

Звісно, будинку, в якому колись була крамниця, де працював Миха, також більше не було. Льоня хотів побачити будь‑яку розруху, лише б щось залишилось. Це було б хоч якимсь доказом, що його товариш живий. Нехай з пустими полицями, що виднілись із порожніх зіниць широких вікон. Нехай навіть без полиць…
Льонин апатичний настрій після побаченого Хрещатика якось ураз перемінив його внутрішньо – щось обірвалося.
Звідкись з’явився чорний кіт і почав тертися об ногу. Капітан‑лейтенант знесилено сповз на землю і почав гладити тварину. Потім ще раз поглянув на залишки центральної вулиці міста і подумав: «Яке руйновище… Навіть околиці більше вціліли». Кіт мурчав, і Льоня вирішив віддати йому свій обід – тридцять грамів ковбаси на шматку хліба, які купив у закусочній по дорозі, куди моряк зайшов зранку. Кіт з’їв і ковбасу, і хліб. А потім почав лащитися до хлопця, просячи ще. «Ет, хитруне, як мед – так і ложкою?» – Леонід почухав кота за вухом і спробував підвестися. Однак утома від прогулянки і спека на вулиці зробили своє – він вирішив посидіти в затінку ще пару хвилин.
Трохи правіше перед ним простягалась площа Калініна. Звісно, і вона лежала в руїнах. Капітан‑лейтенант розстебнув гімнастерку і потер долонею спітнілі під тільняшкою груди. Йому щосили закортіло курити.
– Пробачте, шановний… – звернувся він до першого стрічного, ймовірно, його однолітка, що чимчикував, підмітаючи широкими флотськими штанинами пилюку.
– Га?
– Вибачте, чи не знайдеться сигаретки? – запитав Леонід ввічливо.
Чоловік витріщився так, що капітан навіть злякався такої реакції.
– Льончику, ти?! От тобі й на! Е‑ех! – І перехожий… заспівав фронтову пісню і почав гопати просто посеред вулиці:

На побывку едет
Молодой моряк,
Грудь его в медалях,
Ленты в якорях!

Леонід витріщився на чоловіка. І упізнав! Перед ним стояв… Миха, Михайло! Той самий, до якого, з острахом почути недобрі вісті, він чимчикував. Той самий, що з ним, малим, жадібно поїдав хліб, куплений батьком Алі. Тоді всі дерева були великі – бо всі діти у дворі були приблизно одного віку. Для них не існувало ні національності, ні соціального статусу, чи рангів.
Але потім часи змінилися, і поки Льоня продовжував гризти граніт шкільної науки, Миха почав прогулювати школу. Сяк‑так учився. І то недовго. Бо, як тільки йому виповнилося п’ятнадцять, пішов працювати в комісіонку до родичів на Хрещатику. Подейкували, він промишляв іще дечим – крадіжками і аферами. Але Льоня тому не вірив – розділена навпіл ще гаряча цілушка хліба поєднувала. Однак відтоді дерева стали нижчими…

* * *

Хлопці обійнялися.
– Та тримай, тримай, ось тобі «Казбек»! Як ти? Про батька твого чув. Усі знають. – Миха поглянув кудись убік, а потім нахилив голову, йому також боліло. – І про Алю знаю. Я, Льоню, про всіх усе знаю. – Він випростався, пересмикнув плечима і якось недобре усміхнувся кутиком вуст. – Якщо тобі тре’ якась допомога…
– Ти служив? – запитав капітан‑лейтенант прямо, сам не знаючи навіщо, мабуть, щоб перервати його слова і пропозицію про допомогу. Льоні здалось – він уже знав відповідь.
Миха хвацько зсунув кашкета на очі:
– Слава богу, милував…
Леонід зрозумів: приятель жонглює словами, немов наголошує, і це означає, що він поза системою.
– Я, власне, саме тебе шукав. Про тебе ж ніяких чуток не було.
– Чи я живий?
– Ну, так… Послухай, – після паузи проказав Льоня і простягнув руку до плеча товариша. – Мені байдуже, чи ти служив. Розумієш? Ти – мій друг, і я…
Миха, що сів навпочіпки навпроти, підвівся і зібгав його в обіймах:
– Друзяко, я тобі потім усе розповім. Я такий радий тебе бачити! Шкода, що твій батько… Жаль Алю, її батька… Усіх шкода, – Миха красномовно розвів руками в різні боки. – Але ми з тобою, старий, живі! Розумієш? Ходімо вип’ємо.
Льоня трохи затримався з відповіддю:
– Та, власне, я збирався зайти до університету…
– Облиш, – махнув долонею Миха і закурив, насупивши брови. – Нащо дивитись на ті головешки? Їх німці спалили, коли відступали. Зрозумій: тре’ тільки в майбутнє! Тільки туди!

Розділ третій. Миха‑моряк

Після двогодинної розмови за теплим «жигулівським» на схилах Дніпра Леонід вже був цілком обізнаний щодо тих, кого називали блатними. Миха розповідав йому такі речі, які капітан‑лейтенанту, може, й не хотів би знати.
– Старий! Ой, ну тобто…
– Та називай мене просто інвалідом. Так буде точніше…
– Та припини ти! Очухаєшся, знайдемо тобі ще кращу за жидівочку Алю…
– Облиш! Якщо хочеш називатися моїм товаришем, – гостро увірвав його Леонід.
Минула перша радість зустрічі, почали вилазити усілякі розбіжності між ними. На якийсь час вони замовкли, посьорбуючи пиво з бідончика, куди його налила приязна продавчиня кіоску. Попахувало це все непом з його дитинства, правда, продукти по картках, а пиво – будь ласка, на тобі. Його вдосталь.
Нарешті Михайло вирішив перервати мовчання:
– Вибач, старий. Не хотів тебе образити. Війна, знаєш, мене якось змінила. Став жорсткішим. Не зважаю на соплі. Та й дружки… Поділ – це не Липки.
– А чого ви туди переїхали?
– Як чого? Ну ти й… Хе‑ех! – Миха засміявся, обіпершись руками в коліна і крутячи головою туди‑сюди. – Не знаю, як там твоя тьотя Зіна, чому з голоду не здохла, а я ось точно сконав би, якби лишився в центрі. Ти зрозумій: там не так усе. У нас там свої люди, хоч і викинуті на обійстя, нещасні, але чесні по‑своєму. І у нас там свої закони. Ось ти, наприклад, знав, що після відходу нашої армії ще в сорок першому ніякого продовольства місто не отримувало аж до визволення?
– Ну, так, – кивнув Льоня. – Зіна Яківна повідала.
– Так от. На околицях – Куренівці, Святошині та подекуди й у нас, на Подолі, були городи, і можна було дістати якийсь хавчик. Хоча городи й доглядали люди, але щось ми їли. Та й київські ринки під час окупації продовжували працювати. Правда, приходилось обдирати фраєрів… Зваж: за їхню місячну зарплатню можна було купити буханку хліба на Євбазі. Тож знаєш, скільки та хлібина коштувала? Скажу: 300 окупаційних карбованців! А середня зарплатня – 400. Але й це не головне… – Миха махнув рукою і зиркнув, розмірковуючи, чи казати. – Я в армію просто не хотів, розумієш? Ніколи не хотів. І всі ці «а ти записався?», усі ці плакати, пісні… Бо я єврей! Точніше, – поправив він себе, – українець єврейського походження. І мене не так‑то просто обдурити агітпропом. Родичі мої всі дременули з Києва. Щоб ти знав, дядько мій – з УПА, і я міг би цілком стати українським партизаном. Бігати по лісах, у землянці жити? Я з матір’ю залишився, бо стара вона в мене була, щоб від’їжджати… Та й сам я завжди хотів щось продавати, вимінювати, просто жити… Жити! – Миха вдарив себе в груди дебелим кулаком. – Розумієш? Не воювати. А я тут прописаний, то мене б загребли. О такі‑то діла…
Леоніда це приголомшило. Він навіть зіп’явся на ногу, хоча його вже трохи хитало від випитого пива. Він обіперся об дерево. Кінець серпня в Києві видався дуже теплим. Так завжди було аж до жовтня: сонце ніби не хотіло віддавати місто холодній окупантці‑осені і пряжило так, ніби й не збиралось відступати.
– Та давай лапу, – Миха допоміг товаришеві сісти на колоду. – Ти чого?
– Давай не будемо про твоїх родичів, що драпали, про пограбованих фраєрів, гаразд? Бо, виходить, поки я бився в лавах армії, ти ховався по закапелках. А за тебе інші гинули!
Миха нічого не відповів. Тільки запалив цигарку, зиркнув на похмурого товариша. Леоніда розвезло від пива і також потягло на одкровення:
– Ми з тобою таки різні… Я навіть не уявляв, наскільки. Я, приміром, ось не можу знайти своє місце в цьому… – Він не знаходив потрібних слів і, хапаючи повітря ротом, тільки мовчки розвів руками… – у цьому місті. У Києві, розумієш? Я залишив його іншим – квітучим, пахучим, мов коровай, коли весною тридцять восьмого поїхав до Севастополя поступати в мореходку. А потім оборона Києва, клятий «київський котел»… А я ж тоді ще в жодних боях не побував… Нас, зелених хлопців, одразу кинули на передову. Я навіть не усвідомлював, що я воюю в рідному місті. Мій бронекатер підірвали, а я втратив ногу. Чи можна сказати, що я воював? Мені так соромно було в шпиталі… Бо вже від мене ніякої користі батьківщині, і що на фронт – зась… Ти розумієш? – Льоня махнув рукою. – Ет, нічого ти не розумієш… Бо на фронті не був. А там – усе інакше. Тобі дають наказ – і ніколи, ніколи навіть щось подумати. Ти – просто ґвинтик в руках командування, частина величезної машини. Але життя віддати не жаль, ти навіть прагнеш померти в священному бою. Але втратити ногу? Це так жалюгідно…
Льоня скривився і задивився кудись удалечінь, де тепер була спалена німцями пустка, туди, де ще малим бавився на сонячному пляжі квітучої київської Венеції. У нього була мама‑красуня, з довгою каштановою косою, яку так і не відрізала на пошану моді, і батько в пілотці, хвацько змайстрованій з газети, і з шахами під пахвою. Десь там над ними завжди витали поети Срібного віку, котрих мама і тато цитували наввипередки, немов змагаючись. Сміх, музика Шопена, обожнювана мамою…
– Я про серйозні речі хочу розповісти тобі… – насупився Миха, дістаючи фляжку з горілкою з кишені своїх широких штанів і надсьорбуючи. – Гадаєш, нам легко було? Ти знаєш, як визволяли Київ?
– Ну, звісно, знаю… – Леонід похмурнішав і також приклався. Хоча й відчував, що запивати пиво горілкою – то вже занадто. – Я тоді вже в штабі служив. У нас багато про це говорили, – сухо додав.
– А знаєш, – гостро примружився товариш, – скільки в тому Дніпрі, на який ти зараз дивишся, людей загинуло, коли його форсували? Знаєш, що газети… Ех!.. – Миха затнувся. Але потім‑таки вичавив: – Брешуть вони всі! Знаєш, скільки наших полягло?.. Я тоді з хлопцями ще обручки з мертвих знімав. І знаєш, скільки цих пальців було?.. Не порахувати. Парняги нашого віку, може, й не мріяли, як ось ти, померти в «священному бою», – скривив він глумливо рота.
Капітан‑лейтенант зблід, але вирішив ніяк не коментувати слів Михи. Все одно не переконає. Однак він знав, звісно, знав про Ватутінський наступ. Чи було це виправдано? В ставці говорили, і говорили багато. Звісно, що так. І ніяк інакше. Про те, що втрати сягали по рівноцінності сталінградським, тобто два мільйони осіб (але що з ворожої сторони лише четверта частина загиблих – звісно, замовчували).
– Чи мені не знати? Я ж кажу, що ногу втратив у тій воді. Просто трохи раніше. Десь, може, плаває зараз. До якого берега прибилась, і її пси обгризли, – гірко пожартував він. Льоня уже відчував, як довкола все гойдається. А коли спробував порахувати бики Ланцюгового мосту, то нарахував сім замість п’ятьох, як воно мало бути.
– Які пси? – Миха знову недобре зиркнув. – Ех ти! – хмикнув, похитав головою з боку в бік.
Він добряче сп’янів від горілки. Почувався вільніше. Кудись зникли всі його босяцькі замашки і все те, набуте на «дні». Повільно, обсмикуючись та обтрушуючись від дніпровського піску, Миха підвівся з пенька, випростався на повен зріст – високий, дебелий – і подивився Леонідові просто у вічі:
– Добре, що Ватутін здох після нападу наших, – промовив. Двадцять дев’ятого лютого сорок четвертого, коли робив огляд частин фронту на Західній Україні… Біля села Милятина Острозького району його перестріли вояки УПА. Була стрілянина, Ватутіна поранили, багато крові втратив. Ну й слава богу – це йому за битву дніпровську, паскуді… Він потопив сотні тисяч…
Леонід перебив:
– Але як ти…
– Що, звідки знаю? Пташка наспівала. Я ж кажу тобі: маю там рідню… Ет, не важливо, – відмахнувся Миха. – Дурень, він відмовився від ампутації. Так йому і тре! І ще дещо… – Він примружився. – Ось усі знають, що жидів зганяли у Бабин Яр. А ти в курсі, моряче, що в тому Яру розстрілювали всіх невгодних твоєму любому Кобі? Чув про українських націоналістів, розстріляних там само? Шістсот українців, членів ОУН, серед яких – очільниця Спілки українських письменників – Олена Теліга, також там лежить, у тому Яру. Так що я, українець єврейського походження, можна сказати, постраждав двічі.
Миха стис кулаки і хрипко засміявся, намагаючись подолати зніяковіння від невдалого жарту.
– Послухай, старий, ти ж знаєш… – Леонід відчував, що мусить зупинити його, так само, як і у відвертій розмові із Зіною Яківною. Адже був день. Звичайнісінький київський день. Але навіть у піску були «вуха». А всі знайомі йому близькі люди, немов змовившись, не бажали мовчати. Капітан‑лейтенант подивився туди, де була дорога, там, голосно пирхаючи, їздили машини.
– Ти не повинен цього говорити. Ніколи. Зрозумів? Бо я цього не терпітиму. Закон моря.
М’яко, але вагомо поклав долоню на плече Михайлові. Той трохи похитнувся під його рукою:
– А ти хоч знаєш, як жилося нам при німцях? Ось ти розповідаєш мені тут про своє, про те, що хотів там за когось померти, та лише втратив ногу. Це так жалюгідно, вибач мені на слові. Просто жалюгідно… Геройство оце твоє, – Леонід хотів було встати, але Миха твердим жестом знов всадовив його на пеньок. Вони обидвоє вже хильнули зайвого і хилиталися. – Нас твоя Червона армія залишила напризволяще. Ти гадаєш, лише тобі дісталося? А ми тут їли листя з кульбаб із сіллю і технічним мастилом. А спочатку поїли всі калачики, котрі росли в дворі під водокачкою. Варвара Олександрівна відтягувала нас від них, коли ми їх зрізали під самісінький корінець, адже то вона їх саджала. А згодом вона сконала від голоду. І вже не обурювалась, коли ми поспилювали всі дерева у дворі. А я носив мамине золото за безцінь у комісійний магазин, аби купити їй ерзац‑хліба. Носив шмаття до села і вимінював на харч. А потім уже не було що міняти, а мати вже не вставала…

* * *

Цей діалог міг закінчитися сваркою або й навіть скупими (чого гріха таїти?) п’яними сльозами. Однак раптом щось недалеко вибухнуло, у такий спосіб увірвавши розмову чоловіків.
Шубовснуло, неначе морська міна. Леонід автоматично зігнувся в три погибелі і навіщось прикрив голову руками. Враз протверезішав. Отямився за хвилину і почалапав за Михою, бо той вже біг на звук вибуху.
Над самим урвищем, де з води виглядала підпора від мосту, скупчилася пацанва. Друзі підійшли ближче, і стало зрозуміло: розірвалася міна. Хлопчаки почули недоладне шаркання ноги інваліда і обернулись. Побачивши двох дорослих чоловіків, хтось із шпани гукнув: «Дядечки, не говоріть нікому!» – і всі кинулися навсібіч.
– Що робитимемо, Михо?
– Те, що вони й сказали. Не говоритимемо нічого.
– Але ж так не можна! – запротестував Леонід.
– Можна, камраде, можна. Ти скоро взнаєш багато такого, що нині можна. – Миха вже опанував себе і хитро всміхався.
Якийсь хлопчина стояв по пояс у воді.
– Ну, а ти чого не втікаєш? – запитав Миха.
– А мені нема куди, та й я нічого не боюсь, – гордо випростався хлопець. – То я міну знайшов під отим мостом, Русанівським. Один прольот не вибухнув, і німці повитягали звідти міни з толом. Я й украв кілька. Бо їсти хтілося…
– І що ви з нею робили? А якби вона вибухнула? – поцікавився Леонід.
– Ет, пусте! Один хлопець тримає міцно між колінами, а інший голкою сковирює слюду. Усього й ділов! – сплюнув хлопчина. – А тоді тільки скрутити детонатор, і діставай тол. Зараз, знаєте, скільки би риби догори животами поспливало?
– І давно промишляєш? – запитав Миха.
– Як дід від голоду помер, а квартиру віддали якимось прийшлим з Вінничини… А що вам тра’? – Хлопець уже сполохався. Ці розпити його зачепили, і він націлився дременути.
– Стривай… Та постривай ти! – гукнув навздогін Михайло. – Ось на, буханка хліба. Свіжого. Непереливки буде – приходь до Житнього ринку. Запитаєш Миху‑моряка. Я тебе пристрою…
Хлопчака вмовляти не довелось. Він вихопив хлібину і швидко втік.
– Ти бачив… Як тваринка якась… – проказав Миха. – Слухай, я теж моряк. – При цьому він хвацько затанцював, підтримуючи руками широкі штанини, і тицьнув на свою тільняшку, що виглядала з‑під піджака. – Ми таки недаремно зустрілися. Ми хоч і блатні, але, як і ви, – особливі, безстрашні. Ти пробач, старий. Сам же сказав: ніяких споминів, і все’дно весь час згадували минуле. Все! Більше не будемо.
– Домовились. Слухай… А як тебе не загребли остарбайтером до Німеччини?
Миха похитав головою, ніби хотів сказати: «Як мед, так і ложкою». Однак махнув рукою: «Гаразд… розкажу».
Він усівся на поваленому дереві і почав розповідати.

«Горе‑остарбайтер»
– Усіх відправляли. Всіх, хто залишився в окупованому Києві. І уникнути цього було ніяк, бо списки всіх пожильців зберігалися в будуправліннях. Спочатку я брехав, що приходжу до мами в гості, а сам живу в гуртожитку при «Ленінській кузні», аби не потрапити в той клятий список. Одначе кербуд – хитра бестія, – невдовзі розвідав, що я залишаюся на ніч, і ніякий я не інженер. Що ж… Аби не доніс до військкомату – довелось віддати останню тисячу «ленінців». Я вже знюхався з подільськими блатними, ми облавами прочесували дрібні крамниці, що під час окупації обслуговували фриців. Проте головним був прибуток, що «капав» із базарщиків. Ті торгували, а ми їх буцімто кришували. Щоправда, не так захищали, як «бомбили».
За цими словами Миха розплився в посмішці. Відчувалось, що йому подобались ті часи, дарма що окупаційні.
– Але потім стало гірше: невдовзі після початку окупації почався голод. Німці, ясно, нас не годували, а радянські солдати, коли відходили, кажуть, не тільки підірвали мости і пошкодили водогін, а ще й спалили вагони із зерном. Ті, котрі не могли з собою вивезти. Німці почали робити регулярні облави, і тут ось заковика й виникла.
– Облави? – перепитав Льоня.
– Ну, так. Усіх зганяли на біржу праці, де нас зареєстрували, а потім усі мусили щодня навідуватися за відмічанням явки в спеціальних картках. А якщо ти не хочеш примусово працювати – це саботаж, за це – розстріл. Отак. А робота рабська, копійчана. Або мости підірвані йди лаштуй, або хрещатицькі завали розбирай. Спочатку бажаючих не було. Ані на ту роботу, ані на німецьку, заробітчанську.
Тоді німці почали регулярно робити облави. Просто на вулицях, себто в людних місцях, найчастіше на базарах, де ми з пацанвою промишляли. Під’їжджали вантажівки, перекривали відступ, і фріци починали прочісувати натовп на предмет придатних до роботи людей. А потім – прощавай, Києве! Більше ти рідних не побачиш. Хоча ні, стривай… – Миха потер лоба, ніби щось пригадуючи. – То вже пізніше була задіяна така практика. Десь у сорок третьому. Але я вже не розрізняв особливо. Мама захворіла від голоду, і я крав, лупив, залякував – чого я тільки не робив, аби дістати для неї щось поживне. А потім її не стало, і весь той калейдоскоп подій змішався…
– Не важливо, Мишо, – промовив Льоня. – Розказуй далі.
– Ну а що розказувати? Здається, взимку сорок другого в газетах почав з’являтися заклик до того, аби працездатні вирушали до Німеччини. І стояв лютий мороз такий… На вулицях повільно конали голодні, поміж них їздили фріци на машинах з водіями і лярвами, котрі погодились під них лягати за шмат ковбаси…
Ми з пацанвою спостерігали за тими нещасними. Заробітчан відправляли з центрального вокзалу. Можна було побачити ті «телятники», в яких німці обіцяли годувати гарячим тричі за подорож. – Миха сплюнув і скривився. – Уникнути тієї «казкової» подорожі в заморські краї було ой як тяжко…
Існувала рознарядка з кожного району на щоденну кількість «телят» у ті вагони, що мали їхати до Німеччини. Рятувала арбайтскарта, однак, ну ти зрозумів, вона мені не світила, а грошей дістати вже не було де. І ось якось іду я в своїх кльошах, пилюку підмітаю на Євбазі. Райончик взагалі‑то не мій, але ж пацанва послала, у них все схвачено. А ти не сперечаєшся. Просто йдеш і робиш, що сказали. О! – Миха схопив Леоніда за рукав кітеля і емоційно потряс. – То як ти там кажеш? Накази не обговорюють…
Той хотів було щось відказати, однак Михайло продовжив:
– І тут мене пов’язали і в вантажіку запхали. Опам’ятався вже на ринку праці. Ззовні охорона, всередині охорона. Кажуть, прямуйте в кімнату номер чотирнадцять. Ну я і пішов. Дивлюся туди‑сюди – вийти зась, а так – ходи собі туди‑сюди, скільки влізе. Я почав спостерігати. Заходять в одну кімнату, всі заходять. А звідти вже не виходять – пакують їх, «теляток», у вантажівки, а потім уже, значить, у вагони. Я собі й думаю, як би звідти змитися. Мізкую, не поспішаю. Потім згадую, як читав у газеті, що шефа біржі праці зовуть Гоппе. Доктор Гоппе. Заглянув у сусідній кабінет і мимохідь німецькою питаю: «А де кабінет доктора Гоппе?» Медсестра зиркнула на мене і каже: «На другому поверсі». А я їй, як ні в чому не бувало: «Данке шьон» і пішов собі шукати. У кабінеті тому сидять дві секретарки, гарненькі лялечки. Я до них: «Дівчатка любі, а де ж ваш начальник?» Вони дивляться на мене, кліпають мовчки. Тут я їм про матінку почав розповідати. Видумую на ходу, мовляв, матінка моя хворіє, тому я не можу нікуди поїхати. Ходив на базар хоч за якимись харчами, отам мене і загребли. Одна зжалілась наді мною, щось своїй товаришці прошепотіла і каже: «Сидіть тут. Якщо вийде такий високий, у пенсне, можете у нього просити. Ото і буде наш начальник».
– Ти ж ніби поганенько німецьку зі школи знав, хіба ні?..
– Ех ти! – Миха розсміявся. – Коли хочеш жити – піднімаєш із глибин усі свої ресурси, як той Каменяр.
– Хто‑хто? – запитав лейтанант.
– Поет український. Ет, не важливо! – відмахнувся Миха. – Слухай далі. І ось уже вечір надходить, і я став побоюватись, що мене поженуть до товарняка, і я не дочекаюсь доктора Гроппе. Аж тут з кабінету вийшов він. Сплутати неможливо: брита макітра, немов дзеркало, вилискує, пронизливі крижані очі за круглими скельцями пенсне. І я – до нього: «Докторе Гроппе, перепрошую, що вас турбую, однак мене помилково забрали з базару. Я працюю на вашому заводі, USMA. Прошу мене направити до медичної комісії». І це все чистою німецькою, розумієш?
– І що було далі? – Льоня напружено сидів напроти Михи і все більше занурювався в його історію.
– Так. Далі… А далі у того доктора два помічники сидять у кабінеті: один німець, а другий – українець. І нікого вони на медичну комісію не направляють. Усіх – на Керосинну. А звідти до Німеччини. – Миха махнув рукою, – близько, дуже близько, мій товаришу… І тільки якщо у тебе сифіліс, короста, або ти харкаєш кров’ю – тоді не їдеш. Подихай тут. Дивиться на мене той Гроппе. А потім каже: «Люблю сміливих» і ламаною російською додає: «Смєлост гарада бєрьот». Так, здається, у вас кажуть переможці?» Сміється, а тут виходять німець та українець. Я думав – все, гаплик. А потім подивився на його помічника, того, що українець, він залишився оформляти мене, і благаю: «Змилостився, братчику. Я ж – свій. Усі мої зараз воюють з радянськими солдатами по лісах Волині…» І заспівав, їй‑богу, затягнув так щиро:

Ой, що ж то за шум учинився, гей,
Що Комар до повстанців зголосився!
Зголосився Комар до повстанців, гей,
Щоб кусати москалів‑голодранців.
Щоб кусати москалів, ще й німоту, гей,
Щоб прогнати з України ту голоту…

Той зиркнув на мене і мовить: «По лісах, кажеш? Ану як назвеш мені українського командира нещодавно сформованого «Нахтігаль» – відпущу». А я йому не тільки прізвище назвав, а й кілька його позивних!
Тоді той мовчки щось чиркнув в документах. «Іди, – каже. – Ось тобі аусвайс на підставі розпорядження доктора Гроппе і медкомісії. Щоб я тебе більше тут не бачив».
І я побіг додому, ти чуєш? Ніг під собою не бачив! Прибіг і кажу мамі: «Ти не повіриш, звідки я сьогодні виборсався!» А потім сів на підлогу та й плачу: згадав, що неньки вже немає. До кого мовив? Мо’ до духа святого? Не знаю…

* * *

Миха замовк і невдовзі поглянув на Льоню. Той сидів на поваленому дереві і дивився на Дніпро, схрестивши руки на грудях. Теж мовчав. Вигляд у нього був невеселий, і Миха подумав, що таки не лише йому дісталося непереливки в казані війни.
– Ну, – кивнув Миха, – а ти?
– Я ж кажу – декілька днів на фронті. І все. Моє життя скінчилось… – не дивлячись на товариша, буркнув моряк. – Після шпиталю в штабі працював…
– Людське життя – це драма. Бо ми завжди помираємо, – продекламував Миха.
– Занадто по‑філософськи як для блатного, – хмикнув Льоня.
– То мама казала. Перед смертю. Ніби втішала… Або готувала мене до свого відходу.
Льоня ніяково зиркнув на Миху і хотів було щось додати, але не встиг.
– На, тримай, і для тебе у мене залишилось дві хлібини, – промовив до товариша Миха.
Льоня знітився:
– Та не тре’… Я десь знайду…
– Ти‑то знайдеш. Я не сумніваюся. Але для початку тобі треба документи всі зібрати і тицяти‑ницяти по різних комітетах, інстанціях. А ота жидівка, ой, пробач, тьотя Зіна, голодна, либонь. Це не тобі. Це їй. – Миха тицьнув дебелим пальцем на хлібину, що вже лежала перед капітан‑лейтенантом.
– А де ти стільки хліба дістав?..
Схоже, Миха вже прийшов до тями і повернув собі колишню задеркуватість та запал.
– Ет… ну, ти й дурний, кореш! Хлібокомбінат із босотою навідали.
Потім, не чекаючи подальших заперечень, Миха хвацько насунув кашкета собі на лоба і відчайдушно вигукнув, відбиваючи черевиками чечітку під ритм «Яблучка»:
– Ех! Якби за п’ять років до цього знав, як то воно буде – об’їдався б досхочу в «Червоному маку». Та хто ж знав…
Потім Миха гукнув Льоні на прощання: – Нас мало, але ми в тільняшках! – підморгнув і розвернувся довкруги себе, здіймаючи пилюку довгими штаньми. А тоді швидкими кроками пішов нагору, до дороги. І шукай вітру в полі…

* * *

Однак дотемна Леоніду не судилося потрапити додому, до тьоті Зіни. Його пригоди в Києві продовжились, коли капітан‑лейтенант піднявся від берега Дніпра до зарослого Набережного шосе з іржавими трамвайними рейками і зрозумів, що трамвая, що ходив від Ланцюгового мосту, більше не існує.
Хлопець стояв на тому самому місці, де до війни іноді з мамою вони чекали на трамвай, аби з прогулянки біля води поїхати на Липки, і усвідомлював свою безпорадність. Аж раптом коло нього зупинилася стара вантажівка.
– Куди тобі, моряче?
Леонід зрозумів, що його впізнали по кітелю, яким він обережно прикривав хлібини під пахвою.
– Та ось… Думав на трамвай сісти…
Рудий водій із кирпатим носом у вицвілому цивільному одязі прищулився на сонці і щиро заусміхався:
– Ну‑ну… Тоді ще треба почекати, як рак свисне.
«Ех, – подумав Леонід. – Або пан, або пропав!»
– До університету мені треба…
– То сідай. Тебе за милу душу підвезу. У мене син пропав безвісти в наступі Ватутіна.
Льоня знітився. Про себе відмітив: «Знов цей наступ…» Хотів було сказати, що йому дуже жаль, але не встиг. Кирпатий дядько помітив його зніяковіння:
– Та чого ти… Це життя. Он моя жінка вже другого під серцем носить. Сорок рочків бабі. Ніхто й не сподівався. А батюшка у церкві так і сказав мені: «Відпусти на небеса його душу. Зла не тримай і на долю не нарікай. І Бог помилує». І що? Ось уже третій місяць, як вагітна. Добре, хоч не раніше. А то б не прогодував… Та й зараз не солодко. Зрештою, родичі з села трохи допомагають. Недавно сестра приїздила – сала привезла… Отаке…
І водій заусміхався щасливо. Леонід зрозумів: він знає, що син уже не повернеться.
– Відспівали?
– Та що ти!.. Він же безвісти ніби як зник. – І дядько враз похмурнішав, насупився. Було видно, що думає не про хороше.
Капітан‑лейтенант спочатку не хотів, але наважився:
– І я там був. Ми сімдесят діб захищали місто. На жаль, так і не втримали позицій…
Водій кивнув. До парку їхали вже мовчки. Кожен думав про своє.

Розділ четвертий. Три буханки хліба

Леонід так любив той університетський сквер, який часто навідував батько, але шкодував, що не потрапив на відкриття пам’ятника Шевченку в березні тридцять дев’ятого, приурочене до 125‑річчя від дня народження поета. Одночасно з відкриттям пам’ятника його ім’я було присвоєне Київському державному університету.
В кінці 30‑х років у Києві розпочався просто‑таки будівельний бум. Місто неначе готувалося до втрати половини історичних будинків.
Першого травня 1939 року Аля ходила дивитися на урочисте відкриття Центрального універсального магазину, який був побудований на розі вул. Леніна і Хрещатика, про що в листі захоплено писала Льоні. А на Червоноармійську вони з батьком і Семеном ходили дивитися на гігантське будівництво Центрального республіканського стадіону, який мали здати в неділю, 22 червня 1941‑го. Листа, в якому йшлося про цей стадіон, Леонід отримав останнім. Він якимось дивом дійшов до нього. Потім листів від Алі вже не було. Адже ця дата, 22 червня, виявилася фатальною – почалася війна. І тому стадіон був урочисто відкритий лише після війни і, очевидно, з принципу – саме 22 червня. А квитки, продані на футбольний матч п’ятирічної давнини, діяли для тих, хто їх зміг зберегти.
Про це Леонід вже дізнався від Зіни Яківни, але бажання поглянути на стадіон в нього не було.
Інша справа – університетський сквер. Місце його дитячих прогулянок із батьком…

* * *

Капітан‑лейтенант пірнув у спогади, поки роздивлявся пам’ятник Шевченку і червоний корпус, який виявився все ж не «головешкою», як висловився Миха, а цілком пристойною будівлею. Студенти і абітурієнти, ймовірно, щойно зараховані до університету, вже ходили навкруги, і декотрі заходили всередину. А отже, університет функціонував.
Потроху вечоріло. Леонід сів на лаву коло пам’ятника і роззирнувся навкруги. Прохолодні серпневі алеї парку не були порожніми. Багато містян висипало погожого вечора на прогулянку. Навпроти нього сиділа закохана парочка. Дівчина була в кумедному зеленому беретику з довгим хвостиком – «іждівєнцем», як такі тоді називали, що, немов антенка, стирчав убік, та в носочках з босоніжками. Льоня цю моду знав. Так і до війни дівчата вдягались. Зараз більше вже бачив їх без носочків, а їхні сукні – з глибшим вирізом. Замість кіс – хвилясте волосся і чубчик, накручений валиком спереду, або дві коси, перехрещені на потилиці, – то вже була німецька мода… Ніби на зміну панянкам‑школяркам прийшла мода на дорослих дебелих жінок. Таких собі «радисток». Вони носили піджаки з чоловічого плеча і підперізували їх широкими пасками. Міцні і без демонстрації дівочості, скоріше, з неприкритою сексуальністю. З військовою виправкою, нагадуючи чоловіків, дарма що в спідницях до колін. Іронія долі: на вулицях звільненого від фашистських окупантів Києва повсюдно квітла німецька мода. Навіть журнали німецькі позалишались, і дівчата шили собі сукні з такими гіпертрофовано широкими плечима, що навіть військові позаздрили б. До речі, ті також віддавали перевагу широкому розвороту плечей у кітелів, бушлатів. Льонько навіть помітив, що в гімнастерках у мужчин були підплічники.
Капітан‑лейтенанту пригадалося, як його дивом врятували від зараження крові. І врятувала його ось така квітуча медсестра з великим бюстом, нахиленим над ним, як у отої панянки, що зараз сиділа навпроти нього.
Хлопець хотів відволіктися від своїх спогадів, але вони наздоганяли його кожного разу, коли він залишався наодинці з собою. І навіть просто під час зустрічей зі знайомими і близькими йому людьми вони неодмінно починали говорити про війну і окуповане місто.
Капітан‑лейтенант подумав, що в цій ситуації повоєння – це неминуче.
Потім йому спало на думку: «А може, то лише для мене усе так ріже око в місті? Може, я занепадницький песиміст?» Він усміхнувся сам до себе і на повні груди вдихнув тепле, лагідне київське повітря. Коло його ніг приземлився жовтий лист. Осінь вступала в свої права.
Льоня накинув на плечі кітель. Під вечір стало свіжіше, хоча кінець літа сорок шостого був ані теплішим, ані прохолоднішим за будь‑яке інше літо в Місті. Леонід іноді думав про Київ, як Булгаков, – з великої літери. Ви можете запитати: «Хіба можна думати про місто, уявляючи, якими літерами воно написане?» Для нього це не було дивиною. Ще навчаючись у школі, він усвідомив, що бачить слова. Іноземні мови давались йому напрочуд легко, він вчив ті слова, мовби граючись. Дарма що не любив лінгвістику і філологом ставати не хотів. Можливо, то був лише юнацький максималізм? Спротив батькової волі? Адже фотографічна пам’ять його ніколи не зраджувала. Він міг би бути визначним спеціалістом з таким хистом. Однак… Господи, капітан‑лейтенант і сам не вірив, що став військовим. Всі іспити здавав завдяки фотографічній пам’яті. І навіть вивчив французьку з бабусею завдяки їй. І якби не війна, скоріше за все, таки б вступив на філологічний до батька. «Пробач, тату…» – знову промайнуло в голові. Льоня на якусь мить заплющив очі. Аж раптом коло нього хтось тихо прошепотів: – Привіт…
Він ураз здригнувся. Подумав: «Неочікувано. Мене підстерегли» і подивився довкола. То була дівчина, ні, таки жінка, тільки мініатюрна і коротко підстрижена. Моряк констатував, що дуже худа. Він нічого не встиг проказати до неї, милуючись якусь мить дрібними жовтими квітами на її сатиновій вишиванці, дуже жіночній.
– Я помітила, в тебе дві хлібини… – Жінка зніяковіла і затиснула губи. Було видно, що вона примушує себе це казати. Потім подивилася Льоні прямо у вічі і посміхнулась: – Я можу тобі дати трохи городини. І навіть картоплі. Тільки дай мені, будь ласка, половину хліба натомість.
Вона нагадувала косулю. У неї були великі вологі карі очі і безліч дрібних жилок, міріадами розсипаних під тонкою шкірою. Льонько нічого не відповів. Він дивився на пульсацію судин на її тонкій шиї. Жінка стрепенулась: – Ні! – І тут тільки він усвідомив, що поклав свою руку поверх її. Вона різко підвелася. І лише тут до капітан‑лейтенанта повернувся голос:
– Зажди… Вибач. Я замислився. Як тебе звати?
– А навіщо це?
– Ну… – почав він розмірковувати, відчуваючи свою перевагу після того, як йому однією фразою вдалося зупинити втечу незнайомки. – Городина за хлібину – це не рівноцінно. Ми ж не на товкучці. Можу я на додачу до овочів почути твоє ім’я?
І Льонько заусміхався. Йому здалося, що він напрочуд дотепний.
– Гаразд. Називай мене… – Дівчина замислилась. – Давай так. Я пропоную тобі таке. Якщо поцілиш камінчиком в отой сміттєвий бак – скажу своє ім’я. А якщо ні –віддаси мені хліб, і все. Отакий ленд‑ліз для постраждалої під час війни. Годиться?
– О‑о, панянко… – засміявся він. – Хитра ж ти! Пропоную трохи ускладнити: кожен кидатиме, і ми збільшуватимемо відстань. Хто перший промахнеться – той і програв. Не дивись, що я одноногий. Руки у мене вправні.
– Справедливо, – погодилась дівчина. – Давай так.
І вони заходилися кидати камінці у бетонний бак. Врешті Льонько таки промазав, але здаватись не хотів.
– Зажди! Там уже така відстань, що тяжко не програти.
– Он як? А я гадала, ти чесний. Що ж… – розвела руками дівчина. – Залишусь без хліба. Матиму на увазі, які на флоті хитрі моряки.
– Ох ти ж яка… – Льонько широко усміхався. – Програв – визнаю! Але я дуже‑дуже хочу дізнатися твоє ім’я.
– Тоді пропоную наступне. – Дівчина на якусь мить замислилася. – Давай стрінемось через місяць.
– Через місяць?!
– Ну, так. Через місяць… На цьому самому місці. І в цю ж годину! – Вона прудко вихопила з його рук хлібину і похапцем побігла з парку.
«Ет!.. Прудка. Справжня косуля», – подумав Льоня. Першою реакцією було зупинити… А потім він лише махнув рукою. Якщо кидати камінцем міг на рівних, то в бігові, навіть на коротку дистанцію, віддавав першість дівчині, у якої були прудкі дві ноги.
…Потім Льоня ще кілька днів із замріяною усмішкою на вустах згадував Косулю, але та пригода забулася під тиском життєвих обставин.

* * *

Цікаво, подумав він: вже другу хлібину за сьогодні віддав. Йому почало здаватись, що бартерні стосунки зараз у Києві важать більше за гроші.
Леонід зайшов у закусочну і замовив пива.
– Ніколи не бери бочкове. Тільки «жигулівське». І тільки четвертого розливу, – проказав йому якийсь п’яний дядько. І капітан‑лейтенант, слідуючи невимовному бажанню, подивився під стіл. І справді: у того в сітці були чотири мокрі, на вигляд холодні пляшки.
– А хіба «жигулівське» на розлив – не той смак?
– Ні. То навіть не «жигулівське». – Чоловік підморгнув і відійшов до іншого столика.
Закусочна була повна. За сусіднім столиком два робітники сперечались щодо перевиконання плану на Хрещатику, заїдаючи горілку пиріжком:
– І все ж, Фімо, послухай мене. Дають понаднормові. Та що гроші! Картки на харчування за першою категорією! Так що… пропоную напружитись. Знаєш, іншого такого шансу…
Тут Льоня відволікся на розмову за іншим столом:
– Я пішов до суду. Ну, як?.. Мені ж ордер видали. Я приїхав – квартиру отримав. Меблі купив, розумієш? Дружину з евакуації ще не дочекався. Мав повертатися на фронт. А вона з дітьми приїхала – квартира вже іншими зайнята. Меблі, які я купив, вони самовільно продали…
Потім моряк прошкандибав до буфетника:
– Налийте дві по сто, – велів. І сам здивувався своєму хриплому голосу. Йому до рук дали надтріснуті чарки з мутною рідиною. Після війни катастрофічно бракувало промтоварів, і посуду в тому числі, отож Льоня змовчав, зиркнувши на таку тару. Пішов шукати того дядька, котрий дав влучну пораду щодо пива. Вийшов на вулицю, але і там його не знайшов. Довелось пити самому. Холодна горілка пішла краще за пиво.

* * *

– Зіно Яківно, а яка тоді була Аля?
– Слухай, Льонечку, ти п’яний. Завтра поговоримо.
– Так, я знаю. І я вперше забув, що я – п’яний інвалід. Я зараз просто п’яний. Розумієте?
– І де ти так устиг…
– Це не важливо… Місць повно. А все ж, яка була Аля?
– Вона була прекрасна, Льоню… Я знаю, що ти хотів з нею одружитися… А тепер – іди спатки. Я сьогодні не хочу знову плакати.
– Зіно Яківно, я приніс вам хліба. Зустрів Миху і отримав буханку просто так…

* * *

Вранішнє сонце було безжальним до людини з похмілля. І воно ніби промовляло: «Вставай та йди». Льонько достеменно не знав, куди має йти. Здається, він заблукав у тому парку Шевченка, куди водив його, малого, батько, і так з того парку і не вибрався.
Знову згадав «київський котел», героїчні дні оборони Києва, битву за Київ (від різних назв сенс не змінювався). Спогади були такими яскравими… Вони накривали його з головою, і він пірнав у них до баротравм.
Ось ніби тільки‑но його було призначено командиром бронекатера. Буревійний сорок перший. Війна. А йому минає лише двадцять перший рік. Молодість… Його розвідувальний бронекатер типу «Д» (себто дозорний) старший за нього на чотири роки. Побудований в Америці компанією «Муллінс і К°» на замовлення військового відомства. Німці його вже захоплювали у вісімнадцятому і використовували як сторожовий катер. Залишили. Потім він брав участь у громадянській війні. Лискучий, сірий, прудкий… Потім потрапив до складу Пінської флотилії.
Льонько устиг понюхати пороху у складі дніпровського загону Пінської військової флотилії і навіть підірвати свій бронекатер (між іншим, єдиний з п’ятнадцяти вцілілих після боїв за Київ).
Насправді йому пощастило, адже десь сто моряків з Пінської флотилії потрапили до полону, і їх стратили. Виходить, дійсно пощастило, бо йому «лише» відірвало ногу. Чорний гумор, як то кажуть військові. Ось так.
Санітарна машина встигла вивезти Леоніда до Києва. Туди кривавого вересня сорок першого, під час другого штурму Київського укріпрайону, який розпочали війська 29‑го армійського корпусу вермахту, відходили по Дніпру та Десні кораблі флотилії. Всі моряки із затоплених кораблів концентрувалися на Подолі, в будівлі штабу.
Аж тут раптово починається артилерійський обстріл – важке поранення в плече отримує контр‑адмірал Рогачов, командувач Пінською військовою флотилією. Це поранення рятує Рогачову, а відтак і Льоні, життя. Командувача вивезли на літаку з оточення буквально в останній момент, а лейтенанта без ноги він прихопив із собою. Закон моря: своїх не лишають. Контр‑адмірал на борту скаже йому таке: «Тримайся, моряче… Ми ще з тобою повоюємо». І цих слів Леонід не забуде ніколи.
«Кому розповіси – не повірять, як мене літаком з командувачем всієї флотилії…» – думав він і навіть Михайлу нічого не сказав. Пощастило… А інші пішли під розстріл. Ті, що не встигли вийти з оточення.
Він пишався тим, як його побратими йшли на смерть – потім у штабі ходили чутки, як це було. На всі ґудзики застебнуті, не строєм, ні, бо німці не давали так іти в колоні полоненим, всі як один – із виправкою, що називається: «Я т‑тє дам». Вони знали, куди їх ведуть – німці називали радянських моряків «чорна смерть», їх і штурмовиків ІЛ‑2. І в полон їх вони не брали, так само, як Червона армія розстрілювала есесівців відразу після допиту, пускала «в розход». Поки моряків вели до Бабиного Яру, вони співали:

Последний парад наступает.
Врагу не сдается наш гордый «Варяг»,
Пощады никто не желает.
Все вымпелы вьются, и цепи гремят,
Наверх якоря поднимают…

Здається, когось з них штовхнув німець, і вже на підході до місця страти один із моряків взяв свого конвоїра «на Одесу». Їх після цього розстріляли миттєво. Так вони і загинули, з боєм.

* * *

Після того, як флотилія підірвала залишки своїх кораблів, аби ті не дістались ворогові, із особового складу кораблів, тилових та штабних підрозділів був сформований загін моряків. Льоня чув, що в живих залишилося близько тисячі чоловік. Цей загін прикривав вихід з оточення 28‑ї гірсько‑стрілецької і 175‑ї стрілецької дивізій. Кораблів уже не було, та й моряки не всі добре зналися на пішохідному бою, однак усі сили, всі ресурси були кинуті на допомогу побратимам. З оточення вийшло близько 450 моряків – менше половини…
І от, хоча його фронт скінчився, невдовзі Леонід отримав медаль за прикривання виходу з оточення 28‑ї гірсько‑стрілецької дивізії. Він запротестував, махаючи руками в напівмаренні шпитального чаду і солодкавого гною та крові: «Ні, я не брав участі, мене ж там не було. Ну як?..», поки медсестричка зачитувала йому телеграму. Вона, звісно, гадала, що моряку вже зовсім зле, і не звертала на його протести ніякої уваги. А коли пішла, Льоня почув із сусідньої койки: –Дурню! Чуєш, дурню? Бери і мовчи. Якщо, може, виживеш – знадобиться.
Хоча те вже було йому не важливо.
Зовсім його не цікавило.
Бо то буде потім. Він ділив життя на «до інвалідності» і «після», однак та медаль морякові стане ще в нагоді по закінченню війни. В мирному і такому рідному Києві.
Незбагненні вони, ті вїйни. З купою дивних історій і майже неможливих випадковостей на тлі шматків людського м’яса і металу зброї.

* * *

Капітан‑лейтенант проведе в тилу чотири роки. Один – в ульянівському шпиталі, куди його встигли вивезти з Харкова останнім ешелоном. Там йому ампутують залишки ноги. Власне, він переживе дві ампутації і одну гангрену, безліч запалень, переливань крові, марення… І дивом виживе. І на цей раз йому пощастить.
Інші три роки – при штабі, як «нестройовий». І звинувачувати тут його не в праві ніхто. Навіть він сам себе. Але це справи не змінить, і він картатиме себе до кінця війни.
Контр‑адмирал Рогачов його не забуде і забере до штабу Волзької річної флотилії, якою почне командувати взимку 1942‑го. Насправді Леонід піде добровольцем. Однак, якби не протекція контр‑адмірала, нікому б він там не був потрібен… Більше з тим, потім буде штаб Дніпровської військової флотилії, і він навіть дійде з ним до Одеру вже помічником заступника штабу. Напівглісери Дніпровської флотилії будуть єдиними кораблями, що братимуть участь у Берлінській операції. Там він побачить, як палають тіла ще живих моряків у тих кораблях.
«Хух!» – жахнувся він від думок своїх, потираючи лоба після тривожного сну. Смугаста піжама, що дісталася йому від Яцека, була мокра від поту. Іржаві пружини жовтої софи, що стояла впритул до Льониної розкладачки, також почали скрипіти. То встала Зіна Яківна і відразу ж пошкандибала на кухню поставити чайник. Льоня з прикрістю подумав, що хліб, принесений тиждень тому, закінчився.

* * *

Під час війни, коли його взяли до штабу Волзької річної флотилії, спеціальна медкомісія на бланку написала: «Для служби при штабі у військовий час придатний». Насправді то був негласний наказ Рогачова – Льоню не демобілізовувати, адже контр‑адмирал не забув свою обіцянку в літаку: «Тримайся, моряче… Ми з тобою ще повоюємо».
У Льоні на закаврасі рукава кітеля тоді з’явиться друга золота смужка. Він буде тихим і пригніченим старшим лейтенантом і постійно картатиме себе за те, що не може більше ходити на кораблі. Втішатиме його тоді вислів: «Для того, щоб боєць воював на фронті, треба, аби принаймні двоє сиділи в тилу». Леонід підпадатиме під цей вислів цілковито і повністю. Сидів, бо не міг воювати – не відсиджувався з остраху за своє життя, хоча знав, що й такі водилися… Наприклад, як виявилось, його друг дитинства – Миха…
А потім війна закінчилась. Згідно з директивою Ставки Верховного Головнокомандування, Дніпровську флотилію, де Льоня отримав своє останнє військове звання капітан‑лейтенанта, було передано в оперативне підпорядкування Головнокомандувача групою радянських окупаційних військ у Німеччині, і незабаром її розформували.
Капітан‑лейтенант ще рік працюватиме з паперами, коли підійде черга наступної медкомісії. Тоді Льоня ще сподівався, що вони напишуть щось таке, як і попереднього разу. Однак на виписці з історії хвороби поставили штамп: «До військової служби непридатний. Ймовірно, підлягає переоглядові через шість місяців». З цим висновком Льоня і приїде до Києва. Адже він гарно вчився в школі і тому не мав примарної надії, що станеться диво, і його кінцівка відросте, як хвіст ящірки за півроку.

* * *

І ось уже пройшло майже два тижні, як Льоня оббивав пороги різних інстанцій в пошуках роботи. Ходив навмання по оголошеннях з газет. Миха мав рацію: ніхто не горів бажанням брати одноногого (хоча і спроможного працювати) на роботу.
Діалоги в приймальнях, кабінетах і навіть на комбінатах, куди ходив капітан‑лейтенант, йому видавалися беззмістовними, хоча насправді в них був зміст. Ще й який, але прихований:
– Інвалід?
«Ну, це ж очевидно», – ніби промовляв Льоня, вказуючи на свою відсутню ногу.
– Але я працездатний. Перевірте! Я готовий працювати.
– Маляром чи ким?
– Ну, може, не маляром…
– Але ми шукаємо малярів. Вибачайте…
Потім він пішов до університету, вичитавши в черговій газеті, що там шукають бібліотекаря. Подейкували, старого прибрали «за співробітництво з ворогом».
– Я знаю, вам потрібен працівник в університетській бібліотеці. Я знаю її, як свої п’ять пальців. Мій батько працював тут до війни, і я часто тут маленьким…
– Гаразд, – перебив його проректор, з яким милостиво дозволили поспілкуватись капітан‑лейтенанту. – Але потрібна довідка.
– Яка ще довідка?
– Ну, що ви той… як його… – Проректор при цій фразі ніяково кліпнув риб’ячими водянистими очима і опустив їх до стосу паперів на столі.
Леонід зітхнув і подивився на портрет Шевченка коло дверей і Сталіна – вдвічі більший, що висів навпроти вікна.
– Довідка, що я – інвалід третьої, частково працездатної групи? Так ось же вона, мені її відразу в шпиталі видали… Ну, тобто направлення у ЛТЕК. А ті вже сказали, що в мене третя група, і що я можу працювати…
– Та ні! – чиновник поморщився і знову перебив капітан‑лейтенанта, який, між іншим, прийшов у формі і з орденом Червоної Зірки. – Довідка, що ви можете працювати бібліотекарем.
– А… Ви про вищу освіту? Так я її маю. Військова спеціальність…
– Та не про освіту я! Ви мене не зрозуміли. Що ви можете взагалі працювати на такій посаді. Себто з документами. Ви ж із родини зрадника? Хіба не так?
– Але ж… – Леонід хотів заперечити, сказати, що його батько – ніякий не зрадник. І ще щось… Але вийшло у нього суто раціональне: – Такої довідки не дають. Наскільки я знаю…
– Ну от! – ляснув долонями проректор, ніби зрадівши, що питання вирішилось остаточно. – Так що ідіть, шановний. Ви затримуєте інших.
Леонід озирнувся на неіснуючих «інших». В приймальні крім нього і незримої присутності вічних антагоністів – Шевченка і Сталіна, більше нікого не було. Він хотів було щось іще сказати, але проректор з кимось почав теревенити по телефону, ніби хлопця вже не існувало для нього.

* * *

Проблема була в тім, що роботи калікам, ось як він, після війни не було. Вижив – то й грець із тобою. Держава забезпечувала мінімальною пенсією у перші повоєнні роки лише «найтяжчих». Льоня знав, що не може розраховувати на ці гроші.
Адже у перші повоєнні роки ветерани Вітчизняної війни «інвалідських» пенсій не отримували. Навіть на копійчану допомогу, яку називали «рентою», могли претендувати тільки фронтовики з першою або другою групою інвалідності. Представники першої категорії отримували від держави 80–150 карбованців на місяць, другим належало вдвічі менше від цієї суми.
Цих мізерних коштів не вистачало для існування, скоріше – виживання. І взагалі держава воліла не згадувати про масу людей, що їх скалічила війна. Вона підходила до питання суто практично: як і завжди, вимірюючи людське життя ККД – працездатністю своїх громадян, а не цінністю їх життя.
Держава, зібрана з соціалістичних республік, мов той печворк із різнокольорових, таких несхожих одне на одного клаптів землі і народів, воліла від інвалідів позбавлятися, відсікаючи їх від іншого світу.
Для тих військових, хто повністю втратив працездатність, створювались спеціалізовані інтернати. А тих, котрі потребували лікування, напрявляли в спеціальні «інвалідські» шпиталі. На весну сорок шостого таких закладів налічувалось вісімдесят чотири, і в них перебувало близько двадцяти тисяч інвалідів. Також у різних українських регіонах функціонувало дванадцять будинків‑інтернатів для інвалідів без певного місця проживання для півсотні нещасних.
Там безрукі і безногі, а іноді ті, що втратили і більшу половину тіла, герої війни і просто її рядові пішаки, доживали своє життя. Їх ніхто не намагався хоч якось інтегрувати в суспільство. Навпаки – всіляко з того суспільства виштовхували на узбіччя. Адже, згідно зі вказівкою заступника наркома з держбезпеки Кобулова, з початку1945‑го, коли масова доля інвалідів сягала своєї максимальної позначки, цензори відділу «В» НКДБ почали вилучати з листів радянських громадян фотографії, на яких були зафіксовані інваліди війни з тяжкими фізичними каліцтвами. Фотокартки із зображеннями покалічених війною людей перебували під негласною забороною. Їх не афішували ні у пресі, ні в книгах. То що вже казати про самих людей…
Складалося враження, ніби в Союзі інвалідів не було. Не було їх у газетах, кіно. Вони виповзали зі своїх нір лише на вокзалах, дорогах, брудних генделиках з п’яними водіями – колишніми військовими шоферами і буфетницями – тими, що пішли на фронт дівчатами з косами, а повернулися нікому не потрібними стриженими солдатками. Інваліди. Герої війни, прості рядові, піхотинці, льотчики, партизани. Люди. Жива маса.

* * *

Нове життя Леоніда почалося з біганини по різних інстанціях.
У військкоматі йому треба було стати на облік, отримати пенсійну книжку. В міліції здати якісь анкети і фотографії для оформлення паспорта, отримати продуктові картки. Скрізь були черги, і треба було когось чекати, бо не вистачало якоїсь довідки, або потрібно було її завірити в нотаріуса, а там теж була черга.
Леонід зіткнувся з тим важким і незрозумілим йому життям, з яким ні на флоті, ні у штабі не стикався. Його дратували затримки в черзі. Але цивільні люди якось спокійніше сприймали зволікання. Так, ніби знаходячись в тилу, навчилися чекати. І це було правдою.
Він уже знав, що киянам під час війни було нелегко, і що за кілограмом крупи чи макаронів треба було кілька годин простояти в черзі. Знав, що існує слово «отоварювати», воно чомусь його смішило, що є стандартна довідка, без якої не давали карток на наступний місяць. Знав, що стакан махорки на базарі коштує десять карбованців, а літр гасу – вісімдесят карбованців, не менше, і тому не можна користуватися лампою, а треба вдовольнятися каганцем; знав, що найвигідніше зараз торгувати пивом… А дев’яносто відсотків судових засідань присвячені квартирним конфліктам – населення міста збільшувалося з кожним днем, а в зруйнованому місті квартир не вистачало, що для багатьох ордени, які вони чесно отримали на фронті, і нашивки, що свідчили про поранення, перетворилися на засіб без черги проходити до начальства, стукати там кулаком по столу і вимагати різних законних, а часом і незаконних пільг і видач. Все це Леонід знав: і в госпіталі, і в штабі про це говорили. Тепер він з цим зіткнувся віч‑на‑віч. І не міг до цього звикнути.
– Ну що це таке врешті‑решт за неподобство! – обурювався він, повернувшись додому, злий і втомлений після цілого дня стояння в чергах. – Куди не поткнешся, скрізь черги, всюди з боєм все доводиться добувати.
Тьотя Зіна його заспокоювала, підливаючи чаю:
– То з незвички, Льонечко. Скоро звикнеш. До всього людина звикає. Звик до флоту, а тепер, будь ласкавий, звикай до повоєнного Києва. Та й хіба ж тут не краще, аніж під бомбами?
Але Льоня не був упевнений. Йому звичніше було там, на війні. Тоді в нього були дві ноги, і його молодість тільки починалася і вабила надіями і можливостями. Однак він вирішив не вдаватися перед Зіною Яківною в такі емоційні подробиці. Єдине, що усвідомлював чітко – свою безпорадність і пасивність. Він не думав і не давав оцінок і, що найгірше, й думати не хотів. Якесь замкнене коло. Тільки роздуми про побутове, тільки це.
Одне було очевидне – у капітан‑лейтенанта Леоніда після отих довгих роздумів вималювалось чотири варіанти. Один з них – стати жебраком десь на Подолі, як наполегливо йому радив друг дитинства Миха, або щось майструвати в корпорації інвалідів, і це Льоня вважав найгіршими варіантами. Він їх вирішив розглядати в останню чергу, якщо з іншими двома не вийде.
Можна було відправитися, нарешті, в райком партії і сказати там: «Ось я, такий‑то і такий‑то, повернувся з фронту, цивільної спеціальності не маю – призначайте куди хочете, вам видніше». Це був найпростіший вихід і найогидніший для чоловіка, котрого органи позбавили батька.
Ще один варіант, на якому наполягала Зіна Яківна, – піти вчитися. Вступити в який‑небудь технікум або інститут, будь‑який – будівельний, індустріальний, гірничний, і, помучившися над книжками чотири‑п’ять років, отримати спеціальність. Цей варіант був складніший: за час війни Льоня призабув усе те, чому колись учився, і, відверто кажучи, без особливого захоплення думав про навчання. Але з точки зору здорового глузду цей варіант був найбільш правильний: рано чи пізно спеціальність отримувати треба було. І то не військову, якщо вже «до військової служби» він «непридатний», а нормальну, цивільну.
Але перший варіант лякав неясністю перспективи, а другий – далекою перспективою, і обидва, чого гріха таїти, – убогістю існування. Щоправда, була пенсія з інвалідності. Однак він її ще жодного разу не отримав і не знав, чи колись вона буде виплачуватись. Отож тоді сиди на стипендії: якихось сто – сто п’ятдесят карбованців. Та й лише картки на продукти другої категорїї отримуватимеш. Бо перша – то для робітників заводів, стахановців, цінних партійних елементів… А як тоді тьотя Зіна, яку він пообіцяв собі доглядати? Про родину тоді взагалі слід забути. Не прогодує на стипендію. Це точно. Однак після кількох походів з надією найти роботу Леонід вже схилявся до варіанту з навчанням. Доведеться затягнути пасок.

Розділ п’ятий. Рокіровочка

У цих роздумах промайнуло кілька тижнів.
Леонід сидів на розкладачці після чергової співбесіди, похмуро зиркаючи на своє безрадісне зображення в побитому дзеркалі в дверях шафи з гарнітуру «сталінського ампіру», і розмірковував про своє майбутнє.
Тьотя Зіна постукала в двері:
– Йди вечеряти, Льонечко.
– Невже щось є?
– Сусіди, сусіди пригощають. Ох‑ох…
Враз у голодного хлопця всю втому як рукою зняло і він доплигав на здоровій нозі до дверей кімнати, яка раніше слугувала батьківською опочивальнею його коханої Алі, а тепер вони із Зіною Яківною ділили її на двох. Льоні вже видали ордер, а про батьківську квартиру натякнули: забудь.
Батько, звісно, навряд чи повернеться. Леонід уже знав, що значить «десять років таборів без права листування». Смертний вирок. Однак ще не міг навіть подумки промовити: «Батько мертвий». Поки що лише так, і то – мимохідь. Ось доплигує до сходів під’їзду, і виринає в мозку: «А батько мій, мабуть, вже не ходитиме по сірому граніту вестибюлю», проходить повз двері своєї квартири і ще більш усвідомлює невідворотність оцього «ніколи», бо серце завжди першим горе віщує…
І оте знання – страшна річ. Льоня пам’ятав, як довго усвідомлював, що ноги таки немає. Не вірив спочатку, відмовлявся усвідомлювати. Лише серце підказувало тоскно. А він в гарячці і маренні все казав: «Є, є нога». Це вже потім йому медсестричка, плачучи, повідала.
А ось тепер він мав розумом збагнути, що на кухні Зіни Яківни, великій і просторій, вміщується аж чотири родини. Відповідно до кількості кімнат. І що вони різні і стиха зиркають, проходячи повз кімнату Зіни Яківни (між іншим, двадцятип’ятиметрову. А вона з Льонею має право лише на двадцять…
Він крадькома вже встиг розгледіти і мешканців своєї колишньої квартири. Не здоровкався, ні. І навіть не знайомився. Тим паче родина, що жила в його квартирі, вже звідкись дізналася, що то було його помешкання, і перешіптувалася в нього за спиною. Льоня все дивувався: як же вони взнали, що живуть в його колишньому помешканні? Невже тьотя Зіна їм розповіла? Аж раптом зрозумів, як дізнались, коли якось, долаючи останні сходинки до дверей квартири тьоті Зіни, він почув, як дитячі ноги біжать по сходах згори, і побачив товстого хлопчика в комбінезоні і окулярах, що простягав до нього стару світлину з мамою і малим Льонею на ній: «Дядечку, тримайте. Це в нас на комоді стояло. – А рамку не віддам, в ній уже наша фотокартка!» – крикнув, вже біжачи нагору.
Від подиву Льоня навіть сів на сходи в під’їзді, розглядаючи світлину. Мама була такою молодою на тій фотокартці… На звороті олівцем було написано: «Севастополь. 1932 рік». Леонід згадав, як вони відпочивали у дядька, того, з яким потім відмовлявся розмовляти батько після його вступу до мореходки…
І раптом Льоню така лють узяла. «Ненавиджу… – процідив крізь зуби і вперіщив кулаком по металевих перилах сходів. – Повбивав би…» І він подивився нагору, куди побіг хлопець. Син енкавеесника, котрий, якщо вірити словам Зіни Яківни, оббрехав Льониного батька, аби отримати квартиру.

* * *

– Здоров, моряче, – звернувся до Льонька на кухні гладкий дядько в чоботях і галіфе. Його міцні руки випирали з‑під замалої майки, що була вся в зачіпках, ніби по ній кіт ходив, та ще й жовтіла масною плямою на волохатих грудях. – Ось на, тримай, – і в руках у хлопця опинилалися ложка, – будеш стежити за картоплею. Сьогодні гуляємо. Я роздобув п’ять кіло на ринку. Це до оселедця – той на заводі подарували. Головне – у мене сьогодні ювілей!
– Вітаю, – Льоня чемно кивнув і почав перемішувати скибки картоплі на пательні, над якою кружляла муха. Він став відганяти її, махаючи ложкою, і почув:
– Та чого розмахався тут, га? Не бачиш – я клейонку нову постелила?
– Тихо‑тихо, Машо, – втихомирював сердиту жінку дядько, що перед тим видав морякові ложку. – Не бачиш хіба, хлопець ще не призвичаївся до нас усіх. – Із цими словами дядько навіть підморгнув Льоні.
– Та я… – вичавив з себе спантеличено хлопець.
– Василь Григорович, – підказав дядько.
– Дякую, пане Василю.
– Та який я тобі пан, хлопче! – заусміхався дядько. – Я ж хіба на німців горбатився? Називай мене Василем. А оце моя дружина, Маша, – показав Василь Григорович на огрядну жінку в червоній сукні в крупний горошок. – А доця щас прийде, а ти тільки мішай‑мішай, аби не пригоріла бульба, на запах. Вона картопельку полюбляє…
Невдовзі і справді прийшло симпатичне дівча років десяти з довгою косою і тонкими ніжками в короткій спідничці і, ні на кого не дивлячись, почало хапати тонкі пластівці картоплі зі сковорідки. Маша знову почала лаятись, але вже не на Льоню, а на дочку.
На зсунутих маленьких столиках, що утворили один, застелений клейонкою, з’явився вінегрет і картопля з оселедцем. Нарешті усілись за стіл. З інших кімнат вийшов молодий студент в окулярах, принаймні Льонько спочатку так гадав, і його вагітна дружина, що невдовзі виявилась сестрою‑вдовою, яка втратила чоловіка на фронті. «Студент» накинувся було на картоплю, але Василь Григорович його зупинив: – Ти зажди, зараз Михайло Петрович з Тетяною Павлівною підійдуть. У них, здається, пиво є. Треба їх почекати, якщо випити хочеш.
«Студент» поправив окуляри і покірно став чекати. Як Льонько зрозумів, випити пива всі присутні були не проти.
Михайло Петрович виправдав очікування сусідів і приніс із собою три трилітрові банки пива. Щоправда, вибачався, мовляв, хотів на свято купити «ризьке», бо воно міцніше, а було тільки «жигулівське». Однак Льонько перехопив погляд Василя Григоровича – той йому явно не повірив.
Михайло Петрович також був огрядним, але його дружина не йшла з ним в жодні порівняння, хоча за столом їла мало. Чоловік її все припрошував: – З’їж, рибонько, хоча б грінку з часником.
Михайло Петрович приніс горілки, і чоловіки відразу накинулись на неї.
– Ох, холодненька… – прицмокував Василь Григорович. – Дякую, сусіде. Уважив мене. О, тепер ювілей – так ювілей! Звідки така добра?
– Чи ви, Василю Григоровичу, не знаєте, де в нас можна дістати горілки? – єхидно сказала Маша і склала свої дебелі руки на грудях. – Чи гадаєте, я в «Американку» за нею ходила? Звичайна домашня, з базару. Виміняла на продуктові картки.
– А що, в гастрономі не було? – здивовано поцікавився Михайло Петрович, піднімаючи догори брови.
Маша тільки похитала головою.
– Ну це ж треба… Ні, я розумію: м’яса там, може, нема чи рибних консервів, але щоб алкоголю… – заповзявся Михайло Петрович нарікати, підливаючи собі швиденько горілку, що її сусідка дістала з такими клопотами.
– Ох, Машо, – підняв догори руки ювіляр. – Благодарствую. Ви – золота жінка!
Льонько помітив, що веселе застілля сусідів по комуналці пішло на користь Зіні Яківні. Вона усміхалась і щось бубоніла: – А ми з Яцеком…
На її щоках навіть з’явився слабкий рум’янець. Її бурмотіння почув Василь Григорович:
– Ви, Зіно Яківно, думали б про живих. Ось, наприклад, про вашого сина, що з війни живим повернувся.
За столом запало ніякове мовчання. Василь Григорович відкашлявся і звернувся до дружини:
– А що, Машо, я щось не так бовкнув?
– Усе так, товаришу Василю, – проказала, роблячи наголос на «товаришу», Зіна Яківна. – Після смерті всієї моєї родини в Бабиному Яру Леонід мені як син.
– Вибачте, – з лиця Василя Григоровича спала посмішка. – Я не знав…
Зіна Яківна кивнула:
– Та нічого, все гаразд. Натомість ви з’явилися в моєму житті. Спочатку вашій чудовій родині, – Зіна Яківна поклала стару, зморшкувату руку на зап’ястя вагітної жінки, – Ігоре Івановичу, дали ордер на кімнату тут, потім Льонечка повернувся з війни. І мені стало якось веселіше. От повірите – я ж збиралась піти за Яцеком і… – Зіна Яківна не втрималась і заплакала.
Жінки, що були на кухні, всі разом схопилися і почали її втішати: – Не побивайтесь, Зіно Яківно, ми ж тепер усі разом. Допоможемо…
Вагітна сестра Ігоря Івановича обійняла стару і також заплакала: – Ви мені нагадуєте маму. Ох, я всіх втратила теж. Я ж сама – сибірячка. З іншого кінця світу, нас зібрали дві тисячі дівчат. Повний ешелон. Сибірський. А це ж жінки… Спочатку чоловік пішов на фронт, а потім і батько, хоч за віком і не мав би… А ми потім з братом довідались, що він писав самому Калініну і щотижня ходив до військкомату, аби і йому прийшла повістка… Ох… І батько, і чоловік мій записалися до Сталінської дивізії. Обидва вже покійні. Нікого в мене, крім брата і вас, тепер, Зіно Яківно, немає…
І жінка раптом заспівала:

Мы вышли из заводов,
пришли с полей колхозных
Новосибирской области родной.
Немало получили враги ударов грозных
от Сталинской дивизии стальной…
Гвардейцы‑добровольцы, упрямые ребята,
отважные бойцы‑сибиряки!

Льонько відчув, що і в нього очі на мокрому місці. Це було хоч і комунальне, проте єднання. Капітан‑лейтенант мимоволі обійняв Василя Григоровича, що сидів поруч, і помітив, що той, дарма що в потертому одязі, йому імпонує. Бо щирий і привітний.
– Ну, от, сказано – жінки! – вигукнув Михайло Петрович, уперши руки в коліна і єхидно всміхаючись.
– Та хто б казав! – скривилась його огрядна дружина. – У самого он очі на мокрому місці…
– Та ну тебе, – відсахнувся той. – Давайте краще вип’ємо!
В стаканах уже вкотре з’явилася тепла жовта рідина з пінкою та холодна біла. Напруга поступово спала, і запанувала милостива тиша. Було чутно лишень, як падають з віт останні краплі дощу, що раптово почався і так само скінчився. З відкритого навстіж вікна линуло вечірньою свіжістю. Зацвірінькали птахи, обдаровані чистим повітрям після грози. Кожен думав про щось своє, згадуючи минуле.
Маша, котра тільки‑но закидала чоловікові м’якотілість, почала заплітати косу дочці, що розкуйовдилася за день, і тихесенько наспівувала:

Хусточку червону я подарувала.
Вишиту барвінком у тривожні дні.
Як я дожидала, як я виглядала:
Може, прийде звістка радісна мені?
Та не всім, як видно, добрі будуть вісті.
Одлетіло літо, одійшла зима.
Їдуть піхотинці, вершники, танкісти,
а мого між ними, а мого – нема…

– Машо… – хотів було Василь Григорович зупинити дружину, але затих на півфразі.

* * *

Лише через багато років Леонід, у якого вже й самого з’являться діти, дізнається, що дружина Василя Григоровича, Маша, тільки після війни одружилася з ним. А до того вона мала іншого чоловіка – піхотинця Робітничо‑селянської Червоної армії, рідного брата Василя Григоровича, заступника голови колгоспу – звісна річ, Івана Григоровича. І взяла вдруге шлюб Марія через те, що хотіла вивезти сусідську дівчинку – дочку куркулів. Врятувати її від долі батьків‑остарбайтерів, котрих прямо з колгоспного поля з‑під Вінниці погнали етапом на примусові роботи в Німеччину. Дівчинка, її звали Даша, ховалася в льосі, темному і таємному, що був під коровою, якій дали таке ж ім’я, як і дівчаті. А коли прийшли німці, вони забрали ту корову, забрали все. А ось Дашу не знайшли. Щасливий випадок. Тож пані Марія (бо ніхто в селі не називав секретаря обкому – Марію Георгіївну – Машею) забрала Дашу до себе в ліси. Бо на той час уже була партизанкою. А так би вона першою опинилася в тому ешелоні німецькому. Або й просто – зґвалтували б її і вбили. Хто зна…
А потім прийшло літо 1944‑го. Димну землянку мусили залишити Маша й Даша. На той час Марія Георгіївна вже отримала похоронку на чоловіка і не залишилось у неї нічого. Окрім нового ім’я Маша і – Даші. І ще хіба що Василя Григоровича, який разом з нею три роки партизанив. Слава богу, живі. Ех‑х, війна. Для звичайної людини – хоч би вижити…

* * *

– Ну ти й йолоп! – не витримала колишня секретарка обкому паузи і гримнула на Льоню. Маша, що звикла всіма керувати в обкомі, в партизанах також не пасла задніх. Її вибуховий характер залишився таким і після війни. Чоловік уже звик, що вона так і не призвичаїлась до мирного життя.
Капітан‑лейтенант відчув себе цапом‑відбувайлом. Він просто не був пристосований до комуналького співіснування. Проте сварила Маша його недаремно.
– Ти що, керосинку не вимкнув? Кхе‑кхе, – закашлявся від диму «студент», поправляючи окуляри.
– Та годі вам, – обізвався чоловік Маші. – Чого причепились до хлопця? Ви б краще, як завкафедрою, прилаштували Леоніда до себе на факультет. Він же, як інвалід, має право на безкоштовну освіту. Правильно я кажу, Льоню? От і навчите його там користуватись газовими приладами. – І з цими словами Михайло Петрович реготнув.
– Та ви що! Ось ви, провідний технолог літакобудівного заводу, гадаєте, що кожен може стати науковцем? І поступити на радіотехнічний факультет індустріального? Там же сам Корольов навчався! – Ігор Іванович витягнув тонку шию, немов півень граючи борлаком в обуренні.
Було очевидно: молодий завкафедрою, якого моряк спочатку сприйняв за студента, щиросердно відмовлявся повірити в те, що якийсь там фронтовик зможе вступити до інституту на таку серйозну спеціальність.
– Даремно ви віри не ймете, – тихо промовила Зіна Яківна. – Льоня з дуже хорошої родини, і табель у школі мав відмінний. А ще знання мов і природна схильність до наук від батька‑професора, вже нині загиблого… на війні… І якби не його інвалідність… Але ж ви зважте, що ногу він втратив в бою. І про нагороди ви, до речі, знаєте?
Ігорю Івановичу враз стало ніяково. Він відкашлявся:
– Ну… Подивимось, що можна зробити. Правда, вже навчальний рік на носі… Але спробую. Тож ви герой? У вас і нагороди є?
– Знайдуться, – почесав за вухом Льоня.
– Тоді звісно… Якщо треба – ми листи кому треба напишемо. Щось придумаємо…
З цими словами завкафедрою потис капітан‑лейтенанту руку і з сестрою пішов до своєї кімнати.
– Навіщо ви, Зіно Яківно, згадали про мого батька? – тихо прошепотів Льоня, але стара єврейка змовчала.
Наближалася північ, і поступово кухня опустіла. Залишились Льоня зі своєю сусідкою і ювіляр з дружиною – колишньою секретаркою обкому.
– Зіно Яківно, – почав Василь Григорович здаля. – Бачите, я майже пристроїв вашого хлопчика в інститут, – усміхнувся. – Задоволені?
Зіна Яківна відчула підступ, однак, зітхнувши, ствердно кивнула. Василь Григорович розплився в посмішці:
– Ну от. Я продовжу. Тут така справа… Ми з дружиною знаємо, що ви мешкаєте зі своїм, як виявилося, не сином, у кімнаті, яка, так би мовити, більша за ваші потреби… Ну, ви розумієте… Існують же певні санітарні житлові норми. Скільки там у вас метрів, Зіно Яківно, га? Ну, чого мовчите? До війни було десять квадратних метрів на людину, а за війни стало шість. А моя дружина… Кхе‑кхе, – чоловік зиркнув на Машу, котра чомусь опустила очі додолу, стишив голос, побоюючись, що може хтось підслухати, і продовжив: – Ми маємо «связі». Давайте зробимо рокіровочку? Вас у нашу кімнату, а нас – у вашу? І ордер підготуємо, та й всі діла. Га?..
Льоня хотів було щось відповісти і саме підшукував слова, але сусід шепотом додав:
– Власне, вам доведеться ущільнитись. – І з цими словами інженер розвів руками. – Йдеться про звичайну практику обміну житлової площі. Якщо не вірите – давайте у нашого кербуда поцікавимося. Хоча нам би не хотілося такого варіанту…
– А що вам би хотілось, Василю Григоровичу? Аби ми з Льонею просто зникли, еге ж? – голосно сказала Зіна Яківна, повільно підводячись зі стільця.
З коридора пролунало: – Та годі вже! Завтра ж на роботу всім! – Це завкафедрою лайнувся на гамір в кухні. В колишній квартирі Зіни Яківни, себто тепер – в комунальній.
– Ходімо, Льонечко, – гордо випросталась вона. – Свято, бач, закінчилось. А тобі треба готуватись до вступу.
– Куди ви? – навздогін просичав провідний технолог, намагаючись казати тихо. – Затям, ми ще не закінчили, німецька вівчарка.

* * *

Леоніда сіпнуло. Він якраз у переддень «кухонного» свята отримав паспорт. «Поки що тимчасовий, – сказав вгодований, рожевощокий, схожий на Колобка сержант міліції, простягуючи документ через віконце. – Розпишіться. Через шість місяців видамо постійний. І тут теж». Ставлячи підпис, він зауважив про себе: «До чого ж нещасний вираз обличчя!», зиркнувши на свою фотокартку, і пошкандибав додому.
На сходах зіткнувся з кербудом – енергійною, хриплоголосою жінкою з вічною самокруткою в зубах і в спідниці захисного кольору. В останні дні, зустрічаючись з ним, вона якось дивно на нього поглядала. А зараз вона просто підійшла і запитала:
– Ви, здається, у тринадцятій квартирі живете?
– Так, – відповів Леонід.
– І, якщо не помиляюся, живете на жилплощі в Гарц?
– Так точно… – промимрив той, вже розуміючи, до чого йдеться.
– І не прописані?
– Ні…
Кербуд багатозначно помовчала, дивлячись на Льоню прискіпливо, потім додала:
– Але вам має бути відомо, що так довго тривати не може, і ви мали б повідомити мене про своє перебування в квартирі.
– Я саме збирався… – почав виправдовуватись Леонід, потім згадав про документ, що лежав у нього в нагрудній кишені гімнастерки. – А взагалі, якщо це необхідно, я зараз же пропишуся. Паспорт у мене при собі, тільки що отримав.
На кербуда це не справило жодного враження:
– Вашого бажання недостатньо, – сухо відказала вона. – Вам доведеться сходити до виконкому міськради і там узгоджувати свої «нєсоотвєтствія».
– А навіщо мені потрібно йти до міськради? – Леонід відчув, що починає дратуватися.
– А того, що без її дозволу я не маю права видати вам форму номер один.
– Що це ще за форма?
– Довідка про те, що санмінімум дозволяє вам оселитися на даній площі. У Гарц скільки метрів?
Він на хвилину задумався.
– Здається, двадцять…
– А по‑моєму – двадцять п’ять, – так само сухо і недоброзичливо відказала жінка. – Навряд чи міськрада дозволить. На людину має бути десять метрів.
– Ну, це ж нісенітниця якась! Мені що накажете робити з рештою метражу? – різко сказав Льоня і став підніматися по сходах. Кербуд крикнула йому навздогін:
– Тільки не затримуйте рішення! Я зовсім не збираюсь мати через вас неприємності від дільничного.
Леонід нічого не відповів, а відчиняючи двері, побачив Ігоря Івановича, що ніс цілу жменю каганців.
– Навіщо скільки? – здивувався хлопець.
– Обіцяють перебої світла до Жовтневих свят припинити. Таку ілюмінацію запустимо – тільки тримайся! – підморгнув молодий чоловік в окулярах, жартуючи.
Леонід знизав плечима:
– Я вже звик до цього… Запасаєтесь?
– Початок навчального року – ось я і займаюсь побутовими справами, поки є час. Поки «жара» не почалася.
Леонід згадав, чому він вирішив, що Ігор Іванович – студент. Бо він був худенький, у великих окулярах і завжди ввічливий. Якийсь нетиповий завкафедри. Принаймні капітан‑лейтенант уявляв їх не такими. Він ще згадав батькових учнів, котрих Ігор нагадував, і пройнявся до нього підсвідомою приязню.
– Ну, а мене можете привітати, – Льоня вирішив поділитись: – Отримав паспорт нарешті…
Ігор Іванович, здається, щиро порадів за сусіда:
– Ого! Тоді завтра – на обмивку до нас. Згода?
– Та якось… – Льоня знітився. – Зустрів зараз оту даму, кербуда, на сходах. Не хоче прописувати… Настрій відповідний.
– Хто? Управдомша?
– Ага. Каже, перебір в якомусь санмінімумі у Зіни Яківни. Треба вселяти двох, а не мене одного.
Ігор Іванович присвиснув:
– Це все наш Василь Григорович. То він з нею розмовляв про вашу кімнату. У нього зв’язки, і він щось мутить. Будьте обережнішим із ним. Краще домовитися з сусідами і помінятися, якщо він гарантує, що тоді пропишуть.
Леонід тільки відмахнувся. Але тепер скумекав, що Ігор Іванович стовідсотково має рацію.
В їхній кімнаті, готуючись до сну, Льоня поклав руку на плече Зіни Яківни, яка, як зазвичай, розмовляла з фотокарткою Яцека, розповідаючи йому про наміри сусідів. – Зіно Яківно, може, все це й на краще. Ігор Іванович вже сказав мені, що мусимо помінятися кімнатами. Зробимо рокіровочку. Грець із ними. Головне – аби поступити до вузу.

Тоня

«У дев’ятнадцять років я отримала медаль «За відвагу». У дев’ятнадцять років вже посивіла. В останньому бою були прострелені легені, ще одна куля пройшла між двох хребців. Паралізувало ноги… І мене вважали убитою…
У дев’ятнадцять років… У мене онука тепер така. Дивлюся на неї і не вірю. Дитина!»
Спогади Надії Василівни Анисимової, санінструктора кулеметної роти.

Розділ шостий. «Пепеже»

«Не чіпайте мою душу. Напишіть, як інші писали, про мої нагороди…»
С. Алексієвич. «У війни не жіноче обличчя»

У неї так і залишився страх перед мирним життям. Подружки повстигали інститути закінчити, а вона хто? Вісімнадцятирічною пішла на фронт, а повернулася двадцятидворічною.
Бойова подруга навчала: «Прийдеш на цивілку, продай шинелю і купи духи. І нікому не кажи, що ти – контужена, чуєш? Бо ніхто заміж не візьме». Вона лише кліпала часто‑часто, аби стримати сльози, прощаючись із нею назавжди. Та їхала додому, в Астрахань. Аж сюди її занесло під час війни… На прощання подруга вийняла з‑за пазухи букетик волошок і подарувала: «На щастя. Я, коли приїду до своїх, першим ділом піду і куплю собі брошечку. Синю‑пресиню, як оці квіти. І ти щось собі неодмінно купи. Чуєш?»
А вона лишень спромоглася перешити шинелю на пальто, помінявши ґудзики. І все. Спочатку хотіла ту шинелю продати і пішла на базар. А там одні інваліди війни. Без ніг, без рук. Дехто без руки і ноги. Найрізніші комбінації… Торгують якимось крамом, трофейними речами з Німеччини. І плачуть, і сміються. Відчула, як щось учепилося, немов собака, в її поділ. Озирнулася. Почула від безногого і з однією рукою, він тримався за її спідницю: «Дай карбованець, бо втратив руку, перепливаючи Дніпро, Одер і Віслу!» Її рука мимохіть потягнулася до гаманця (дарма що порожнього). Але її зупинив вигук якоїсь жінки: «Михалич, їй‑богу! Ти б ще сказав, де твої ноги!» Інвалід почав козиритися: «А що? Я зараз скажу все! Держава в мене ноги відібрала!» Жінка пильно поглянула на неї і відчепила руку Михалича: «Заціпи писок! Оно, – кивнула підборіддям на згорнутий вузол з шинелею в її руках. – Вона така ж, як і ти», – і чомусь презирливо сплюнула.
Вона так і не купила собі парфумів… Зате щоночі бачила сни. То як її автомат відмовив, то групу їхню оточили. Як правило, її будила сестра. Одна з двох близнючок, котра залишилася живою після авіанальотів. Її мама і сестричка розробили графік чергування коло неї (в залежності від того, хто чергує в нічну зміну на рибоконсервному заводі) І кожного разу, коли вона прокидалася від власного крику, хтось був поруч.

* * *

– Тоню‑Тоню! – кричав їй командир роти, відкопуючи із засипу.
Вона достеменно знала, чому її так назвали. Судячи зі старої пожовклої газетної вирізки, мама любила оперний спів. Цікаво, чи вона його чула колись «вживу» – ударниця праці зі збору баштанних? Чи просто так любила – за втрачену жіночу манірність, за красу театральних костюмів і романтичність образів?
Більше з тим. На тому пожмаканому папірці, приколотому до облупленої стіни їхньої літньої веранди, що заховалася у виноградних лозах, позувала горда жінка, її землячка, відома оперна співачка, в сценічному вбранні княжни з дивовижним розсипом перлів на кокошнику. Під світлиною значилося: «Блискучий виступ Антоніни Нежданової в партії Людмили з опери «Руслан і Людмила» в Большому театрі…» і дата: 1911 рік.
Отож у полку через тридцять років по тому, як її мама пришпилила цю вирізку на веранді, з’явилась снайпер Тоня. Вона відразу ж дізналася від медсестрички, котра до війни готувалася поступати на історичний в Одеський університет, що її ім’я походить від грецького слова, яке й означає – стати до бою.
Ось так. Медсестрі було років шістнадцять, не більше, і тільки‑но повідавши Тоні про те, чому її так назвали, вона сполохалась, почувши вибухи, і навздогін кинула: «Ну, все, ніколи мені тут із тобою! Зараз почнуться осколочні», – і дременула чимдуж. Під обстрілом поповзла на череві до поранених під лайку командира. Вона ніколи не чекала закінчення бою, бо вся кров витече з пораненого і нічого тоді не вдієш.
І Тоня ставала до бою. Сто двадцять разів до контузії і першого поранення та ще вісімдесят сім після шпиталів. Усього, отже, двісті сім.
Двісті сім разів вона відмовлялася від усього людяного в собі і ставала хижим звіром. Нюхливим, полоханим, але хижим. Сиділа по десять годин у засідці. Вичікувала. Страх як не хотілося помирати, але ще нестерпніше не хотілося вбивати. Війна…
Двісті сім вистежувань – сто дев’яносто один вбитий фашист. Але вона порахувала, що напевне двісті вбитих. Дві пекельні сотні. Однак комроти, той самий, що викопував її із засипу, не зарахував дев’ятьох. Мовляв, незрозуміло, чи ти справді їх убила. Доказів немає. Напарник не підтверджує – не завжди можна було розгледіти вбитого снайпером.
Але Тоні до точної кількості було байдуже – вона вбивала німецьких фашистів. Тих, котрі спочатку вбили її любу сестричку, а потім її батька – моряка загону охорони водного району.
А потім вони вбили і ту медсестру. Вона бачила її біло‑жовте, тьмяне обличчя на плащ‑наметі, коли її швидко несли до вже розритої братської могили. Ховали її з усіма під березою. Тоня все дивилась і намагалася ту березу при дорозі запам’ятати. Закарбувати в пам’яті. Та де… Відступали. Їх бомбили звідусіль. І лише встигли бійців засипати піском, як та береза запалала. Тоня обернулася, і їй чомусь здалося, що той пісок рухається…

* * *

– Прокидайся! Та прокинься ж нарешті! Ну! – кричала в сльозах її мати. – Ти так кричала і так довго не розплющувала повік, дитинко…
Тоня безмовно, мов риба, хапала повітря ротом, вчепившись їй в руки:
– Мамо, мені знову наснилось… Ніби ото знаєш, уві сні… За секунду наче рік проживаєш. Усе так яскраво… На цивілці, мамо, зовсім не так… – Тоня принишкла.
– Годі вже, доню. Ти жива залишилась, розумієш? Жити далі треба, одружитись, дітей народити! Досить у військовому ходити. Забудь про пальто оте. Видно ж, що з бушлата перешите! Сусіди перешіптуються, Тоню. Мовляв, сором який – дівча на війні… Ти ж дитиною зовсім пішла, а поглянь‑но на свої очі. Хіба ж вони дівочі? Ти на війні навіть підросла на п’ять сантиметрів, дитино… Ну, чого ти, доню?
Тоня повалилась на ліжко і втупилась невидющими очима в стелю їхньої потрісканої мазанки. Їй раптом здалося, що її знов закидає землею, і вже мама, замість комроти, намагається вивільнити її з тягучого полону.

* * *

Чи могла Тоня не піти на фронт, коли вже 22‑го червня під час бомбардування Тендрівської коси загинула її люба сестра Настя? Коли батька записали до морських партизанів буквально відразу?
Героїчна оборона Очакова почалася після бомбардування, 23 червня, з мобілізації військовозобов’язаних громадян. Того ж дня мирні рибалки стали моряками загону охорони водного району, поповнивши його сейнерами з дерев’яними корпусами («Севрюга», «Очаків», «Піонер», «Партизан» та іншими) – загалом близько 30 одиниць риболовецького і транспортного флоту. Батько навіть не встиг попрощатись із загиблою дочкою. Та й сам… Бо який із нього був вояка? П’ятдесятирічний моряк. Бувалий, досвідчений капітан – то так. Але хіба з дерев’яним кораблем попреш проти німецьких «мессерів»? Він загинув на третій день оборони.
Тоня вже знала про загибель Насті, вона довідалась якраз перед тим, як її подруга Надя – затята комсомолка, потягла її на мітинг комуністичної молоді. Цей мітинг був обов’язковим. Збиралися їх мобілізувати, і вся молодь стрімко рушила до рибозаводу, де все й проходило.
Вона не йшла – пленталась, ніби в тумані, і в голові виринали хаотичні уривки думок: «Настя… Настю шкода». Аж раптом Тоня зупинилась і заплакала: «Ну яка війна, Надю? У нас же скоро в інституті іспити? Іспит – це ж так важливо… Яка тут війна?» Дівчина повисла на плечі подруги. Але та струсонула її не по‑дитячому:
– Ти мені ці шмарклі витри! Ти в гуртку вчилася стріляти?
– Але ж це так, заради…
– Заради чого? Ти хотіла сказати, – і за цими словами Надя робила наголос на кожнім слові, – заради Батьківщини? Заради товариша Сталіна? Заради ленінської ідеї?!
Тоню враз ніби підмінили. Їй стало соромно за слабкодухість.
– Вибач… Не дамо фашистам ступити на нашу землю!
Невдовзі такі ж дівчатка, як вона, будуть проситися на фронт, писати листи до військкоматів, аби їх взяли на передову. Боротися за своє місце в Радянській армії. Тоні ж «пощастило». Вже наступного дня у складі жіночого загону з двадцяти комсомолок, організованого її подругою – інструктором райкому комсомолу Надею Зайченко, вона вирушила на фронт.

* * *

Мама метушилася навколо неї того вечора, немов заміж віддавала. А всього‑то лише – танці в офіцерському клубі. Либонь, матуся гадала, що то запорука омріяного жіночого щастя. Тоні ледь не спало на думку: «законного». «Е‑ех, таємна любов моя…» – подумала Тоня з гіркотою. Бо згадала свого комроти. Навіть не по імені. Просто «комроти», і все.
Дівчина вже відчувала щось недобре, однак погодилась:
– Мамо, але я шинелю візьму… Надворі холодно…
– Ох, дитинко, може, ти короткими перебіжками, як на війні? Ой, вибач, бери, звісно. Не вистачало ще, щоб ти застудилася. Мені твоє здоров’я важливіше. – І мама зиркнула на Тоню з якоюсь недовірою, ніби обмізковувала: «А чи справді важливіше?»
Однак мама як у воду дивилась. На танцях у клубі офіцер, що танцював з Тонею весь вечір, взяв у неї номерок, аби галантно одягнути. А йому подали її шинелю і валянці. «Це не моє!» – вигукнув він ображено. «Так, – незворушно погодилась гардеробниця, – це ось її. Вашої жінки». Офіцер вибухнув: «Та не жінка вона мені! – А потім уже до Тоні, з докором: – Попереджати треба, що ти – фронтова дівка».
Тоня вихопила свою шинелю і дорогою додому все не могла заспокоїтись. Вона з фронту їхала героїнею і ніяк не гадала, що її так зустрінуть. «А виявляється, мама була права – все та шинеля клята»… – Тоня розстібнулася, сама не знаючи навіщо, але швидко передумала знімати одежину. Потерла шию. Тяжка шинеля натирала їй до крові завжди в одному й тому самому місці. Всю війну натирала. А тепер, значить, і опісля…
В роті її називали «сестричко рідна», «сестричко люба», нічого іншого не чула. І вона не якоюсь там була, а гарненькою. А тепер, значить – «фронтова дівка»? І шинеля ота ні в чому ж не винна…
Тоня хотіла було зупинитись на хвилину, аби тепліше загорнутись у теплу шинелю, що на фронті її ніколи не підводила, аж раптом зненацька відчула сильний потяг до блювоти. Аж із носа потекло. Тоня здивовано почала обтирати сірий рукав.
Потім, через якусь мить почала рахувати – червень, липень… Шість місяців, значить. Тоня не дозволяла собі кохати. Не можна було цього на фронті – бо щиро вірила: тільки розслабиться – відразу пристрелять.
А потім був День Перемоги. Зустрічали вони його разом. В Одесі.
Тоня трималася за живіт і думала: «Як? Неможливо. У мене ж місячні на фронті просто припинилися. Я не була йому жінкою. Ніколи було». Тоня знала від дівчат, що в багатьох так.

* * *

– Доню моя, доню… – Мама плакала.
Тоня хотіла було сказати: «Мамо, ну, чого ти? Не треба… Це ж щастя! Як гарно ми почнемо тепер усі разом жити!»… Вона осіклася. Її переповнювали якісь неймовірні почуття: радощів молодого життя, юного запалу, Перемоги, майбутнього материнства…
– Ти хоч знаєш, хто він? – запитала мати. Вона вже не плакала, ні.
– Так, мамо.
– А він тобі писав хоч раз?
– Ні…
Тоня ще встигла побачитися з сестрою, котра тільки прийшла зі зміни, і їй було невтямки, чого це вони обидві плачуть? Знову війну згадують?
А потім мама раненько підняла її з ліжка, поки молодша сестра спала: – Донечко, я тобі зібрала вузлик. Іди. Шукай його. Це твій шанс. У тебе ще молодша сестричка підростає. Хто ж її заміж візьме? Якщо залишишся – всі скоро взнають, що ти принесла з фронту, між чоловіками воюючи…

* * *

Тоня готувалася стати матір’ю‑одиначкою. Могло скластися й інакше, якби не війна і той майор, котрий її відкопав‑таки, хоча в цьому жахітті, що його Тоня так часто бачила уві сні, вона не встигала усвідомити, що її відкопано.
Комроти був зі столичних, киянин. Красивий, лискучий, увесь такий… але наче слизький, вислизаючий. Хоча це дівчина зараз так думала про нього. А тоді, якихось півроку тому, її любчик військовий здавався найкращим зразком чоловіка.
Вона думала про нього на завданнях, у їдальні, в своїй землянці на соломі перед сном. Вона мріяла ним, як будь‑яка незаймана вісімнадцятирічна дівчина. Байдуже, що вбила дві сотні ворогів. Їй здавалося, що перший поцілунок буде й останнім. Себто вона не пізнає за життя інших вуст. Лишень його. Наївна…
Та й він ніколи не говорив про дружину, ніколи не згадував аж до отого моменту.

* * *

– Ти – прекрасна… – вимовив він пошепки, пестячи пальцями її щоку. Тоня була спантеличена, але і щаслива водночас. Це трапилось в артилерійському одеському училищі, куди їх запросили на нагородження, і Тоні вручили медаль «За відвагу». Коли всі розійшлися, вони тихенько проникли в Ленінську кімнату.
– Мені так багато треба сказати тобі… – шепотіла дівчина. – Про свої почуття. Я так довго…
– Тихо‑тихо, не треба… Я все знаю. – І майор вправними рухами розстібав дрібні ґудзики на її новій сатиновій сукні.
Один‑два‑три…
Тоні здавалося, вона дрижить ще більше, ніж перед першим пострілом. На її ніжній дівочій шкірі виступили крапельки поту.
– Солона, – лизнув командир, – як море. Ти – моє море!
Він притис її до стіни, і дівчина лопатками вперлася в рамку з портретом Ворошилова. І чим більше той врізався в її спину, тим приємніше їй ставало. В останньому ривку вона вчепилася чимдуж у спину своєму коханому, але він відвів її руки:
– Ну що ти, мила… Мені ж до дружини завтра їхати. Додому. Вона як побачить – не повірить, що то німці мене в пориві пристрасті так роздряпали…
Усередині Тоні щось обірвалося. Їй здавалося, він пожартував. Це ж не могло бути правдою! Яка іще дружина? Вона поглянула на нього пильно і хотіла було запитати, але він, ніби відчуваючи щось недобре, швидко заправився і відійшов до вікна, на якому висіли штори зі спадистим каскадом складок. Уникав дивитись їй в очі.
– Ти подиви, яка краса, Тоню! Це ж такі занавіски, як у Версалі на балах! – І він несподівано згріб її в обійми і почав кружляти. – Перемога! Розумієш? Перемога! Не думай ні про що, дурненька, нам же було добре? Ха‑ха‑ха! Щастя ж яке…
Він посковзнувся на слизькій від мастики підлозі і театрально гепнувся додолу, хоча, напевно, міг і встояти.
Тоня похитала головою. До неї повернувся голос:
– А хто пратиме, майоре? Дружина?
Здається, він навіть не зрозумів кпину:
– Га? Ну, так. До Києва якихось годин вісім. Мене підкинуть. А дай‑но мені медаль свою.
– Навіщо?
– Ну, дай…
Тоня простягнула йому тьмяну срібну медаль. Майор несподівано розстебнув собі гімнастерку і поклав її на груди:
– Хочу відчути її на собі. Холодна… А після всього, що ми зробили на фронті, мала бути гарячою. Обпалювати твої груди… – І майор трохи піднявся на ліктях і потягнув її за спідницю, явно маючи намір ті перса дівочі відчути знов на дотик.
Тоню переповнила лють і зневага. До нього, до самої себе. Вона більше не здатна була знаходитися поруч із ним. – Віддай! – рвучко вихопила вона нагороду і побігла геть.
Тоді їй здавалося, що вона бачить його востаннє. Вона пам’ятала, що дорогою додому терла до крові щоку, яку він пестив. Їй було огидно. Вона гидувала ним. Кого так жадала хоча б поцілувати всі роки на війні. І ось на тобі… Здавалося, було два майори: той, що не вагаючись жертвував собою, але й іншими на війні, а ще – якийсь… жалюгідний блазень, що зустрівся з нею опісля. На превеликий жаль, дістався Тоні лише другий.

* * *

Майор був столичним військовим. Його дружина разом з усією трупою виїхала в евакуацію на схід і нещодавно повернулася. Цілою і неушкодженою. Провідна актриса театру імені Франка. Плем’я театральне. Усі живуть в одному так званому акторському будинку, схожому на пряничний домик, по Ольгинській вулиці, два, дріб один.
І майор разом із ними. Той, що чекав свою приму з евакуації і продовжував її любити. Он як, виявляється… А Тоня – то так, вертихвістка, легковажна дурепа. «Побіжне захоплення», – як висловилась його білява законна жона, закриваючи за нею двері в царському будинку.
Тоня вже тоді була при надії. Після вісьмох годин трясіння в задушливому ешелоні вона невдовзі прийшла до комроти. І майорша відразу все збагнула. Вона говорила і говорила… Про те, як чоловік її любить, яка вона зірка театральної трупи, як складно бути в розлуці в евакуації… Вона б іще щось сказала, либонь. Однак Тоня почула, як скрипнув паркет, і побачила свого майора, який ховався в піжамі за дверима ванної кімнати, – його зад і ванна, наповнена гасом, виднілися в дзеркалі напроти.
Вона хотіла було щось сказати своєму лицареві з окопу. Своєму рятівникові. Але не встигла. Її погляд перехопила майорша і блискавично грюкнула перед її носом дверима.
Якийсь час Тоня постояла навпроти дверей в роздумах: куди ж тепер? На руках мала військовий квиток, буханку хліба, двісті карбованців і змінну білизну. Це все, що їй мама поклала у вузлик. На грудях – медаль, під грудьми – дитина.

Розділ сьомий. «Wanderer‑1SP»

І тепер вона, потерпаючи від пізнього авітамінозу, на шостому (вже очевидному для всіх) місяці вагітності вже не чекала порятунку від колишнього коханого. Страхіття і досі снилися спозаранку. Тоді, через такий уже звичний голод, її не нудило. До першої чашки чаю без цукру. А потім починалося. Але не випити її вона не могла. Бо тоді б зовсім знепритомніла перед своєю зміною.
Тоня поспішно вдягала кожного ранку о шостій, коли по радіо лунала ранкова зарядка, свій одяг. Уже цивільний. І йшла, тяжка дитиною свого майора, на мотоциклетний завод.
Її взяли на роботу, особливо не розпитуючи, що і як. Тоня розуміла, що їй неймовірно пощастило. У відділі кадрів дебела працівниця Катерина з серйозними і якимись сумними очима під окулярами мовчки взяла її військовий квиток і кивнула. У неї були дуже крупні руки, що геть не пасували до сукні з рукавами‑ліхтариками. По тій сукні з маками неначе бігали гірські струмочки. Весняна така сукня, а вже ж була пізня осінь надворі. Холодної осені сорок п’ятого…
Потім, коли обжилася і зі всіма перезнайомилася, почула, що ота жінка з відділу кадрів – сама фронтовичка. І то була її єдина сукня. Отож і взяла Тоню на роботу. Сама ж бо настраждалася.
Коло заводу, на розі Дорогожицької і Малої Дорогожицької стояли два довгі танкові гаражі, що сполучалися з пожежною частиною. Вся ця інфраструктура належала бронетанковому ремонтному заводу, на базі якого і виник київський мотоциклетний. Ті гаражі відразу обладнали під гуртожитки. У боксах познімали двері, всередині облаштували по два вікна, поставили «буржуйки». Так що якимось житлом новоспечені фахівці нового заводу були забезпечені. Однак кваліфікованих працівників після війни дуже бракувало. А Тоня добре зналася на техніці. Її снайперська ґвинтівка була найвищої складності. І Тоня могла розібрати і зібрати її із заплющенними очима.
Її сусідками по кімнаті, так дівчата називали свій убогий бокс, стали Люда і Таня. Люда – медсестра з передової. Тоненька чорнява дівчина з великими карими очима. Чого не пішла у медичний – хтозна. Тоня вважала – примхи. Все те дурня, буцімто Люда після фронту не могла дивитися на кров. Навіть на червоний ситець, котрим її нагородили (десять метрів!), дивитися не могла. Все їй пахло кров’ю. Розрізаний кавун – і той. Дівчата жаліли її, а Тоня – чомусь не могла. Друга – Таня. Кумедна, з чималим бюстом, котрого дуже соромилась, і з русявою косою до пояса. «Як це не відрізала під час війни, чому?» Таня не відповідала, мовчала. Вона була з Передмостової слобідки, котру повністю знищили німці, розстрілявши всіх мешканців. Як Таня врятувалась – вона не розповідала.
Але щодо усього іншого дівчата були говіркі. Якщо вже говорили – то про роботу або хто що дістав і що можна купити – яку сукню в універмазі, які босоніжки викинули, де? Раділи життю, перемозі. А про війну – зась. Про біль і особисте – ані пари з вуст. Полюбляли ходити в кіно вечорами. Але не розпитували Тоню про батька дитини, котра росла у неї під серцем. За це Тоня їм була вдячна. Вона вже відболіла своїм майором. Якось не до цього було.
Він – просто один із багатьох. Тих, що жили швидко і вмирали водномить. Гірше, звісно, доводилось іншим. Тим, що залишались живі. Як‑от Тоня.

* * *

Люда на заводі влаштувалась, як і на війні – медсестрою. А Таня працювала зварювальницею. Ще під час війни Патон розробив спрощені автоматичні головки А‑80 і, починаючи з сорок третього року, вони використовувались на всіх нових агрегатах, чим неабияк пишалася дівчина. Займаючись зварюванням, Таня нерідко поринала думками до свого села, де в маленькій мазанці жила з батьком, який займався зварюванням, як і його дочка зараз, однак на іншому – Київському бронетанковому заводі. «Ех, тату, тату… – з журбою думала дівчина. – Якби ти тоді з усіма поїхав в евакуацію на Урал…» Але її батько не поїхав, хоча всю техніку з його «Арсеналу» вивезли, і його, разом з дочкою, хотіли брати з собою, як спеціаліста вищого класу. Однак він твердо сказав: «Доню, нам треба залишитись і працювати». А потім тата не стало. Все село знищили фашисти. Але Таня ні про що не згадувала, ні. Вона знала, що її батько недаремно залишився. Адже Радянський Союз був єдиним з‑поміж воюючих країн, де використовували автоматичне зварювання під флюсом, і Таня знала, як це допомогло фронту.

* * *

Їх поселили разом, бо, як зрозуміла Тоня, всі вони були такими собі «неблагонадійними» на їхньому підприємстві, і парторгу суворо наказали стежити за отією «трійцею». Потім цей‑таки парторг, що навідувався до них регулярно – дізнатись, «як у дівчаток справи», почав залицятись до Тані. Так що всіх трьох залишили. Пройшли перевірку.
Вікна їхньої кімнати виходили в бузковий гайок. Це Люда придумала назвати так кілька кволих кущів бузку перед вікнами. Вона була романтична, це Тоню дратувало. У неї ж бо складалося враження, що життя скінчилося. «Ось скоро народжу, – думала дівчина, – і все. Що мені залишиться? Заміж не вийду. Фронтовичка, з дитиною. Це – як вирок».
Мама з Очакова не писала. Правда, писала сестра, але Тоня відчувала – та не розуміє, чого вона поїхала, а мама їй щось вигадала. Але про вагітність – ні слова. Тож дівчина вирішила сестру не компрометувати. Та й чим вона допоможе? У неї навчання на думці. Чи вона зірветься з місця, аби в Києві допомагати Тоні з немовлям? Адже їй ще вечірню школу закінчити треба. А Тоня все частіше думала: «Як то воно буде? Хто ж буде із дитиночкою, поки я на заводі?»
Однак від цих думок Тоню відволікала робота. Прибув з Німеччини новий мотоцикл. Його мали розібрати, аби зрозуміти, як він усередині працює, а потім знов зібрати.
Тоня швидко досягла майстерності як механік. Дарма що раніше таких машин не бачила. Отож після того, як інженери мотоцикл той розібрали, а зібрати не змогли, Тоню було допущено до машини. Вона ходила навколо неї після роботи, витираючи брудні руки ганчір’ям і примірялася: що ж таке придумати? Це помітив головний конструктор, високий чолов’яга‑татарин із дуже сивим волоссям, на фронті він був льотчиком. Один з небагатьох чоловіків у цеху. Після війни мужчин бракувало.
– А що, гадаєш, у тебе вийде?
– Ну, я б не відмовилась від переходу на іншу карткову категорію, – віджартовувалась Тоня.
– Ей, дівко, я серйозно тебе запитую! Вийде?
Тоня ходила навколо розрізнених частин мотоцикла, що лежали на величезному столі. Зимове мляве сонце пробивалося крізь величезні вікна колишнього цеху по ремонту танків, на базі якого зовсім нещодавно виник мотоциклетний завод, і ніби розрізало все навкруги квадратами тіней віконних рам. Тоню ураз ніби осяйнуло. Вона доторкнулася до різьби свічки запалювання.
– Ельдаре Каміловичу, нам технологічне устаткування і його документацію доставили з німецького заводу коло Хемніца?
Конструктор хитро прищурився:
– Хіба ти сама не знаєш?
– Та я ось міркую… а що коли нам не всі частини мотоцикла доставили з того репараційного заводу?
– Виключено, – хитнув головою конструктор. – Я сам усе перевіряв.
– А пам’ятаєте, ви якось розповідали про підпільну більшовицьку групу, що організувала диверсії на «Ленінській кузні», коли прийшли фрици і заснували на її базі USMA?
– Та‑ак… – здивовано протягнув конструктор, складаючи руки на грудях. – Продовжуй.
– Ну так от. Коли те «Українське судномашинобудівництво» вже німецьке, заснували, пам’ятаєте, ви самі розповідали, що працівники «Ленкузні» під загрозою звинувачення в саботажі, котрий карався розстрілом, продовжували ходити на роботу?
– І що? – Було видно, що головний конструктор починає дратуватися.
Едуард Камілович уже розвернувся, аби йти, але Тоня вигукнула:
– Та постривайте ви! Ну самі помізкуйте: наші диверсії чинили? Аби зривати німецькі замовлення окупованих заводів? А інші «наші» їх же не виказували. Ну, ті, що теж працювали на заводі. А зараз ми окупували Німеччину, тож чому ви думаєте, що там не може бути такої диверсії? Я ось дивлюся зараз на ці металеві штуки. Якісь вони нецілісні… А я, Ельдаре Каміловичу, на техніці знаюся. Відчуваю її…
Ельдар Камілович крутив свого довгого вуса і мовчав. Тоні навіть здалося, він не розчовпав, що вона сказала, а просто думав, як же все‑таки ввести в дію це залізяччя? Вона зітхнула і повернулася до виходу. Вже темнішало, і в цеху ставало дуже холодно.
Зиму, що лише почалася, переживали кепсько. Опалення ані на заводі, ані в гуртожитку, звісно, не було. У кожної з дівчат було по шинелі. Це – як вирок, нагадування, що всі тут – військові. А ще по парі валянок і ґумових чунів до них. Ці чуні всі носили цілу осінь, до зими, до холодів. А зараз повдягали на валянки і чалапали отак, у всіх на два‑три розміри більші, аніж годиться – чоловічі, ще фронтові, по грудневій багнюці.
Тоня розмірковувала, чи встигне до магазину, аби отримати добову порцію хліба до закриття. Аж тут конструктор відповів:
– Я думаю оце про те, що ти сказала. Можливо, ти й права, дівчино. Завтра пошлю листа наркому машинобудування, товаришу Акопову. Нехай випише нам спеців із німецького заводу. І нехай тільки спробують не зібрати нам мотоцикл!
Тоня кивнула:
– Я їх сама розстріляю, якщо не зберуть. А тепер дозвольте мені…
– Та біжи, біжи вже за хлібом! – усміхнувся конструктор. – А не вистачить – приходь завтра, я тобі оформлю картки в їдальню на тиждень!

* * *

На початку 1946‑го Тоня народила хлопчика, недоношеного і крихітного. Назвала Антоном. Вона не пам’ятала, чому саме так нарекла сина. Здається, залицяльник Тані запропонував. А він – парторг. Йому видніше. Так що з пологового виписували вже Антона.
Зима видалася люта, сніжна, і Тоня дуже переживала, що немовля не виживе без тепла. Однак, коли повернулася в кімнату, там уже стояла ще одна «буржуйка». Таня підморгнула: – Либонь, Камілович дістав?
Пелюшки залаштували з Людиного червоного ситцю – вона весь 10‑метровий рулон подарувала. Сказала: колись, може, років через десять, вона ще з найкращої тканини сукню собі пошиє такого кольору…
Обидві дівчата від Антона спочатку не відходили. І молоко, бувало, поки Тоня затримується на роботі, підігріють, і нагодують. Тоня тим часом отримала картки першої категорії харчування. Звісно, ніяким передовиком вона не була. Однак із приїздом інтернованих німецьких фахівців заводу «Вандерер» було налагоджено масове виробництво легкого мотоцикла К1‑Б. Тоня, як виявилось, мала рацію щодо саботажу з машиною.
Ельдар Камілович свого слова дотримав. І свої щоденні вісімсот грамів хліба вона ділила з дівчатами. А ті їй на перших порах допомагали з Антоном. Той плакав, як і будь‑яке немовля. Однак кожна з мешканок їхньої кімнати хотіла відчувати себе, як удома – в теплі і затишку. І вони бавилися з немовлям і сяк, і так.

* * *

Коли в фойє заводу влаштували зустріч Нового року, танцювали полечку, краков’як, падеспань і закінчували незмінними фронтовими піснями. І ялинку навіть прикрасили ватними сніжинками і п’ятиконечною зіркою з фольги. Тоня вперше за багато‑багато днів, і навіть місяців, відчула щастя. Вона колисала сина на руках, він так тепло пахнув молоком і немовлям, що у неї паморочилося в голові. Вона присіла на обдерте, колись біле підвіконня. За вікном ішов сніг. Аж тут до неї підійшов Андрій Опанасович, що під час війни був політруком, а наразі – головним інженером їхнього Київського мотобудівного.
– Потанцюємо? – ласо вишкірився, рідкозубий, із пасемцем волосся, яким він прикривав лисину.
Андрій Опанасович уже простягав до Тоні свої руки.
– Ви ж бачите – я з дитиною, – обурилася вона.
– Звісно‑звісно… – інженер уже зрозумів свою помилку. Однак швидко зиркнув на Тоню і спитав: – А звідки дитина?
– Тобто? – не зрозуміла Тоня.
– Ну, для того, аби мати дитину – треба двох. Де батько, товаришко Тоню?
– Андрію Опанасовичу, я… – Тоня хотіла було щось додати, але інженер її випередив: – Слухайте, я все розумію. Але у нас на заводі інші правила, – говорячи це, інженер ваговито підняв догори палець. – Я, звісно, не хочу, але мені доведеться винести це питання на розгляд товариського суду.
Він розвернувся і пішов, так і залишивши ошелешену Тоню з Антоном сидіти на підвіконні.
– Ну, ти й дурепа! – прошипіла Таня, що з’явилася невідь‑звідки. – Він же залицяється до тебе! Ти що, не помітила, як він на тебе задивляється на заводі?
А інженер уже вів у танку Катю з відділу кадрів, що так само була в своїй незмінній сукні з рукавами‑ліхтариками. Катя обернулась до Тоні, кружляючи з колишнім політруком під музику, і покрутила коло скроні пальцем.

* * *

Вночі всі зібрались у їхній кімнаті: Тоня з Антоном і її дівчата, і парторг – залицяльник Тані, а пізніше і Катя прийшла:
– Я його намагалася втихомирити. Не знаю, чи вийшло…
– Спасибі, – щиро відгукнулася Тоня. – Ох я й дурепа…
– Та ще й яка! – емоційно вигукнула Таня. Видно було, що й вона переживає за подругу.
– Так, кхм, – відкашлявся парторг. – Завтра він оголосить суд. Маємо щось придумати.
– Ну, який там суд! – махнула рукою тро‑хи наївна Люда. – Це ж смішно, товариші! Тоня воювала. Вона… ну, не може вона відповідати за…
Тоня аж спалахнула. Катерина при цьому хмикнула багатозначно, а парторг витріщився на дівчат: що вона таке белькоче? Чи ви справді, дівчата, не знаєте, як то воно було на фронті?
– Ну, що ж… – відкашлялась Таня, намагаючись розрядити атмосферу. – Завтра Тарас Володимирович, як представник нашої партії на заводі, поговорить з інженером. Я впевнена – він зможе якось зам’яти це непорозуміння.
Тарас витріщився на Таню, але промовчав. Таня встала з табуретки, потираючи замерзлі коліна:
– Товариші, пора спати. Не забувайте, завтра – єдиний вихідний, і нам ще дрова рубати для опалення.
З цими словами дівчина спровадила свого парторга.
Тоня нахилилася над Антоном, котрий уже спокійно спав у своїй колисці – для цього вона використала фанерну коробку з креслярської. Тихо проказала: – Спи, моє сонечко… Ось і ти – киянин. Просто, як мотоцикл, – і заплакала. До неї підійшла Таня:
– Ти й справді не знаєш, хто батько?
– Я йому і батько, і мати… – Тоня витерла сльози.
– Але ж він – живий? Чи загинув на фронті? Бо якщо живий – ми його миттю розшукаємо! Нехай платить аліменти! Ти ж знаєш, хто він?
– Та знаю! – вигукнула молода мама. – Відчепися! Чи гадаєш, я з усією ротою спала?
– Звідки мені знати, – схрестила руки на грудях Таня. – Я на фронті не була. З ким ви там водились, дівчата…
– Що?! – обурилися обидві – Тоня і Люда, і кинулись до неї, перечіпляючись за тумбочку і табуретки.
– Та жартую ж я! Ну? – засміялася Та‑ня. – Ось нате вам по льодянику. З Новим роком, дівчата!

* * *

Ніякого суду не було. Вранці першого дня нового року дівчата ліпили брудно‑сірого сніговика, незважаючи на втому після поїздки до лісу, себто «рейду за дровами», як вони казали.
Напередодні трапилася між ними суперечка: чи варто рубати молоді деревця, адже можна купити воза дров на базарі і топити ними «буржуйки» двічі на тиждень? Головний конструктор, що підійшов, глузливо заперечив:
– А знаєте, скільки коштуватиме на базарі той віз? Тисячу карбованців. Я дізнавався. Хто дасть мені такі гроші? Чи, може, вирахуємо з вашої зарплатні? Або ви за дрова працюватимете?
Тоня не витримала:
– У мене ж немовля на руках, Ельдаре Каміловичу, не сердьтеся. Ми просто…
Той махнув рукою:
– Усе розумію. Але й ви зрозумійте, дівчатка. Після війни, ми ще не піднялися з колін. Центральне опалення мають лише десь п’ять відсотків київських будинків…
– А я чула, що майже всі дрова ідуть на підприємства і установи, – втрутилася Таня. – А де ж наші казенні дрова?
Ельдар Камілович вилаявся. Потім додав уже тихіше:
– Піди, Танюшо, до свого жениха і спитай у нього, де ті дрова. Він із начальством на короткій нозі.

* * *

Тим часом наречений Тані саме розмовляв із головним інженером за пляшкою горілки.
– Ти зрозумій, – белькотів Тарас. – Я тепер – сила на заводі, парторг! Якщо ти зберешся судити Тоню… я не знаю, що робити… тобто що станеться… – поспішно виправився він.
– А що станеться? – протягнув захмелено головний інженер. – Зрозумій – вона зачепила мене! На заводі чоловіків катма, а вона танцювати зі мною не пішла! При всіх відмовила!. Якась рама брудна…
Тарас заспокійливо поклав руку на плече інженерові. Замислився над його словами і, чого гріха таїти, радів, що вибрав дівчину, що не побувала на фронті. Він знав, як до фронтовичок ставилися, однак сам їх ніколи не ображав. Але й не хотів, аби його майбутня дружина була заплямована такою репутацією.
– Що ж, товаришу Андрію, – вирішив підлеститися Тарас, аби владнати конфлікт. – Ось ви правильно міркуєте – вона ж із дитиною. Невідомо від кого. Ви подякуйте долі, що не заплямували свою репутацію.
Головний інженер підняв похнюплені плечі і витягнув шию, як півень:
– Ти безперечно маєш рацію. Але я ось що собі міркую. Їй треба таки оголосити догану, окрім того, у неї продуктові картки першої категорії. Не заслуговує вона цього!

* * *

Тоню таки позбавили надбавки на продукти. Але що було діткливо – Танин залицяльник намовив її менше з Тонею спілкуватись. І та її уникала.
Проте якось перезимували.
Дівчата невдовзі перестали Тоні допомагати. Тут саме й нагодилися гроші, передані мамою і збережені Тонею. Вона домовилась зі старою прибиральницею, тьотею Анею, щоб та у вільну хвилину приходила до її сина. Стара виявилась щиросердою і навіть співала Антону колискової.
Потроху життя залагодилось. Не можна сказати, що покращилось. Просто увійшло в якісь рамки і ритм.

Розділ восьмий. Зустріч

Парторгові Тарасу Володимировичу і Тані виділили окремий бокс навесні сорок шостого, після того, як вони розписалися. А Тоня залишилася з сином та ще з Людою. Подруга зізналася, що то Таня намовила їх проти Тоні. Люда боялася її не послухати. Люда розказала, що орден Червоної Зірки отримала за порятунок тридцяти п’яти поранених на війні. Бідкалася, що не дотягнула до ордена Червоного Прапора, котрий давали за порятунок сорока. Це ж треба – та Люда, що зі своєю балетною вагою в сорок з чимось кілограмів, перев’язувала і відтягувала поранених під градом кулеметного вогню – злякалася якоїсь Тані! Власне, не Тані, звісно, а її парторга – залицяльника. Тоня зрозуміла все. Он яка сила ідеології, уся «міць партії»…
Тоня полишала іноді малого Антона на Люду. Адже розробка мотоцикла йшла повним ходом. Тоня в цьому процесі, з легкої руки Ельдара Каміловича, брала безпосередню участь і дуже втомлювалася. У них була перекладачка, що працювала з інтернованими німецькими фахівцями заводу «Wanderer», за участі яких розробляли машину. Вона симпатизувала Тоні: – Тримайтеся, товаришу механіку, а потім підморгувала і додавала: – Ось побачиш – усе буде гаразд.
Яке там…
Вона ж бо бачила, що з нею ніхто не хоче зустрічатися. А вона ж була таки привабливою і молодою ще. Ось хоча б Люда – дитини у неї не було – суттєвий аргумент. А кавалера нема. Ще й оті кляті плітки про фронтових. Тані закіпало в грудях. Так, вона, Люда, воювала! Така красива і молода. А зараз займалась тим, що вишивала якихось котів хрестиком на подушки. Навіть у кіно перестала ходити. Вона замкнулася в собі і лише усміхалася сумно, коли Тоня намагалася її випхнути погуляти. Ходила лише в гастроном – обміняти продуктові картки та набрати води на подвір’ї для ванни Антончику.
Тоня спочатку клопоталася, аби кудись витягти подругу, а потім перестала. Їй і самій було важко.
Тоня нарешті знайшла те, що її розраджувало – при нагоді почала учащати до центру. Їздила трамваєм. Роздивлялася людей навколо. Гуляла київськими вулицями, залитими сонцем і людськими надіями. Пахощі бузку аж паморочили голову. Дивилася на усміхнених киянок, з‑поміж військових одностроїв вони виділялись: легкі весняні пальта, а потім вже і в літніх сукнях модних. Ноги самі несли її. Вона жадібно спостерігала життя…

* * *

Тоня вже перестала годувати своїм молоком Антона. Правда, воно довго не зникало, і Тоня зціджувала його попервах у банку, перед тим як іти на роботу, і залишала на підвіконні, щоб тьотя Аня погодувала Антончика. Однак коли Тоня перестала платити старій, бо грошей вистачало тільки на те, аби на базарі купити якихось овочів, та стала рідше навідувалась. І молоко часом скисало. Тоня зі сльозами виливала його вночі під бузок. Той і справді почав краще рости.
А коли Тоня захворіла, молоко зникло. Вкрай виснажена від роботи і постійно голодна, Тоня аж відчула якесь полегшення.
Дарма що додаткове харчування їй, як матері, що годує дитину грудьми, вже не призначалося. Бо вже давно минули ті два місяці після народження сина, протягом яких їй видавали талони на посилене харчування згідно із законом. А отже, чим годувати малого? То ще був той клопіт… Однак вона все’дно відчула якусь полегкість.
Хоча це було примарним відчуттям.
Адже це не найтяжчий період її материнства. У кожної людини свої віхи життя. І Тоня нутром відчувала – один пройдено.
Влітку дні стали довші, сонячні, вона ще більше полюбила гуляти вулицями. Це стало її єдиною розрадою.
Йшла від Кагатної вулиці, на якій розташовувався завод, аж до вулиці Артема і там сідала на четвертий трамвай, що їхав до площі Калініна. А якщо не виходило, і трамвая довго не було, то ішла пішки. І не було нічого приємнішого, аніж просто йти хтозна‑куди. До приємної втоми, до того стану, коли можна повернутись додому і просто впасти на скрипливе, металеве ліжко. А зранку знову вставати о шостій під звуки хрипливого гучномовця і співу пташок. І йти на завод. Однак одного разу все змінилося.

* * *

Усе почалося з того, що Тоня якось запізнилась у хлібний магазин. Правда, чергу зайняла ще з обіду, але затрималась на роботі. Мотнулась купити сукню, на яку отримала ордер чотири дні тому – як ударниця виробництва. Це було теж преміювання – отой ордер, бо вона гарувала. Видача промтоварних карток приурочувалась до державних свят. А вона так мріяла про обновку… Але нічого ніде не дістанеш. Високодефіцитний товар…
А зараз в її картці було аж сто двадцять п’ять купонів, і Тоня відразу ж вирішила: «Буде на сукню і туфлі!». Адже у неї жодної сукні не було. А ордер лише в п’ятиденний період діяв.
Але як на зло термін ордера спливав того ж таки дня. Тоня мотнулася у магазин, до якого була прикріплена. Їй неабияк пощастило: вона купила чудову сукню з креп‑жоржету. Тло – молочного кольору, всипане волошками… Ну просто казка! Дівчина весело чимчикувала до магазину за хлібом. Там простояла півтори години в черзі, а своєї продуктової частки так і не отримала – зачинили просто перед носом!
Тоня розізлилася неабияк. Поїхала на Євбаз і купила городини, а в «обжорному ряду» смаженої ковбаси з гречкою. І з’їла все те там же, ніби нічого смачнішого за все своє життя не куштувала. А потім ноги кудись самі понесли… І відчувала щастя. Просто від того, що вижила. Що молода. Що Антончик у неї є. А тепер ще й сукня…
Отямилась у парку і відчула провину: сама ж бо все зжерла, а Люда як? Сидить із Антончиком, в цьому Тоня не сумнівалась. А хліба, обіцяного подрузі, так і не принесе. А мала ж бо отримати за картками і її хліб також… Розгорнула пакунок з сукнею. Може, віддати їй цю красу? Засмутилась: тканина, окрім волошок, була поцяткована безліччю дрібних сонечок. Як розбризкана кров…
Однак на руках мала овочі, куплені на ринку, і хоча б цим поділиться з подругою. Аж тут її погляд спинився на юнакові, що сидів на лавці. Він був поставний і якийсь… мелодійний… Нагадав їй однокласника, що в нього Тоня була закохана. Він писав вірші, але дивився тільки на її подругу, що безперервно бренькала на піаніно під наглядом своєї бабусі. Тоня згадала це і ледь посміхнулась. Їй стало враз хороше від того, що в пам’яті спливло щось із дитинства. Вже й не пам’ятала, коли востаннє з нею таке було. Спогади завжди були однакові. Окопи, землянка, снайперська рушниця, комроти… А тут… Пригадала навіть чомусь запах моря. А вечір був такий хороший… І вона знала: війна закінчилась, і нічого, абсолютно нічого більше поганого з нею вже не трапиться… Сідало червоне сонце, в кущах навколо співали цикади, і десь за будівлею гавкали собаки. Закінчувалось тепле літо 46‑го. Ще трохи, краплинка того медового літа її молодості залишилась – якийсь тиждень. Дарма, що вона вже мати. Все одно почувалася дівчиськом. Тим дівчиськом, що бігало безжурно колись по хрустких від ракушняку вуличках Очакова. Вона подивилася на рожеве, неймовірно яскраве небо, забарвлене сонцем.
Дівчина тільки зараз помітила, що отой юнак у морському кітелі – капітан‑лейтенант. Ого… Та він уже не юнак… – спало на думку Тоні. Його кучеряве волосся легенько розвівалося на вітрі. Тоня опустила донизу погляд і побачила, що в нього милиця. Втім вона вже звикла бачити таке повсякчас.
Однак коло юнака лежали дві ну просто запаморочливо пахучі хлібини. Тоня зраділа і довго не роздумувала. Адже городину також обмінюють на хліб.
– Привіт, – мовила вона, підійшовши рішуче.

* * *

Тоня закохалася, хоч сама собі в цьому зізнаватися не хотіла. Через кілька років Андрій Малишко напише слова, які вона почує і з гіркотою згадає один вечір…

Знову цвітуть каштани,
Хвиля дніпровська б’є.
Молодість мила, ти щастя моє!
Далі неозорії, далі київські сади,
Друже незабутній, ти прийдеш сюди?
Стежки і доріженьки ген лягли у даль.
В парі ми любилися, серденьку жаль.
Нам би ще зустрітися в солов’їну ніч,
Теплі зорі київські сяяли б довіч…

Домовились зустрітися на тому самому місці – через місяць. Смішно сказати, Тоня хвилювалася, як дівчисько. І поки Ельдар Камілович щось запитував її, вона повсякчас перепитувала. Головний конструктор зробив їй зауваження: – Тоню! Я ж тобі картки видав! Ти що – почала халтурити? Більше не дам!
Робота якось не клеїлась, кожного вечора Тоня закреслювала олівчиком дні на календарику, що відділяли зустріч із хлопцем. Більше ні про що думати не могла. Сиділа в кімнаті і тихо співала Антончику, замріяно усміхнена. Люда відразу здогадалась, у чому річ, але про «ухажора» не запитувала.
Навіть на День танкіста, котрий уперше святкували в сорок шостому одинадцятого вересня, не пішла, хоча тоді на площі виставили всю військову техніку. Ніби боялася, що може випадково його зустріти.

* * *

На побачення одягла нову сукню, білі носочки і черевики. Оскільки вже було вечорами прохолодно, то на голову припасувала смішний беретик, позичений у Каті – за останньою модою. І отака прибігла навіть на півгодини раніше. Навколо гуляли кияни. Чоловіки здебільшого у військових одностроях, однак траплялися і в піджаках, картатих сорочках. Незважаючи на прохолоду, кілька молодиків були у футболках і широких штанях. Вони жваво обговорювали футбольний матч. Її увагу привернув хлопець у куртці‑«бобочці» з металевими блискавками, що вилискували на грудях, і з гарненькою дівчиною під руку. Тій було прохолодно в легкій шифоновій сукні, і вона рукою прикривала виріз на горловині, облямований кантом з крученими шнурочками і китичками. Вона капризно мовила до свого кавалера, проходячи повз Тоню: – Сашо, ходімо швидше. Я вже змерзла.
Тоня проводжала пару поглядом, намагаючись зафіксувати в пам’яті красиву червону сукню дівчини. Якби ж тоді не використали Людин червоний ситець на пелюшки… Та що ж уже тепер…
Коло дівчини сіли, жваво розмовляючи, подруги. Усі троє були вдягнені однаково – спідниці, піджаки з високими плечима, підперезані старими пасками. Тоня потай роздивлялась дівчат. «Піджаки… навіть не перелицьовані. Просто чоловічі».
З гучномовця долинала музика, і поодинокі пари танцювали… Листя розмаїтим килимом устеляло бруківку, гнане холодним вітром в різні закутки. Бабине літо. Дівчата їли морозиво, сміялися, легенько підтрунювали одна над одною. Ще з недовірою неначе, що війна скінчилася, а втім – радісно. Дівчина відчула, що вона – одна з них. Просто через оте відчуття радості. Всупереч усьому.
Так непомітно спливло дві години. Тоня злостилася. Невже обдурив? А може, щось сталося? У голові в неї галопом проносилися різні думки, нахлинуло почуття образи, суму… Врешті вона пішла й купила склянку газованої води із сиропом, вистоявши чималу чергу, бо кіоск скоро мав закритися.
І раптом почула знайомий голос:
– Дайте один морс і пиво. «Ризьке», але якщо не тепле.
Потім хтось пронявчав: – Котику, ми ж із тобою домовлялися – ніякого пива…
Тоня вклякла. Вона впізнала обидва голоси – один комроти, а інший, писклявий і нахабний водночас, – його дружини. Вона незгарбно почала задкувати, аби не зустрітися з ними впритул, наступила комусь на ногу, розхлюпавши свою солодку воду. Актриса зойкнула, Тоня зблідла, але вже зіткнулася з нею ніс до носа.
– Ти що – слідкуєш за нами? – витріщилась та.
– Що ви, я… – пробелькотіла дівчина. А потім зустрілася поглядом зі своїм, та й не своїм уже, майором. Він ніби щось хотів сказати їй – огрядний, з наїдженими в Києві, адже війна скінчилася, щоками і масним лобом. Тоня рвучко вирвалася з черги і дременула геть.
У гуртожитку зарюмсана скинула липку від малинового сиропу сукню і на здивований вигук Люди: – Ти чого?! – жбурнула її з вікна. Правда, потім отямилася і підібрала. Але ніколи більше не вдягала.

* * *

Спливло кілька місяців, і ось зимного грудневого дня сорок шостого Тоня знову навідала парк Шевченка.
Вони зі схвильованою Танею швидко перетинали той парк ще із надією встигнути на лекцію парторга в київську філію Центрального музею Леніна. Однак ця надія була примарною – дівчата затрималися на відкритті пам’ятника вождю світового пролетаріату, куди потрапили абсолютно випадково. Спочатку доїхали четвертим трамваєм до площі Калініна, аби пройтися по яскраво ілюмінованому Хрещатику. А потім вирішили прогулятися ще й до центрального універмагу, на вулиці Леніна – мабуть, єдиної красивої споруди на центральній вулиці міста, що вціліла під час війни. Так от, у лівому крилі універмагу уже відкрилися секції за картковим продажем продуктів першої необхідності, і Тоня збиралася там купити сірників, бо їх нечасто можна було дістати в них на Лук’янівці. Вечоріло, під ногами хрумтів сніг, і при вході в будівлю дівчата помітили неабияке пожвавлення. – Що воно там? – запитала Тоня.
– Не знаю… – знизала плечима подруга. Її трохи зморило в теплому людному холі в стилі арт‑деко, яким пишався центральний універмаг. – Кажуть, що сьогодні відкривають пам’ятник Леніну. – Тоня ляснула себе по лобі: – Ну, звісно! Адже сьогодні п’яте грудня, свято! Десятиліття Сталінської конституції! Ану бігом!
І дівчата кинулись до бульвару Тараса Шевченка. Звісно, про лекцію Таниного чоловіка згадали лише згодом…

* * *

На грудневе місто стрімко насувалися сутінки. – Давай швидше, – підганяла Тоня подругу, з котрою помирилася ще восени, коли Таня оголосила про свою вагітність і принесла до них із Людою цілу каструлю макаронів по‑флотськи.
– Ох, Тоню, – захекано відповіла майбутня мати, струшуючи білих мух зі свого пальта. – Я ж не можу…
Таня зупинилась і красномовно показала обома руками на чималий живіт. – Ти розумієш?.. – Тоня розсміялася: – Та розумію, розумію, подруго! Це ж прекрасно! Та не зів’яне твій Тарас без нашої підтримки. Ось побачиш. – Еге? Справді так думаєш? – Таня підняла на подругу очі, повні надії. – Думаю, авжеж. Краще давай на чай у Морозовський. – І Тоня вже тягла вагітну Таню через парк напроти університету до гастроному, що розташовувався в так званому професорському, через засилля професорських квартир, будинку. Аж тут з‑за пам’ятника Шевченку до неї назустріч вийшов той самий юнак.
– О! Привіт, Косуле! – Він перший побачив Тоню, замахав їй рукою, чомусь називаючи так. Просто коли згадував загадкову дівчину, завжди подумки її так називав, адже імені не знав.
Тоня через суцільну завісу снігопаду його не відразу помітила. Вона подумала, що це вже стає якоюсь кепською звичкою – ось так зненацька стрічати тих, кого бачити не хоче. Вона набурмосилась.
– Ти що?.. Не пам’ятаєш мене?
– Я‑то пам’ятаю, і так само добре пам’ятаю, що між нами була домовленість – ось тут, на цьому місці, – дівчина тицьнула пальцем у мокру бруківку, – зустрітися ще у вересні. Отож ні про що говорити…
Хлопець потер свого лоба. Тоня демонстративно розвернулася убік і потягла подругу за собою.
– Ти чого? – пробелькотіла та. – Нам же в інший бік, до Морозівського… Та зажди, не так швидко! З мене мокрі валянки зараз зваляться!
Тим часом захеканий хлопець ледве їх наздогнав:
– Щиро вибачаюся. Я ж тоді тільки вступив до інституту. Закрутився…
Таня, таки бажаюча випити гарячого чаю, проказала: – Ну от, бачиш? Хлопець щиро вибачається. З ким не буває? Може, все ж таки підемо в Морозовський?..
Тоня зітхнула.
– Ет! Гаразд…
Хлопець заусміхався:
– То як же вас звати, дівчата?
– Тоня. А це моя подруга, Таня…
– А я – Льоня… Слухайте, дівчатка, – додав, по‑молодецьки підморгуючи. – А ви збираєтеся чаї ганяти в гастрономі?
– Ага…
– А може, пивка з ковбаскою?..
– Ой, чудово! – зраділа Таня.
– Ти здуріла? Яке пиво, яка ковбаска? – встрягла Тоня менторським тоном. – Ти поглянь на своє пузо?
– А що, мені і ковбаски вже не можна? – жалібно протягла подруга.
– Звісно, можна. Тільки врахуй – ковбаска твоя з Морозовського обійдеться нам у копієчку.
Таня задерла догори носа, мовляв, «не бажаю нічого слухати», і скомандувала, виставляючи руку в напрямку «професорського» будинку: –Нах ковбаска!
Так і почимчикували: Таня посередині, і дві фігури менші – Тоня, яку можна було сприйняти за підлітка в фронтовій шинелі, і високий чоловік з милицею, що опирався на Таню ще більше, ніж та на його руку. Оповиті зимовою сніжною завірюхою, всупереч непогоді вони жартували і сміялися. Над ними пролетіла зграйка пташок, вилискуючи своїми червоними грудками. Гострозора Тоня їх помітила:
– Дивіться, снігурі! А значить, скоро що? Ну ж бо, Таню!
Майбутня мама щасливо засміялась: – Скоро народжу?
– Та ні… Новий рік!

Розділ дев’ятий. «Остання жертва»

Третього січня ставили «Останню жертву» в театрі Франка. За словами Льоні, якщо вони туди не потраплять – вважай, ніякого новорічного настрою у нього не буде. Вони зустрічалися якихось два тижні, не більше, Тоні здавалося, що Льонько – як підліток. Однак вона зважала на те, що він таки чоловік. Причому – із каліцтвом після війни, який все втратив – і не лише родину, а й квартиру, можливість налагодити те життя, яким він жив до війни. Льоня не розповідав про своє походження, однак Тоня нутром відчувала, що його батько навряд чи був рибалкою на простому сейнері, як її.
Вони скинулися на квитки разом, хоча, за ідеєю, це Льоня запросив Тоню до театру. Дівчині захотілось йому щось подарувати і вона пошила йому сорочку з простирадла на трофейному «Зінгері» Каті. Всю ніч морочилась. І принесла до нього в комуналку перед спектаклем. Накрохмалену, випрасувану. Мовляв, негоже у гімнастерці вицвілій по театрах ходити.
Тож пройшлися під ручку по фойє. А зраділий Льоня все повторював: «Coup de theatre, сoup de theatre», із захватом роздивляючись світлини акторів на обшарпаних стінах. Тоня помітила, що йому подобається ось так безцільно виставляти себе, красуватись. Таким його дівчина ще не знала і чи сприйняла б оте…
Почався перший акт, і в ролі Юлії Павлівни на сцену павою випливла… майорша. Тоні стало гидко. «Знову! Знову… Скільки ж можна? Чому мене переслідує все це? Чи це моє минуле не дає спокою?» – з розпачем думала вона.
– Що з тобою? – Льоня помітив її блідість і ледь чутно торкнувся її руки. – Тобі зле?
– Ні‑ні. Усе гаразд, – Тоня тяжко зітхнула.
Їй видалось, ніби стіни зали стискаються, ущільнюючи глядачів, немов мишей у пастці. Стало важко дихати, Тоня раптом почала хрипіти, хапаючись за груди. Паніка… До них з переднього ряду обернулася якась огрядна пані в оксамитовій сукні і в побитій міллю горжетці. Вона обурено зашикала на Тоню. Дівчина злякано принишкла. Льоня побачив, що з її обличчя на сукню скапують сльози…
Він випростався на повен зріст і обережно вивів під руку Тоню з зали. Це було складно, бо під пахвою капітан‑лейтенант тримав ще й милицю. Однак на обурення глядачів, що прийшли прилучитись до високого мистецтва, він притишено, але наполегливо відповідав: – Вибачте. Пропустіть. Їй стало зле.
Тоні було і ніяково, і приємно водночас. Вона з вдячністю чіплялася за рукав кітеля і обережно пробиралася за ним до виходу.
На морозяному повітрі на небі, кольору морської глибини, під зорями, що світилися, немов ошаленілі, мабуть, з огляду на те, що електрика була в ціні, вони віддихалися.
Льоня сів на парапет фонтана навпроти театру.
– Устань, застудишся! – зойкнула Тоня.
– Ходи сюди… – І моряк усадовив її поруч, загортаючи в свою шинелю, на якій і сам сидів.
Тоня опинилася близько‑близько і вдихнула запах його тіла. Він її приголомшив. Від нього пахло сухими травами, як ото збирала її бабця, і чистою, накрохмаленою сорочкою. Запах був іще густіший на морозі. Якийсь різдвяний, запаморочливий… Дівчина обережно торкнулася до сорочки, яку сама ж і пошила. «Дивно, – подумала про себе, – невже це я її крохмалила? А чи пахтила?» Льоня лагідно усміхнувся і запалив цигарку. Почав дивитися кудись вдалечінь. І не то хмурився, не то посміхався увесь час своїми синіми‑пресиніми очима.
Навколо стиха падали сніжинки на вже й так рясно вкриту білим килимом бруківку. Їх підсвічував ліхтар на красивій гнутій ніжці. Тоня із завмиранням доторкнулася Льониного ліктя і запитала:
– У тебе вже був хтось до мене? Ну, як почав з костуром ходити?
– Що за дурня? – Хлопець щиро, по‑молодечому, розсміявся. – Я, коли ще мав й обидві ноги, ніколи не мав жінки… Це важливо для тебе?
Тоня сторопіла. Хотіла щось додати. Потім у голові пронеслось: «Адже я вже мати, і він розуміє…» Потім хотіла вибачитись. Урешті просто сиділи мовчки. Повний місяць над головами і сніг, сніг, що падав на дівчину, немов білим вельоном покривав її голівку…
Закінчився перший акт, бо на вулицю висипали глядачі. Гамірні, нестримні. Насправді увесь спектакль було зіграно. Тоня знову побачила законну жону свого майора. Спостережливий Льоня помітив, як дівчина знічено тулиться до нього, немов ховається від когось. Актори, сміючись, задоволені спектаклем, ішли гурмою до свого будинку. Сусідній під’їзд.
Льоня обійняв принишклу дівчину за талію і міцно притис до себе.
– Ну, розповідай, подруго бойова. Хоч і не допоможу – ти ж знаєш, легше стане…
Власне, Тоня і так хотіла розповісти йому все. Адже якщо й розповідати – то оцьому чоловіку. Бо, незважаючи на бажання потрапити на спектакль, зрештою, й на ціну квитків, вивів її на світ Божий з тієї зали.
– То – дружина його… майора, від якого я Антона народила. Та, що грала молоду вдову. Я, як приїхала до Києва, відразу подалася до нього. Хоча й знала, що він одружений. Ось у цьому будинку стукала в двері. Мене матінка випхала з дому – аби не ганьбила молодшу сестру байстрюком. І ця мене також прогнала. А мій омріяний лицар у білих обладунках, моє таємне кохання… Він навіть злякався зі мною поговорити! Натомість вона мені все виказала. А він за дверима стояв і все чув! А до мене так і не вийшов…
– Ану не плач, чуєш? Не смій хлипати… Я тобі, як старший по званню, наказую. – І юнак поцілував дівчину у вуста. Вони наче пахли малиною в цукровій глазурі. Такі солодкі… – Нехай оця зустріч буде твоєю «останньою жертвою». – І Льоня підвівся напроти заплаканої Тоні, взяв її обличчя в долоні і зазирнув у очі. – Я тепер із тобою, чуєш? Ти згодна бути моєю дружиною?
Тоня схвально кивнула, але плакати не перестала. Хоча тепер вона вже не знала, від чого сльози: від щастя чи від образи. Дівчина притислася до його замерзлого тіла. Він скинувся:
– Слухай… Пішли до мене. Тут недалеко.
Тоня завагалася:
– А як же твоя сусідка?
Льоня махнув рукою, мовляв, не думай про це…

Падав сніг. Демобілізований за станом здоров’я майор, колишній Тонин комроти, пив холодну горілку з гранованого стаканчика і, граючи жовнами, дивився з вікна своєї квартири на площу Івана Франка. Посеред зимової казки вже другу годину при фонтані сиділа його любка, снайперка, що вбила більше фашистів, ніж він і його заступник, разом узяті. І, судячи з усього, була щаслива. Майор спостерігав, як Тоня іде геть, міцно обійнявшись із високим струнким мужчиною у військовому однострої. Мужчина ніжно притримував Тоню за лікоть і при цьому обережно просувався по ковзкому снігу на милицях. Здавалося, вони нічого і нікого не помічали…
«А у мене десь росте дитина…» – сяйнув здогад у майора. Такий логічний, як і той факт, що він вигнав її, вагітну, на вулицю. І про це він також подумав. А потім заспокоїв себе: «Ну, це ж все Аня. Вона страх ревнива. Хоча сама народити не хоче. Треба якось би знайти мою дитину…»

* * *

У тому ж таки січні сорок сьомого Тоня і Льоня одружилися. Та й те підганяло: інакше б у Зіни Яківни відібрали кімнату. І ще, Тоня воліла так думати, через те, що це було невідворотно: після театру вони з Льонею зустрічалися майже щодня. Новоспечений студент навіть тікав кілька разів із пар свого індустріального, куди, з легкої руки Зіни Яківни і протекції Ігоря Івановича, таки вступив. Однак такі витрибеньки викидати скоро перестав: вища математика, радіотехніка і особливо – фізика йому давалися з великими зусиллями. Він мав постійно вчитися. Окрім тих годин, коли був із Тонею.
На короваї, що його десь дістав Миха, сиділи двоє рум’яних голубів. Друг підморгнув і сказав:
– Тоня і Льоня – голубки на фургоні, – теж рифмується.
Зіна Яківна віднесла в комісійний залишки колишнього гарнітуру – стіл і платяну шафу. Отак з’явилось місце ще для двох новоприбулих, хоча Льоня спочатку й протестував проти того, аби стіл продавали – він багато вчився і ночами також. Стара єврейка миттєво його напутила: – Тоді спатимеш на підлозі – розкладачку твою винесемо. Малому Антончику ніде спатки. – Пані Зіна просто обожнювала малого. Льоні навіть здавалося, що вона іноді називає малого Семенчиком. Як старшого брата Алі…

* * *

Морозяного суботнього ранку схвильована Тоня вбігла в кімнату, ледь не перечепившись за Льоню, котрий саме стояв на порозі. Він розмірковував, чи не піти погуляти з малим:
– Якраз снігу намело… Але й сонячно.
– Дивись сюди! – радісно вигукнула вона, показуючи вчорашній номер «Південної правди» за тринадцяте січня вже нового, сорок сьомого року. Тицяла маленьким пальчиком у коротку замітку. Льоня почав читати: – «Шумлива і святкова в новорічний вечір столиця Радянської України. Яскравими вогнями залиті…»
– Та далі, далі читай! – не витримала дівчина.
– Ох і нетерпляча ти у мене… – Льоня лагідно усміхнувся і з ніжністю поцілував її.
– Ось тут. Дивись: «Славно потрудилися кияни у 1946 році. Виробничими успіхами ознаменували вони і останній день року. Вчора Київський мотоциклетний завод випустив соту машину з маркою “Киянин”».
Льоня лише знизав плечима і нічого не відказав. Але Тоня не здавалася:
– Ну? Ти бачиш, як чудово починається рік? Може, мені ще якісь картки на промтовари видадуть, і тоді неодмінно купимо Антончику черевички. Хоча ні… Він швидко з них виросте. Краще мені і Зіні Яківні по парі гумових ботиків!
Льоня усміхнувся:
– Ох, не знаю… Адже отой мотоцикл ваш іще малопотужний, та ще й постійно ламається… Ти читала, яку гумореску надрукували у «Пер‑ ці»? Там такий смішний малюнок: чоловік з мотоциклом на спині і підпис: «“Киянин” на киянинові».
– Ну то й що? Головне – ми його виробляємо! Не псуй мені настрій…
Усміхнена Тоня підхопила на руки малого Антона і закружляла його. Льоня дочитав статтю. Там говорилося, що багато жителів столиці України напередодні 1947 року переселилися в нові квартири. Він похмурнішав. Студентам квартир не давали. Одна надія – на дружину. Без надії сподіваючись, Льоня таки чекав на ордер. З Тонею він про це не говорив. Але життя на вісімнадцяти метрах учотирьох було ой яке несолодке для сина професора. За протекцію щодо Льониного вступу він із сусідкою Зіною Яківною прийняли рішення помінятися із завкафедрою і його вагітною сестрою кімнатами. Бо фактично за Льоню іспити той складав. Їхній сусід, інженер з заводу по ремонту літаків, коли дізнався про це, то дуже розізлився. Адже то була його ініціатива щодо «рокіровочки». І тепер недобре зиркав на новостворену родину. Тоня зізналась, що у неї аж подих перехоплює, коли випадково зустрічається з ним поглядом. Льоня переживав, аби той не написав якогось доноса, щоби витурити їх геть з квартири.
Укотре розмірковуючи про невтішний стан речей, Льоня згадав дитинство, свою маму і літню Ялту. І батька згадав, як він грає в шахи в парку Шевченка. І сувої його рукописні, котрі він штудіював вечорами, нахилений під зеленим абажуром. Грала тиха музика… В їхній колишній квартирі було багато місця, і ніхто ні на кого не нарікав. Справжня міцна родина. І як можна було заслати до Сибіру батька! За віщо?
– Ти не чуєш мене?
– Що? – отямився від спогадів Леонід.
– Я кажу: іди набери гасу. Отам у ванній. Я кутю приготую. Овес є. Маку я трохи куплю на базарі. Жменьку. Сьогодні ж Щедрий вечір, коханий.
– Не треба, Тоню. – Льоня поклав руку на плече дружині. – Ти ж знаєш, у нас конфронтація з сусідами. Не треба давати їм приводів для наклепу і святкувати релігійне свято. А то, чого доброго…
Тоня спохмурніла і кивнула, а потім пересмикнула плечима, аби відігнати погані думки. Попри все, вона відчувала і якийсь молодечий запал. Адже Новий рік…
Льоня тугіше перехопив ремінцем ватяні штани і після миттєвого вагання зняв і насунув на голівку малого свою шапку‑вушанку з позеленілим «крабом». Як‑не‑як, а дитині треба свіжого повітря. Навіть якщо мороз на вулиці. Кивнув запитально Тоні, а та лише розпливлася в усмішці, спостерігаючи за своїми любими чоловіками, і схвально кивнула. Мовляв, ідіть уже, гуляйте. Потім додала:
– Ой, забула! Купи папірос.
– Тоню, де ж я візьму на них грошей?
– Ну, купи… Пара – п’ять. Тобі ж за медаль саме п’ять карбованців дали вчора… А я щось зварганю на вечерю. Може ще й «культпохід» у баньку організувати встигнемо. – І Тоня по‑комсомольськи жваво розсміялася. – Але дивись мені! Якщо в авосьці знову буде, як і тоді… – вона пригрозила кулачком.
Льоня тільки знизав плечима, хоча її запал і молодечий азарт, що невідь‑звідки взялися, йому імпонували: – Гаразд. Куплю папіроси. Не переживай.
Тоня завважила, що Льоня, навіть такий, одноногий, виглядає напрочув мужньо в своєму флотському, нехай і старому однострої. Вона милувалася ним, поки той ішов до виходу з малим за руку. Тоня також знала, що на нього, дарма що з костуром, задивляються жінки на вулиці…
Моряки завжди були окремою кастою. А якщо ще й з медалями на грудях… Тоня розуміла, чому його дружбан Миха причепив і собі оте – «Миха‑моряк» і не знімав пришиту манишку з тільняшки ніколи. Тоня розмірковувала: чи він ото перешиває отой пластрон до сорочки без коміра, в якій вона його також якось бачила мимохідь? А чи має різні – під одежину?
Тоня згадала, як запропонувала повісити його піджак у шафу, бо на весілля кімнату натопили градусів до п’ятнадцяти – не так од примусу, як гарячими подихами гостей. Однак Миха розізлено зиркнув на неї і відказав: – Де ти в хєра піджак тут бачиш?! Це – кітель. Кітель! Поняла? – Тоня лише знизала плечима – кітель то й кітель. Тоді їй здалося, що Миха не хоче роздягатись, бо на ньому не тільняшка, а лише пластрон, пришитий до майки. Однак пізніше, випивши горілки, хлопець той піджак‑кітель із себе таки зняв. Тоня здивовано зиркнула на Льоню.
Увечері, коли всі розійшлися, той пояснив:
– Ніколи не називай військовий кітель піджаком. Це – кревна образа. Ти ж бачиш: він випендрюється, хоче здаватися служивим. І не просто військовим, а флотським!
– Так він через кітель, а не через свій пластрон?
Льоня розсміявся і припустив:
– З усього видно, що так.
– Знаєш… – Тоня задумливо подивилася у вікно. – Моя мама, тисяча дев’ятсотого року народження, якось розповідала, що був у неї ухажор – із пластроном. Якось вона пішла з ним у театр і як тільки побачила, що то не сорочка, а лише манишка – відмовила. І більше його ніколи не бачила…
– Тоню‑Тоню… – Льоня почав палко цілувати свою новоспечену дружину. Та так, що під ними ритмічно почала скрипіти койка. Зіна Яківна з малим Антоном за простирадлом, навішеним між їхніми ліжками, захропла, вдаючи, що спить.
– Якби не Миха – ми б із тобою й не зустрілись. Адже то він дав мені ту буханку хліба… – додав ніжно.

Я
Тяжко жилося в повоєнній столиці УРСР… Починався голодний 1947 рік, і Київ, разом з його мешканцями, оговтувався, проте – дуже повільно.
Однак люди завжди народжувалися, одружувалися, помирали. Цей процес ніхто ніколи не зупинить. Попри все.
Отож життя тривало, і хоча життєві стратегії киян для розв’язання своїх проблем різнилися, але в той повоєнний період зводилися до одного – задоволенні елементарних базових потреб. Це відбирало майже весь вільний час.
Повернулася карткова система – як на мізерне харчування, так і на товари широкого вжитку. Аби прогодуватися, містяни відносили чудом уцілілі під час війни або й трофейні речі в комісіонки і на базари.
В той‑таки період СРСР безкоштовно надіслав 1,7 мільйона тонн зерна країнам‑сателітам у Центральній і Східній Європі. У селян повністю вигребли зерно та навіть корми для худоби. Настав голод, який узимку 1946–1947 років охопив майже всю країну, крім західних областей, Молдавію, Ульяновську та інші області Росії. Близько мільйона жителів України померло в ту голодну зиму. Однак, звісно, про це в газетах не писали. В країні совєтів голоду не могло бути. Пастухи вели свою «отару» до світлого комунізму. Хоча це було вже пізніше… Десь через п’ятнадцять років, на ХХІІ з’їзді невмирущої КПРС, проголосили головну задачу Радянського Союзу – побудувати комунізм. А до того «пастухи» вели усіх через стаханівські рухи, голодомори, п’ятирічки – куди?..
Повертаючись до 1947‑го.
Почалася нова хвиля репресій.
Під них підпадали солдати і офіцери, котрі, аби не потрапити до полону, мали застрелитись, але не виконали з тих чи інших причин наказу № 270 від 16 серпня 1941 року, підписаного Сталіним, Молотовим, Будьонним, Шапошниковим, Ворошиловим, Тимошенком і Жуковим. У тому наказі визначалося, за яких умов радянський військовослужбовець вважався дезертиром. Той наказ було неможливо виконати.
З огляду на його цинічну жорстокість.
Іншого слова не добрати і не хочеться добирати.
Усім тим, котрі виросли на «Трьох мушкетерах» Дюма і ще пам’ятають, що таке негласний кодекс честі і правила поводження з полоненими. Ось цитата з наказу: «Командиров и политработников…сдающихся в плен врагу, считать злостными дезертирами, семьи которых подлежат аресту… Обязать всех вышестоящих командиров и комиссаров подобных дезертиров из начсостава расстреливать на месте».
Звісно, було ще безліч інших репресованих: неблагонадійні, котрі вибовкували «на кухні» комуналки зайве сусідам; ні в чому не винні громадяни, на яких доносили ті, що хотіли отримати їхні метри у помешканнях; військові, які писали зайве в фронтових листах; діячі культури, котрі відмовлялися від оспівування соціалізму; мешканці західних областей зазнали ще й масових арештів і розстрілів за «націоналізм». Ось так.
З огляду на це, стає зрозумілим, чому нове дихання отримали так звані «шарашки» – секретні науково‑дослідні або проектні інститути, де під контролем органів безпеки працювали вчені й інженери, як правило, засуджені за «саботаж будівництва» або «підрив воєнної міці СРСР».
Однак, незважаючи ні на що, столиця УРСР – Київ почала відбудовуватися. Хоча і вкрай повільно. Фундамент першого будинку на зруйнованому Хрещатику з’явився в 1950 році, а сам будинок звели в наступному році. Це викликало чималий ажіотаж – кияни приїздили подивитися на новобудову в стилі сталінського ампіру, її обговорювали і про це писали газети. Бракувало їдалень, закладів міської сфери послуг і об’єктів торгівлі промисловими товарами. Власне, й самих товарів на тих об’єктах бракувало. Надзвичайно дошкуляли проблеми з водогоном і занедбаною каналізацією.
Незважаючи на нагальні потреби киян, було відновлено закладення ботанічного саду в Печерському районі, виник проект облаштування на місці Передмостової слобідки – Гідропарку. Адже героїчні часи потребують титанічних забудов, хіба ні? І ріки мають потекти в зворотному напрямку…

Можливо, хтось хоче запитати мене: чому я недолюблюю свою батьківщину? Адже мама, хоча й не радянська людина, народила мене саме тут – як то кажуть, in the middle of nowhere – в країні Рад. Справа навіть не в мамі, котра могла б мені прищепити нелюбов до всього радянського, якби залишилась живою. Гадаю, ще швидше це зробили за неї органи, що позбавили батька всіх фронтових нагород, а натомість нагородили страхом за мене і за своє життя. Я пройшла поверхнею ненависті – по її плесу. Бо була ще мала, аби могла пірнути в глибінь цих почуттів. А якби пірнула і продовжила ненавидіти все радянське навіть тут, у Берліні, – це б означало, що я продовжую жити в «совку». А дитинство – воно завжди приносить відчуття щастя до спогадів, навіть найтяжчих. Та й батько старався, як міг: кожного дня, як «Отче наш», розповідав про досягнення нашої країни. Союзу наших республік. Добровільному союзу, читай – рабства. На угоду спільноті. Як там кажуть про родину? Ну, окрім того, що в щасті вони всі схожі? Головне – компроміс. Кривавий компроміс…
Зараз, звісно, мені легше говорити – покурюючи ганджубасний косяк, скручений Марком, на Александерплац і насолоджуючись жовтневим сонцем…
Однак повертаюсь до 1947‑го в Києві. Зазнало розповсюдження таке поняття, як «ущільнення» в комуналці. Спричинено це було великою мірою поверненням жителів у зруйноване місто, де переважна маса будинків зникла, поки вояки перебували на фронті, а люди в евакуації, що призвело до нерівномірного розподілу житлової площі. Приміром, коли родина з чотирьох мешканців займала кімнату в двадцять метрів, а сім’я якогось військового цабе – чотирикімнатну квартиру на Липках. Аби утримати житлову площу, докладалося чимало зусиль. Процвітали доноси і хабарництво.
Разом з тим почалася хаотична забудова Дарниці. Люди намагалися віднайти своє місце у відвойованому Києві і розширювали його межі, аби десь‑таки оселитися. І мої наступні герої саме там оселяться. Але про Дарницю – пізніше. Усе по порядку.

Впливовий покровитель Миколи Ахтимоновича

9 травня 1945 року мені випало щастя прочитати акт про беззастережну капітуляцію Німеччини, а ввечері мене викликали в Кремль і вручили текст наказу Верховного головнокомандувача про перемогу над фашистською Німеччиною. Прочитати його треба було через тридцять п’ять хвилин. Радіостудія, звідки транслювалися такі передачі, знаходилася недалеко від Кремля. У приміщенні ЦУМу. Щоб потрапити туди, треба було перетнути Красну площу. Але перед нами – людське море. Взяли з боєм метрів п’ять, а далі – ніяк. «Товариші! – кричу. – Пропустіть! Ми у справі!» А нам відповідають: «Які там справи! Зараз по радіо Левітан наказ про Перемогу буде читати, салют почнеться. Стійте, як і всі, слухайте і дивіться. І тут нас осяйнуло: в Кремлі теж є радіостудія, потрібно читати звідти! Біжимо назад, пояснюємо ситуацію коменданту, і той дає команду охороні не зупиняти двох людей, що біжать кремлівськими коридорами.
На годиннику – 21:55.
“Увага! Говорить Москва! Велика Вітчизняна війна, яку радянський народ вів проти німецько‑фашистських загарбників, переможно завершена. Фашистська Німеччина повністю розгромлена!”»
Ю. Б. Левітан

Розділ десятий. В усьому винні вівці

Навесні 1947 року Микола Ахтимонович бадьоро чимчикував по Хрещатику. Поки йшов у колоні до місця проведення параду, на вцілілих будинках площі Калініна роздивлявся великі портрети вождів і головнокомандувачів – Сталіна (аж на три поверхи) і трохи менші – Леніна, Ворошилова, Будьонного, Жукова. Ті помістились в одному прольоті поверху і чередувались із плакатами, що зображували натхненних громадян УРСР, які дивилися на небо, на «кукурузники». Великими червоними літерами внизу значилось: «Хай живе 1 Травня, бойовий огляд революційних сил міжнародного пролетаріату!»
Напроти ЦУМу розташовувались трибуни для тих, хто зміг потрапити на парад. Для цього треба було взяти паспорт і головне – мати спеціальну перепустку, що видавалась на підприємствах найкращим працівникам. Квоти, згідно з процентним співвідношенням працівників того чи іншого підприємства, надсилав райком партії. Всі трибуни були пронумеровані, і кияни поспішали зайняти свої місця до початку параду. Бо потім нікого не пропускали ані на розі Калініна з Володимирською, ані на інших двох постах, загороджених «студебекерами»: на розі Пушкінської і перед самим Хрещатиком. На весь головний фасад Центрального універмагу повісили червоний плакат з гербом СРСР і лозунгом: «Хай живе 1 Травня!»
Роззираючись на всі боки після святкового маршу, в якому парубок брав участь, про себе зазначив: «А ленд‑лізівської техніки поменшало… Ех… Все якось не так, як минулого року. Та й День Перемоги зробили робочим. Уже не святкують Перемогу…»
Микола знав, що Сталін не приймав Парад Перемоги. Про це перешіптувались, дивуючись відкрито. Власне, це був факт, який і не намагались приховати. Єдине, а вірніше, те, чого не знав юнак, так це, чому Сталін вважав, що Радянський Союз не виграв війну. Річ у тім, що коли в кінці Другої світової США підірвали над Хіросімою і Нагасакі атомну бомбу, у Сталіна атомної бомби ще не було.
У цих умовах продовжувати війну за перемогу світового пролетаріату було безглуздо. І Сталін це знав. Саме тому він не вважав, що Радянський Союз отримав перемогу, і при його житті не була написана історія війни з Німеччиною. Всемогутній Коба розумів, що СРСР, котрий ще на початку 40‑х років міг цілком реально розраховувати на підкорення Європи, програв. Глобально програв. Звісно, радянський народ так не вважав. Однак вождь ніколи особливо з цим не рахувався. Вже в сорок сьомому році Дев’яте травня було визнано звичайнісіньким робочим днем, і всі масштабні святкування були відмінені. Відновили свято за двадцять років по тому – лише в шістдесят п’ятому.

* * *

Після параду над головами солдатів, що стояли на площі плече в плече, вже в натовпі він розгледів, як покидали парад «студебекери» і декілька «доджів», що, як і на фронті, буксували БС‑3, а на самому параді милувався «вілісами» і «паккардами». Пихаті, горді, генерали махали натовпу, а той у відповідь шаленів і кидав під колеса квіти.
Микола загаявся, що було в принципі йому непритаманне, однак не від неуважності, а від вродженої цікавості, бо почув у натовпі дитячі радісні окрики. Він уже знав, що на параді жоден військовий, навіть генерал, не викликав таких емоцій. Он воно що – йшли сапери з вівчарками, догами і доберман‑пінчерами на повідках у правій руці, з міношукачами – на лівому плечі. Публіка страшенно раділа і сміялася. Микола необачно штовхнув інваліда, ветерана війни. Той, подзенькуючи нагородами, люто зиркнув і лайнувся. Миколі стало ніяково: вибачте… Інвалід сплюнув презирливо і щось процідив про його уніформу. Без нагород.
Та й усі кінцівки були при хлопцеві. І навіть на фронті Микола не був ані дня. Бо коли його, вісімнадцятирічного солдатика‑радиста, разом зі взводом вантажили до потягу, аби відправити на передову, по гучномовцю оголосили, що війна закінчилася. Хлопець тоді відчував розчарування. Він же так прагнув потрапити на фронт. Ех‑ех… Емоції людські часом алогічні, викликані здебільшого грою розуму. Павутинням поривів душі і прищепленої ідеології… Микола навіть не уявляв, а може, просто не хотів замислюватись, як війна його могла понівечити і як йому насправді пощастило.
Бруківка увесь час гриміла від військової техніки. Горді військові подзенькували нагородами і переможно, щасливо усміхались. Миколі теж видалась певна нагода: подзвеніти відзнаками. Бо, хоча він був радистом, перед парадом усім в його взводі видали кортики і пояснили, що це елемент парадності.
Кортик висів у нього на яскраво‑жовтій поясній портупеї і повсякчас чіплявся за ґудзики на формі, і тоді чулося легеньке «дзеньк». Ну майже як від медалі.
Миколі подобалися паради. І він був у захваті від міста загалом, куди вперше потрапив у жовтні сорок четвертого. Тоді його призвали до лав Червоної армії і його потягом вивезли з села Павелки Житомирської області. Так що Микола був новонаверненим киянином. І місто, треба сказати, прийняло його з усією щирістю, на яку тільки була здатна знекровлена і опустіла столиця УРСР після пожеж і підривів на Хрещатику, трагедії Бабиного Яру; а ще до того – розстрілу мешканців Передміської слобідки, або Венеції, як це селище робітники заводу «Арсенал» називали; голоду і масового вивезення в Німеччину остарбайтерів… На що тільки не надивився Святий Володимир в Києві, стискаючи для більшої стійкості свій хрест…
Микола, пробігаючи повз пам’ятник десь о шостій годині, перед ранковим шикуванням, потай хрестився. Він був віруючим і навіть мав мелодійний голос, – тобто все для того, аби продовжити сімейну традицію співати в церковному хорі. Принаймні до армії хлопець не мав сумнівів, що він житиме в Павелках, лагодитиме взуття (він учився на чоботаря), одружиться з Галею Шаховець і співатиме в хорі. В тому‑таки, де співала його мама. Власне, церковний хор за совєтів перетворили на цивільний, хоча репертуар іноді співали той самий.
Володимир теж йому всміхався, не міняючи виразу свого обличчя, та благословляв. Юнак йому подобався, і великий князь київський вже відав, що той – ревний шанувальник Києва.
Сонечко так яскраво світило у травні… Дніпро вже був цілком теплим для купання. Іноді Микола добігав до води прямо з казарми училища, що було розташоване прямісінько на площі Революції, і скидав з себе форму. Це зробити було нескладно: його спортивна літня форма складалася з трусів і майки. Він занурювався у прохолодну ранкову воду, що по‑особливому пахла намулом, і згадував своє село. Коли був маленький, улітку мріяв пасти овець і обов’язково купатися надвечір у ставку. Однак після голоду тридцять третього ніякої худоби не було. Колгоспну, звісна річ, не давали пасти хлоп’якові. Отож, що залишалось йому робити влітку? Багато читати.
Без перебільшення, він прочитав кілька разів кожну книжку в сільській бібліотеці. Спочатку – аби з цікавості проковтнути зміст, удруге вже уважніше, аби запам’ятати, і втретє, бо Микола знав: книг у бібліотеці небагато, і все одно доведеться перечитувавати іще. Уночі навіть томи праць Леніна, Маркса і Енгельса кружляли над ним, сплячим. Микола цитував їх із точністю, котрій би позаздрив якийсь партійний діяч вищої ланки ВКП(б).
Отож, хоча у Миколи за плечима було всього сім класів, у київській школі радистів він навчався на відмінно. В усьому винні вівці. Бо овець в його селі не було, на щастя.

* * *

– Я не впевнений, що зможу… – тихо, але ясно даючи зрозуміти, що він відмовляється, мовив Микола.
«Недурний», – подумав майор МДБ Геннадій Петрович, ляскаючи легенько по спині свого племінника.
– Ну, гаразд. Ми ще до цього повернемося. – Майор виразно подивився на хлопця, ніби очікуючи, що той, може, передумав. – Нам катастрофічно не вистачає інформаторів. І ти входитимеш в агентурний апарат Міністерства держбезпеки. Це ж не просто так. Ти розу‑ мієш?
Той переминався з ноги на ногу у дверях коридора. Майор вирішив не нагнітати:
– Проходь, Колю, проходь у вітальню. Чого в коридорі стояти? Наталя з малими саме поїхала в ялтинський санаторій. Відразу після параду. А ми з тобою вдвох повечеряємо…
Хлопець щиро заусміхався своїми білісінькими, не пошкодженими тютюном і портвейном зубами, красуючись святковою формою з кортиком на боці. Він прийшов до дядька прямо з параду. Геннадій Петрович теж приязно усміхнувся: «Ну от, вип’є хлоп’як трохи і вкотре розповідатиме історію про те, як його зачислили в школу радистів… А він хотів, аби відразу на фронт, як його батько. Жаль, Ахтимону я не міг допомогти. «Чорна піхота»… Пальчики тоді мої були закороткі… Все карколомно якось сталося після звільнення Житомирської області. Ех, трохи б пізніше…» – з прикрістю подумав.
Геннадій Петрович дуже добре знався на термінології. Не тільки офіційній, але й тій, що стиха, на кухні, і то лише з кимось удвох. Його рідний брат Ахтимон став жертвою війни. Жертвою легенди щодо тотального зрадництва тих, котрі жили під німецькою окупацією. Його забрали на фронт спішно і пізніше не видали ніякого обмундирування. Мобілізацією тоді вже займалися польові військкомати, що складалися, як правило, зі взводу солдатів і кількох офіцерів. Забирали всіх здатних тримати зброю, навіть шістнадцяти‑сімнадцятирічних хлопців. Як ось Колю, що його він чудом порятував від фронту.
Усе проходило нібито на законних підставах, адже напередодні Ставкою Верховного Головнокомандування, наказом від 9 лютого 1942 року № 089, право закликати на військову службу було надане не тільки військовим радам армії, але і командирам дивізій та частин – у необмеженій кількості. Найстрашніше те, що більшість із мобілізованих зовсім не мали військового досвіду, не проходили ніяких навчань, і їх без підготовки відразу кидали в бій. Зрозуміло, що більшість із них гинули в першій же битві. І Ахтимон став одним із них (їх звали в народі «піджачниками», «чорносвитниками», «чорною піхотою», бо вони йшли в бій без зброї). Після звільнення з окупації Житомирщини саме під Новий рік сорок четвертого чимало їх спішно мобілізували…
І справді, дружина Марія плакала, згадуючи й пізніше розповідаючи діверу, що пішов він зі Свят‑вечора у маринарці. Їх озброїли дерев’яними палицями, і йшли вони строєм на фронт – звільняти Вінницю, а далі туди, де була ставка Гітлера – «Вервольф». Вона розташувалася за 8 км на північ від Вінниці біля Стрижавки, на території тодішньої округи Житомира.
Марія не знала, що ця ставка була надважливою, бо призначалася для керування воєнними діями на всьому Східному фронті. Сам Адольф Гітлер був у «Вервольфі» аж тричі (десь зі сто п’ятдесят днів загалом). На жодній з інших ставок фюрер не провів стільки часу. А ті палиці, котрими озброїли «чорну піхоту», були лише про людське око.
Геннадій Петрович не сумнівався: то був таємний наказ всіх чоловіків знищити на Житомирщині – всіх немобілізованих і таких, котрі ще не загинули на фронті. Так влада «зачищала» територію, яка, на її думку, дуже вже легко здалась нацистам. Так би мовити – позбувались «німецьких вівчарок». Увесь народ, звісно, знищити не могли. Але ось так – прицільно, цинічно. «Чорна піхота» – вона на те й чорна…
Напевне, вбили, усвідомлював Геннадій Петрович, але вирішив нічого не розповідати Марії. Нехай чекає чоловіка, як безвісти пропалого. Так краще для неї: покриткою її Ахтимон узяв за дружину, потім вона ще сімох йому народила. Вижили після голоду і війни троє. Дядько дуже любив старшого, Колю, іншими не опікувався, а ось до хлопця просто‑таки прикипів серцем.

* * *

Микола бачив, що дядько вже напідпитку, але ще сидів у парадній формі зі срібним паском з волошковою пунктирною прострочкою, як у генеральській – зразка 1943 року, що надавав йому просто‑таки героїчного вигляду. Племінникові такий парадний образ дядька видавалося бачити рідко, бо на роботу в сумнозвісний мегалолітичний будинок на Володимирській, тридцять три, де розташовувалось Міністерство державної безпеки, той ходив у цивільному.
На погонах дядька із золотими галунами красувалася всього одна велика зірка – замість чотирьох. Коля зметикував миттєво: – Мої вітання, товаришу майоре держбезпеки! – Він виструнчився і віддав честь.
Наказ про своє підвищення Геннадій Петрович отримав ще вчора зранку, і всі приходили його вітати. «Ох, яке щастя, як співпало…» – заступник улесливо зазирав новоспеченому майору у вічі. Геннадій Петрович, випускник юридичного факультету Київського держуніверситету, мріяв потрапити в контррозвідувальний підрозділ. Однак вище керівництво розподілило його, як занадто розумного для «бойової» роботи, у відділ «О», бо вмів усе відчувати. Він був украй стійким до несприятливих факторів. Хоча якихось дванадцять років тому нового співробітника «антирелігійного» підрозділу навчали досвідчені оперпрацівники: «Ми, зокрема наш відділ, формуємо потрібну нашій державі ідеологічну спрямованість церкви». А тепер от він сам, своєю блискучою, нехай і не карколомною, але таких висилають – Геннадій Петрович знав, кар’єрою, муляв очі всіляким там… Ет, байдуже…
Починався теплий, можна сказати – спекотний київський травень. Він ще в розквіті сил, але уже майор із красунею‑дружиною і синами та чудовою трьохкімнатною квартирою з прислугою, збирається вечеряти зі своїм племінником. Авжеж, рідна кров.
Геннадій Петрович, молодший брат Ахтимона – батька Колі, двічі їздив до Києва з села Павелок, Житомирської області, аби поступити на юридичний. Першого разу не вдалося. Однак трактористом усе життя бути не збирався. Блискуче здав випускні іспити. І забув про полин‑траву, сіно і покоси колгоспні. Та чого забув? Усе пам’ятав, а від того ще більше пишався собою і пнувся. Блискуча кар’єра. Хоч і не карколомна.

* * *

Його завбачлива Наталя ніби передчувала, що підвищення може трапитись будь‑якої миті після того, як механізм було запущено. Наближалася дата проведення всеправославної наради до Вселенського собору, а її чоловік приклав до цього не одну руку, а цілих дві. Тому замовила в магазині за лімітними картками пляшку армянського коньяку. І той диво‑еліксир посильний доставив ще вчора ввечері.
Геннадій Петрович, новоспечений майор відділу «О», чесно кажучи, не вірив у те, що в столиці радянської держави – Москві судилося тому собору колись відбутися. Однак всі в його відділі працювали над цим. І навіть якби його, хоч і в стані сильного алкогольного сп’яніння, розбудили посеред ночі і запитали: «Гено, ну що, буде собор?» – він би кивнув стверджувально головою.
Бо ще 15 березня 1945 року голова ради у справах РПЦ при Раді народних комісарів СРСР генерал‑майор держбезпеки Георгій Карпов отримав санкцію Сталіна на закордонні візити ряду ієрархів РПЦ. Православні церкви близькосхідних регіонів прагматично розглядалися Сталіним і Молотовим як ефективний інструмент посилення радянського впливу і залучення симпатій народів. Подібні міркування і стали визначальними аргументами у справі відновлення патріархату у вересні 1943 року і в цілому – очевидного потепління церковно‑державних відносин. І Геннадій Петрович всіляко сприяв і підтримував офіційний курс. Нема дурних.

* * *

Напередодні зустрічі з племінником його Наталя, відчуваючи всіма фібрами душі, що життя неповторне і прекрасне, висунулась із підвіконня і ніжилась на весняному сонці, насвистуючи якусь мелодію, почуту з вікна «віліса» чоловіка ще вдень. Вона безцеремонно виставила своє пишне тіло в шовковій трофейній білизні, купленій на Євбазі, на осуд сусідів. Тридцятитрирічна, ще молода дружина військового кар’єриста з Житомирщини, сп’яніла від коньяку, що його налила собі до кави. А потім і так хлюпнула нерозбавленим у трофейний німецький кришталь. Геннадію Петровичу його привіз ад’юнт – так він жартівливо називав наймолодшого штатного у своєму відділі. Той дійшов до Берліна. Сам же майор під час війни працював в тилу. У харківському штабі. Як надзвичайно важливий елемент. А головне – здоров’я йому не дозволяло піти на фронт. Хворе серце. Тесть кілька разів повторив, як та його хвороба, записана в довідці, називається. Але Геннадій Петрович ніяк не міг запам’ятати. Головне – це в нього було зазначене в військовому квитку.

* * *

Микола, щиро усміхаючись, ніяково озирався навкруги. П’яний дядько відчував і радість від того, що побачив племінника, і роздратування: «Дурень, – з прикрістю повторив про себе. – Що ж, доведеться шукати іншого агента». Геннадію Петровичу разом з підвищенням прийшла рознарядка: «Десять чоловік – мінімум. І негайно. Не вистачає агентів, резидентів… Усіх». Що і як – не уточнювалось, тому новоспечений майор і мав сумніви щодо наміченого собору. Дуже багато чого не вдавалося притягнути за петельки.
– Я зараз – зніму парадну форму і повернуся, – мовив Геннадій Петрович і всадовив племінника в м’яке крісло, безцеремонно натиснувши на його плече.
Микола знітився, але таки сів і знову заусміхався. Але цього разу – якось жалюгідно. Він відчував, що дядько починає зневажати його за відмову бути ланкою Міністерства держбезпеки. Однак він помилявся. Геннадій Петрович не хотів його примушувати. Жалів і беріг для майбутніх звершень: кров – то не водиця. Ще знадобиться. «О! В такт вийшло!» – зрадів майор своїй кмітливості. І коли він думав про кров, то мав на увазі дещо інше. Звісно, окрім майора і дружини його брата, цього не знав ніхто і навіть не здогадувався, чому він так любить саме цього свого племінника. Адже був іще один племінник і племінниця – Харитина.
Річ у тім, що Коля був сином Геннадія Петровича.
Марія завагітніла від молодшого брата чоловікового невдовзі після весілля. Власне, вона уже двох народила не від Ахтимона. Однак Ахтимон любив усіх. І своїх, і не своїх. Правда, думав, що «не його» тільки перший, Юрко, той, що від білогвардійського офіцера. Цей таємний зв’язок зламав Марії життя. Перша красуня на селі, дочка заможного селянина. Вся сім’я зневажала її за це. Коли родина їхала на возі до церкви або на базар, Марія чимчикувала пішки за возом. І коли Геннадій її уперше побачив, думка промайнула: «Які огрядні, мов свині, на возі, і така гарна, мов Шевченкова Катерина, з опущеною додолу голівонькою, білолиця, тонка…» Однак Ахтимон уже її посватав. Та й у Геннадія Петровича були свої, наполеонівські плани.
Марія мала дуже гарний голос і співала в церковному, а потім і просто в хорі. Цей голос передався Миколі. Ані руде, непокірне волосся Ахтимонове, ані його кремезні руки… Усе – від мами…

Розділ одинадцятий. Big Brother is watching you!

Хороший комуніст водночас є й вправним чекістом.
В. І. Ленін

У вітальні стояв великий накритий хрумсткою білою скатертиною круглий стіл. На ньому розміщувались закуски: канапки з дніпровською рибою, свіжі фрукти, багет, що спеціально випікався пекарнею спецторгу для військовослужбовців і навіть нарізане сиров’ялене м’ясо. Катя‑прислуга, колишня селянка, але хитра пристосуванка, чекістка, винесла металеву тацю з лискучими пляшками коньяку, хересу і першокласної горілки.
Геннадій Петрович, котрий вже устиг перевдягнутися в звичний для себе цивільний одяг, себто галіфе і гімнастерку без погонів та інших знаків відмінності, жестом запросив Миколу пригощатися. Той ніяково відказав: – Я ж не п’ю, дядьку.
Сонце яскраво світило у велике вікно на другому поверсі по вулиці Карла Лібкнехта. Майор милостиво усміхнувся племіннику, мовляв, звісно‑звісно, і перевів погляд у двір. Водокачка, дві лави і залишки кущів бузку. Схоже, під час окупації ті, що залишились жити під німцями, геть вирубали бідолашні, ні в чому не винні дерева на дрова. «Ні до чого в них немає поваги», – подумав майор, хитаючи головою, і зітхнув. Потім повернувся до хлопця:
– Чув про твої успіхи, Миколо. Кажуть, начитаний, і в тебе значні просування в навчанні. А як сам?
– Та нічого, дядьку. Бігаю вранці. Мій однокурсник став чемпіоном Києва з бігу.
– І що? Слава спати не дає?
Той знітився і знизав плечима. Це не залишилося непоміченим для Геннадія. Саме цього він і добивався.
– Послухай, Кольку, я буду з тобою відвертим. Для тебе не секрет, де і ким я працюю і чим займаюсь. Партія, Сталін потребує цієї роботи! Не я, Колю, хочу ловити церковників. Однак вони розхитують нашу державу. Створюють усілякі таємні групи, секти, бозна‑що! І розповідають вірянам брехню про нашого вождя. І ті, обдурені – адже вони вірять своїм пастирям, розумієш? – потім роблять різні диверсії, зашкоджують процвітанню нашої батьківщини. Ми тільки почали оговтуватись від війни, ще так багато чого маємо відбудувати. І ти, Кольку, мій родич, чомусь відмовляєшся допомогти країні. Скажу: я глибоко вражений, Миколо Ахтимоновичу, що ти не хочеш протистояти Українській церкві.
Запала мовчанка. Коля витріщився на дядька, було чутно, як він проковтнув шмат буженини, майже не прожовуючи.
– Це ота?.. – нарешті тихо промовив хлопець. Коля хотів сказати: «Та, в хорі якої співала моя мама?», однак дядько його швидко перебив:
– Так, Колю.
– Але ж українська? – розгубився наївний хлопець.
Дядько лише зітхнув і приклав пальця до вуст. Він щось швидко почав писати на серветці олівцем, подекуди аж рвучи її, і продовжив упевнено говорити:
– Це – антидержавна, автономна греко‑католицька українська церква розумних і хитрих попів‑католиків. Вона розхитує державу. Можливо, співпрацює з недобитками‑фашистами. З Італії, зокрема.
Двері відчинились, і в них просунулась товста дупа Каті, котра отак, задом, зайшла, тримаючи в руках тацю із гарячим. Геннадій Петрович сунув хлопцеві той папірець прямісінько в долоню, ніби кулю пустив усередину руки. Микола прикусив вуста і ледь кивнув. За вікном розривались від співу пташки, що прокинулися від зимової сплячки. Весна настала миттєво, роззброїла пернатих, обнадіяла, втілила мрію про спокій і благодать у всю природу, в усе суще, окрім людини. Бо її переконати було не так легко. Особливо – отих, в яких хитрість, як домінантна риса виживання за совєтів, поєдналася часом із беззастережною, дурнувато‑наївною вірою в те, що жити таки буде краще. Імовірно, це була пересторога підсвідомості, аби не хотілося пустити собі кулю у лоба.
Тож трагіфарс тривав. Геннадій Петрович продовжував розводитись про хитру і підступну церкву. На столі захолола індичка з печеними яблуками. До неї так ніхто і не доторкнувся.
У якусь мить Микола хотів було розгорнути серветку, яку тицьнув йому дядько, але той швидко написав ножем на маргарині «не тут». Потім стер і намазав собі на хліб. І з’їв квапливо, але без задоволення. Бо так треба.
Дядькові раптом спало на думку: як усе – невчасно. Війна, його шлюб «по зальоту», такий непотрібний… Ну, хто ж винен, що в нього таке плодовите сім’я, а тому ще й оті його сини. Один – таємний і найбільш метикуватий, бо не ріс на всьому готовому, як двоє інших. Але дати йому більше, аніж він дає, не здатний, просто не в змозі. А іншим – нічого не хочеться. Але мусить, має, зобов’язаний. І от слово… «Обов’язок» – таке страхітливе. Часом огидне аж до блювоти, а тоді – панічно‑страхітливе, в’язке… Оте сниться йому ночами, уособлюючи все: обов’язок доглядати остогидлих законних синів і їхню матусю, дочку провідного хірурга військового шпиталю, з котрою він ніколи не розлучиться. Це вже ясно. І – обов’язок служити в таємній поліції. Тьху! В держбезпеці. Виловлюючи і вистежуючи людей… Оті людиська, маленькі мурашки, здебільшого невинні, але – приречені.
Тьху, хай йому грець. Життя ж чудове. У нього трикімнатна квартира без жодних сусідів. Домігся, аби не в урядовому домі, де живуть усі їхні. І всіх їх, маленьких і більших пішачків міністерства, прослуховують. Та й вільних квартир там не було. Однак здогадувався, що його також прослуховують. Дарма що не з усіма, скопом.
А як дізнався? Побачив випадково, як Катя нишпорить у записниках дружини. Розлютився. Перевірив ті записники – якась базгранина. Графоманські віршики недоробленої вчительки з педагогічного. Слава… товаришу Сталіну. До біса! Трикімнатна – своя, не комунальна. Дружина – просто цукерка. Сама просить її зв’язувати ночами. І він її бере, ніби силоміць. Однак вона аж стікає соками від насолоди. А ще вони прекрасно харчуються. Діти ситі і здорові. Він – на доброму рахунку. І ось – підвищення. Блискуча кар’єра, хоч і не карколомна.
А вікна виходять на бурунькуваті хрещаті каштани. Ті квітнуть пізно, довго репаються білими суцвіттями, аж тріщать. І рукою подати до ЦУМу – єдиної будівлі, що височіла над уламками Хрещатика, мов той прапор над зруйнованим форпостом. І ось там, посеред руїн і вежі ЦУМу, неначе виспівують блаженні янголи. Цвірінькають досхочу, і ніхто їх не ловить…
Повернувся думками до столу. Кивнув Колі, мовляв, їж‑їж. І підклав йому бутерброди з ікрою на тарілку.

* * *

Власне, Геннадій Петрович ніби й не лукавив щодо ситуації з церковниками – він щойно повернувся з нічної наради, бо ситуація, на думку його керівництва, була критичною. А він сам – утомлений і розбитий, але цього – слава… товаришу Сталіну! – поки ніхто не бачив. Дивився на племінника і намагався пригадати, чи й він колись був таким усміхненим хлопчиськом, а чи не довелося…
Микола сидів напроти і старанно жував бутерброд з батона і дніпровського окуня, ще й присмачений лимоном, який йому підклав дядько. Ніяковів, але було видно, що радий того бачити. Попри все. Навіть оту записку, що обпалювала долоню.
Знову зайшла Катя. Почала поволі бабратися за столом, удаючи, що прибирає, однак так споквола, що навіть Колько усвідомив, у чому тут річ. Почався шістнадцятий, заключний акт марлезонського балету, розігруваного напрочуд талановито для чекістки Каті.
– Ну так от. Раз ти не хочеш мені допомогти у цій дріб’язковій справі… – При цьому майор з огидою поморщився, ніби проковтнув не кав’яр на хрумкому багеті, а якогось черв’яка, – то в цьому ти не зможеш мені відмовити…
Пауза. Геннадій Петрович нахилився вперед до Колі, немов роблячи вагомішими свої наступні слова, при цьому Катя уклякла в передчутті:
– Бо це не я тебе прошу, Миколо. Ні‑ні… Партія, Сталін потребує твоєї допомоги!
– Так, дядьку. Я все зрозумів! – вигукнув Колько і спіймав на собі здивований погляд Геннадія Петровича. За якусь мить усвідомив, що трохи переграє. Зменшив оберти. – Ми маємо взаємодіяти. Якщо навіть я можу допомогти. Хоча не знаю, чим… Ну, справді, дядьку? Що я можу зробити для держави? Хіба що гарно вчитися…
Дядько схвально кивнув.
– Йдеться якраз про твою школу радистів. В мене є побратим. Однак я маю перевірити його благонадійність. Так от, його син збирається ставати зв’язківцем. У тебе ж неабиякі успіхи не тільки в бігу, чи не так?

* * *

Проминаючи Маріїнський, Микола й досі розмірковував, де розгорнути і нарешті роздивитися пописану родичем серветку. Вона його обпалювала таємницею, і йому не терпілося поглянути, в чому тут річ. У парку гуляло безліч цивільних. Однак із завидною регулярністю поміж них траплялися патрулі, неначе ті гусаки, з ніг до голови – в білому: літні кітелі білі, навіть кашкети – і ті білі. «Тут не вдасться», – зрозумів він, проходячи повз чергову пару міліціонерів. Він починав нервуватися кожного разу, коли проминав їх, і це не залишалось непоміченим. Ті зиркали на нього вороже, двічі вже запитали документи. Микола був недосвідченим для тієї гри, котру затіяв його дядько, і ледь не виказував себе.
Нарешті спустився до безлюдних урвищ Дніпра, туди, де іноді бігав уранці, нижче пам’ятника Володимирові. Вечоріло. Сів на холодний і мокрий від роси пісок. Серветка ніяк не хотіла розгортатися в його вологих долонях, і він її трохи надірвав з необережності. Напроти почув тонкий свист вудочки, яку закинув якийсь рибалка біля нього, і оте характерне «бульк». Вирішив не відволікатися. Примружився.
«Квартира на прослушці. Я маю тебе вербувати. Не ведися. Я тобі допоможу, адже я твій п…» На цьому розірвана цидулка й закінчувалася. Він хмикнув. Все й так було очевидно. Нічого нового з пописаної серветки він для себе не виніс. «П… Що таке оте «п»? – розмірковував він. Рибалка поряд витягнув чималого окуня з води. Радісно заусміхався. Микола порадів за нього, адже тепер той матиме чудову вечерю. Його боляче жигонув комар. Цілий їхній рій уже кружляв над хлопцем. Він вирішив зосередитись і ще раз перечитати записку. Однак нічого нового Микола в ній не побачив. Потім його осінило: «Ага! Здається, зрозумів: «п» – то «покровитель»! Мій покровитель! Точно!» Він утомлено потягнувся, тим самим відганяючи мошкару, і подумав: може, варто викупатись? І хоча ця думка видавалась йому украй привабливою, однак він не став ризикувати. Адже треба було бігти в казарму – його «увольнітєльна» добігала кінця.

* * *

Катя схрестила руки:
– Навіщо увесь цей маскарад?
– Катю‑Катерино… – протяжно мовив майор МДБ. – Є такий психологічний хід. Маневр, – поправив себе майор, зиркнувши на колишню артилеристку. Одну з небагатьох жінок цієї професії. – Психологічна залежність.
Дебела колишня фронтовичка, а наразі – підлегла майора, жувала їжу, залишену після візиту племінника. Надкусила бутерброд із кав’яром. З огидою виплюнула, тьху, як можна їсти риб’ячі яйця…
– А простіше придумати не можна було? Страх? Шантаж?
– Ну що за дурня? Він же мій племінник. Рідна кров… Повір – так треба було…
Геннадій Петрович поклав руку на плече «товариша Каті», хитро усміхаючись. Та зиркнула на нього. Але він витримав її погляд. У голові була лише одна думка: «Нарешті я зізнався. І тепер Коля знає, хто його батько».
Тим часом Катя притулилася до нього стегном, розпустила волосся і відкинула його на плечі:
– То що ти там кажеш? Наташа твоя із синами гайнула до Алупки?
– До Ялти, Катю, до Ялти, – поправив її майор і притулив рукою до себе.
На таці поміж фруктів лежало гроно винограду. Заморського. Радянські агрономи ще не навчилися вирощувати ці плоди так рано. Геннадій Петрович узяв гроно і здавив чимдуж бурштинові намистини, так що з них сік потік до рота Каті: – На, лярво, пий. Хочеш іще? – Катя реготнула, Геннадій Петрович знав, як поводитися з кожною наступною самицею, що траплялася на його шляху. І зараз не помилився. Він ляснув її по щоці, а потім повалив на круглий горіховий стіл, за яким його старший син полюбляв робити уроки. Чекістка навіть не зойкнула. Тільки сміялася і в екстазі пускала з рота виноградні бульки.

Я
Привіт. Мене звати… А втім, я відрекомендуюся пізніше. Можливо, значно пізніше і навіть не в цій книжці. Ви щойно прочитали про злягання майора МДБ і його співробітниці. Ну як вам? Ви збудилися, читаючи це? Чи вам було огидно? Я за вільні стосунки і за будь‑яку насолоду. Про щастя – як концентрат насолоди і світорозуміння, а також і себерозуміння в світі… Я не пам’ятаю, чи була в дитинстві щасливою. Чи було у мене дитинство? Ну, звісно, ви відкажете: «Не бреши. Хіба є дорослі, котрі не були дітьми?» Макіявелівський такий викрутас. І я з вами погоджусь. Однак питання в іншому: чи є різниця виміру анатомічного дитинства як стадії між немовлятами і пубертатним періодом, і – дитинства як чуда, щедро политого кульбабовим варенням, казками Андерсена і теплом маминих лагідних долонь? Що ж… Останнього у мене не було. Моя мама померла невдовзі після пологів.

* * *

Коли Геннадій Петрович розплющив, ні – роздер очі, Каті вже не було. Натомість прийшла тяжкість у голові і відчуття провини. У макітрі крутилась білкою в колесі всього одна думка: «А що, коли Катька залетіла?» Таке з ним уже траплялось.
Його ниці думки перервав телефонний дзвінок. У слухавці на «альо» він почув усього одну фразу: – Чекаємо у відділі.
На вході, як завжди, дядя Митяй, що випускав і зустрічав, черкнув своїм трофейним пером щось у записнику. Геннадій Петрович ледь скривився у фальшивій посмішці: навіть тут, при звичайнісінькому вході в будинок по Володимирській вулиці відчувалася сила і якась таємничність. Могутність секретності. Геннадій Петрович згадав, що молодший вічно скиглив: мовляв, усі в перших класах мусять писати радянським, вісімдесят шостим пером. А він узяв і подарував йому отаке – трофейне, берлінське. І ніхто з учителів нічого не сказав синові. Бо всі здогадувались, хто його батько.
Довгі сходи вели нагору, де на третьому поверсі розташовувався кабінет майора МДБ. Він любив цю будівлю – сіру, монолітну, немов витесану зі страждань і сподівань в’язнів її підвалів. У міністерстві любили жартувати: «Безбашенна, однак – із підземеллям. Те, що треба».
Сонячні промені освітлювали з великого вікна ті сходи на другому поверсі, і десь там, по дорозі до свого кабінету, Геннадія Петровича наздогнала чуйка, що на нього вже чекають – він володів цим непересічним даром передбачати події.
І справді, в кабінеті сидів стрункий, підтягнутий мужчина з помітно сивим волоссям. З його цивільного одягу не вдалося б визначити професію навіть спостережливій бабці, що вічно сидить на лавиці. Єдине, що можна було сказати, дивлячись на обличчя з рум’янцем на всю щоку і яскравими очима, що хоча йому і перевалило за п’ятдесят, але спорт і здорове харчування залишились у пріоритеті. Майор із полегшенням зітхнув: – Хух. Я не знав, хто в кабінеті. – Мужчина стиснув губи в сухій посмішці: – Сідай, новини такі собі. Є розмова. – Геннадій Петрович про себе констатував, що все‑таки його відчуття виявилось небезпідставним, і приготувався до новин, покірно сідаючи. Потім, скориставшись паузою, налив собі в стакан води з графина і залпом випив.
– Що? Учора пив? – заусміхався мужчина, нагадуючий фізрука, що відчитує старшокласника за похмілля.
– Уже сьогодні… – винувато промовив майор і додав, виправдовуючись: – Святкував із племінником своє підвищення.
– Дострокове. Завдяки посаді, котру ти зайняв у нашому відділку, ти ж зрозумів?
Геннадій умить виструнчився:
– Так точно, товаришу полковнику!
– Однак, – вів далі мужчина, якого за віком можна було б уже назвати й дідом, дивлячись прямо у вічі підлеглому і граючи жовнами, – трапилися певні перетурбації, майоре. Детально проаналізувавши вашу діяльність, мушу зазначити: ви не справляєтесь. Вам було дано прямий наказ: завербувати племінника. Агентурний апарат має зростати. Резиденти, агенти, інформатори… – Полковник закотив очі, піддавшись емоціям, поки перераховував усіх тих пішачків, які мають допомагати працівникам держбезпеки в їхній нелегкій справі. – А ти ж що? Не можеш племінника завербувати? Лейтенант Петрова була права: страх, шантаж – ось найдієвіші методи. Навіщо стіл накривати?
– То ж була приватна вечеря… – Тепер настав час майора грати жовнами.
– Приватна вечеря! – Полковник встав з‑за столу і грюкнув засмаглими кулаками по міцній горіховій стільниці так, що зі стакана на новоспеченого майора хлюпнула вода. – З перевдягненою служницею лейтенантом Петровою?!
«От лярва! – подумав майор. – Таки здала. А я ж спеціально з нею це затіяв. Щоб був свідок моєї вербовки Колі. Нібито не вийшло, але спроби були».
– І потім, майоре, може, втихомирите своє мужське рало? Навіщо їбати все, що рухається? Особливо – цінних кадрів.
Полковник вишкірився. Нарешті стало видно, що він у гарному гуморі.
– Хух, я ледь у штани не напудив, Максиме Ігоровичу, – чесно зізнався майор.
– Так і треба. Вас у кулаці якщо не тримати – розбеститесь, с…
– Чекісти, – підказав запобігливо майор.
– Так… – нехоче погодився полковник. – Чекісти сучі. І знай: контора слідкує. Живи за правилами, Гено. Особливо тепер, коли тобі доручили таку місію!
Геннадій зітхнув і згідливо закивав: – Авжеж буду, товаришу полковник, відповідальним. Зуб даю!
Його очі фанатично вилискували, а погляд став чистим і цілеспрямованим, мов кришталева крапля «Столичної». Максим Ігорович розплився у задоволеній посмішці і тепер став нагадувати такого собі Діда Мороза, що роздає дітям подарунки:
– Ну, досить вже цієї номенклатурної запопадливості. Розслабся. – начальник поплескав майора по плечу. – Вірю. Але давай без самовправства цього. Анархією попахує. Ти ж не хочеш до Казахстану, Гено?
Майор судомно ковтнув слину. Хотів було замотати головою, мов той зелений курсант, уперше наляканий і виструнчений перед начальством, однак стримався. Проказав досить розбірливо:
– Ні, товаришу полковнику, не хочу в Казахстан. Усе зрозумів.
– Ну от і добре, – встаючи кинув Максим Ігорович. – Збирайся. Машина чекає. Поїдемо на байдарках кататися.
– Куди?!. – витріщився майор.
Начальник зиркнув так, що Геннадій Петрович іще раз судомно ковтнув. Полковник відрубав:
– На байдарках! По Дніпру. Тобі на пляж скоро. Треба розробити одну зачіпку. А в тебе живіт, наче ти одні лише бутерброди з ікрою наминаєш. Таки ж наминаєш, Петровичу? – І полковник в’їдливо заусміхався. Потім додав: – І племінника свого прихопи на Труханів. Для більшої вірогідності – мовляв, сімейна вилазка.
– Єсть! – виструнчився майор.
– Може, ще його і завербувати вдасться, га, майоре? – прискіпливо зиркнув полковник.
– Так точно, товаришу начальник!
Максим Ігорович вдоволено посміхнувся:
– Оце вже інша розмова…
А майор про себе подумав: «І не надійся, Кощій Бездушний!»

* * *

Подейкували, Максим Ігорович двічі потрапляв у засідку до ворога і невідомо як з них таки вибирався. Тричі був контужений і одного разу навіть тонув у крижаному січневому Одері. Однак вижив. А тому його і справді, Геннадій Петрович на власні вуха чув, іноді називали Кощієм. Тільки добряче напідпитку і в кулуарах. Але все ж…
Також подейкували, що він втратив дружину на фронті. Поки він штурмував Грац у складі Третього Українського фронту, а насправді – Другого, контррозвідувального управління НКДБ, вона працювала хірургом у складі Першого. І, подейкували, її задушили зашморгом оунівці, як комуністку, яка не врятувала під час операції сина уніатського священика, котрий захлинався гноєм від плевриту. Подейкували… Так, неголосно казали, але повсюдно розносилися чутки про це в сірій гнітючій будівлі на Володимирській, 33. І вже з цього випливало, що Максим Ігорович люто ненавидів українських самостійників‑бандерівців, бо мав на це виправдані підстави. І що сам він був неначе зроблений із заліза.
У нього залишилася доросла дочка, одружена з якимось науковцем – ганьба чекістської родини. Однак якось впливати на цей матримоніальний зв’язок уже було запізно. Бо навіть для таких незламних працівників органів існували певні табу. Це – діти. У дочки їх було двоє. І Максим Ігорович, дарма що лишень «хмикав» і «мукав» у відповідь зятеві і в очі тому не дивився, однак за чаєм у доні грався з онуками. Справжній Дід Мороз. Адже ніхто не казав, що той має любити всіх людей, особливо дорослих?
Одне було відомо напевно: колишній фронтовик із лютим поглядом сталевих очей, Максим Ігорович узявся за справу відділу «О» з усією заповзятістю, на яку була здатна самотня фанатична людина. Наразі він був замом начальника управління Карпова. Але подейкували, що з його наполегливістю…
МДБ розросталося не по днях, а по ночах. Створене відразу навесні першого мирного повоєнного року, за два місяці воно вже налічувало сто з чвертю тисяч чоловік, це – щонайменше. Приблизно одну п’яту становив так званий «негласний» склад. І Максим Ігорович зробить усе для того, аби за п’ять років існування актив міністерства зріс ще на сімдесят тисяч.
І, як не дивно, усе це відбувалося якось без звичної напруги в таких справах. Шляхом поглинання або ж злиття з держбезпекою в сорок сьомому – внутрішніх військ з МВС та військ урядового зв’язку (це трапиться наприкінці літа сорок сьомого). У сорок дев’ятому до міністерства приєднаються прикордонні війська, а трохи раніше – війська з охорони особливо важливих підприємств промисловості і залізниць, а ще – міліція та органи по боротьбі з бандитизмом.
Відбувалися численні пертурбації з назвою. Зокрема, до сорок шостого МДБ три роки проїснувало як Народний комісаріат держбезпеки. Тож, власне, створювали не з нічого. Однак кардинально розширили і змінили всю структуру.

Розмова посеред Дніпра
– Ну, що ти випендрився – живеш не у відомчому будинку, хоча й у центрі, на тих самих Липках. Я так розумію, що спеціально, аби не підстригли під один гребінець? І як ти гадав, що тебе не прослуховують і ми не взнаємо про лейтенанта Петрову? За кого ти себе маєш?
– Я думав, що маю право на особисте життя.
– Не вишкіряйся! Інакше полетиш у воду!
Геннадій Петрович про себе подумав, що був би цьому радий. Сонце високо стояло на синьому небі. Жодної хмаринки і подуву вітру. Спека на Дніпрі. Дзижчать цикади в очереті на мілині, і десь гребе водій, все віддаляючись від них: підлеглого і замначальника відділу «О», що займаються оперативною роботою по духовенству всіх конфесій, а до відокремлення – працівників п’ятого відділу другого управління. А це значить – контррозвідка, як ти її не називай і не переіменовуй… Геннадій Петрович склав руки на грудях:
– Навіщо ти у воду Василя кинув?
– А його звати Василем? Байдуже. Тут течія невелика. Догребе до берега. І я не «кинув», як ти висловився. Я попросив поплавати.
– Скомандував.
– Прохання начальства не обговорюють.
– Ясно. То що за справа?
Майор машинально ляснув себе по щоці. Комарі гризли так, ніби вони пливли не на байдарці посеред Дніпра, а десь на болоті. Тільки початок літа – а вже спека.
– У тебе третя, – констатував начальник. – Тож терпи. У таких людей найсолодша.
– Що? – не зрозумів Геннадій Петрович.
– Третя позитивна група крові. Якщо бути точним. Я все знаю про тебе. І якби не знав, тебе б тут не було. Питання не в довірі. То – для дурнів. І не в страхові. Принаймні не в буквальному. Питання в тому, що я вивчив тебе зсередини. З‑під шкіри. І саме тому можу довіритися тобі. І – ще раз мені «тикнеш». Ну, ти зрозумів…
Щось усередині майора обірвалось і шубовснуло вниз, у ноги. Він злякався, що полковник це помітить, і з острахом, миттєво зиркнув тому в обличчя. Він боявся, що начальнику стало відомо про Колю. Не так і не зараз. А краще – ніколи. Той, його таємний син, був ніби чимось сокровенним, єдиносправжнім і таємним. Тим, що він хотів уберегти від нахабних монологів начальника про підшкірку, про групу крові. Від стеження. Уберегти від допитів. А точніше – від допитувань людей. Мокрих, спітнілих від страху мишенят, здебільшого ні в чому не винних… Від наклепів, чуток, несправжності будь‑яких людських стосунків. Звісно, полковнику і всім іншим було відомо про законних дітей майора. То був їхній актив. Те, чим можна шантажувати і залякувати. А от Коля…
Начальник помітив погляд Геннадія Петровича, але, на щастя, досить близько до правди, припустив, що той боїться за інших своїх нащадків:
– Не бійся. Дітей ніхто не чіпає. То – в крайньому випадку. Ти ж знаєш.
Майор кивнув і повторив: – То що за справа? Він уже знав, що далі послідує довгий монолог Кощія, котрий вважав себе ледь не засновником відділу. Він не зважав ні на кого: ні на Савченка – народного комісар‑міністра державної безпеки УРСР; ні на Єсипенка – заступника наркома‑міністра держбезпеки. Все йому було до дупи, і не існувало ані кумирів, ані авторитетів для Кощія.
Хіба що, подейкували, ганяв чаї зі своїм прямим начальником – полковником держбезпеки Карповим, до якого автоматично перейшла посада начальника їхнього, нещодавно створеного, відділу «О». А до того він числився начальником 5‑го відділу 2‑го управління НКДБ СРСР. Однак і на його думку не зважав і з ним не рахувався. Лише створював враження, що прислухається. І наступні слова Кощія це тільки підтвердили:
– Я відверто не вірю в ідею Вселенського собору. – За цими словами Геннадій Петрович знову ляснув себе по щоці і, якби не був обережним, ще й додав би: «І я також». Полковник вів далі: – Але про це більш детально згодом. І тому я мав позбутися Василя – зайві вуха. Зараз ось що більш важливе: знову приїжджає Стейнбек.
– Хто?
– Слухай, Геннадію Петровичу, не дай мені розчаруватися в тобі. – Максим Ігоревич помітно розчервонівся. Було видно, що він починає злитись. – Зберися і слухай. Джон Ернст Стейнбек – тридцятип’ятирічний дебелий каліфорнієць у розквіті сил. Письменник. Офіційно – письменник, але це прикриття для його шпигунської діяльності. Бо відомо, що світ побачили лише його «Грона гніву» в тридцять дев’ятому і перший роман – «Про мишей і людей» двома роками до того. Наш колега, так би мовити.
– А це перевірено? Його розробили?
– В тому‑то й річ… Він, невідомо з яких причин, на гарному рахунку у самого Микитки. Уже відомо: той його квартируватиме у своїх київських друзів – Корнійчука і Василевської в маєтку на Обсерваторній, 6. Тьху ти! Ще ота модна манера – не брати прізвища чоловіка. Ти розумієш?
– Не зовсім, – зізнався майор.
– Ось тобі коротка довідка про наших писак. Корнійчук має чудову біографію. По‑перше, він син робітника. По‑друге, він писав про Леніна і навіть до війни не просто писав, а вперше зробив того персонажем української драматургії в п’єсі «Правда». Найвідоміша його п’єса «Фронт», написана сорок другого за особистою вказівкою і з правками Сталіна, в якій він критикує старих генералів – героїв громадянської війни, що не вміли воювати в нових умовах. Ну, а потім усе пішло по накатаній. Трикратний лауреат Сталінської премії, востаннє – чотири роки тому, в сорок третьому. Голова Спілки письменників УРСР у 1938– 1941‑му, і ось його знову обрали минулого року головувати. У сорок четвертому був міністром закордонних справ УРСР. Став академіком Академії наук у сорок третьому!
– Корнійчук видається мені абсолютно надійним. Чудовий письменник. Я не розумію, ви проти, що він возвеличував міць і велич…
Максим Ігорович нервово засміявся і від збудження обіперся долонями в коліна. Потім трохи став і ледь не перекинув їхню байдарку.
– Послухай, майоре, я зовсім не стверджую і навіть не припускаю, що Корнійчук – ненадійний член компартії або що. Річ у іншому. Улесливий і хитрий американець якось заволодів довірою вождя.
Геннадій Петрович кивнув:
– Ага, ну, ясно. Треба шукати слабке місце, прогалину. Може, ця, як її? Ванда Василевська?
Максим Ігорович розплився в масній усмішці.
– А тепер щодо Ванди. Письменниця, полковник Робітничо‑селянської Червоної армії. Звання присвоєне завдяки плідній роботі в політуправлінні під час війни. Дочка міністра закордонних справ Польші, отримала радянське громадянство, коли переїхала до Львова. Тричі лауреатка Сталінської премії. Депутат Верховної Ради СРСР. Написала донос Сталіну на Євгена Березняка – отого, що називав себе «майор Вихор», котрий на той час керував Львівським міським відділом освіти й переводив школи на українську мову навчання.
Майор безпорадно розвів руками:
– Так, може, він чистий? Цей ваш американець? Як до нього підкопатися, якщо в нього такі друзі?
Максим Ігорович почав втрачати терпіння і знову визвірився побілілими від злості очима на майора і процідив крізь зуби:
– Давай по пальцях розберемо. Спеціально для таких недоумків, як ти. По‑перше, він уже був у Союзі влітку тридцять сьомого. Якраз перед війною, рівно десять років тому і невідомо за які гроші. А до цього ніколи не виїжджав зі свого Монтеррея. Вчився у Стенфордському університеті – кинув. У Нью‑Йорку підробляв чорноробом. Жив на утриманні батька з дружиною Керол, котру надибав у тридцятому році. З нею ж уперше подався до Радянського Союзу, перед тим видрукував усього одну повістину…
Майор перебив, прагнучи виявити кмітливість:
– Ну, так він – відомий письменник, наскільки я розумію…
– Відомий? Іще раз. Повторюю: видав одну повість. А до того за межі Америки не виїжджав. Ну, кумекаєш? Далі… Безробітний, але одружився. Живе на повному утриманні батька? За які гроші поїхав до нас? Навіщо?
– То він, кажете, тоді був уперше. А що потім?
– А потім, повторюся, для прикриття він видав кілька творів. Чомусь, хоча був усього‑на‑всього військовим кореспондентом, брав участь у диверсійних набігах капітана Дугласа Фербенкса – засновника військового спецпідрозділу «Пляжні стрибуни», в яких проходили апробацію щодо тактики ведення диверсійних операцій проти німецьких гарнізонів на островах Середземного моря. У сорок четвертому був поранений при вибухові боєприпасів у Північній Африці і, ніби як утомлений від війни, подав у відставку. І все. Потім оця подорож до нас. Американці навіть не потрудилися придумати йому якусь нову книжечку у цей трирічний період бездіяльності. Якраз вдалий термін, аби закінчити розвідшколу, як гадаєш?
– Починаю розуміти… – Геннадій Петрович вчепився у весла і почав гребти щосили від напруги розумового процесу. – Його завербувала американська розвідка! Дружина – підставна, успіх першої повісті – сумнівний.
– Ну, молодчина! – полковник поплескав майора по спині. – Гадаю, що все саме так. І ось ще тобі інофрмація наостанок: він має німецьке коріння. А його діда звали – Адольф.
– Ну, це вже за вуха притягнуто. Гадаєте, він підтримував фашистів?
– Я не до цього. Ти, звісно, ще не доріс, але є така штука, як етимологія і психолінгвістика. Може, й не підтримував, але підсвідомо симпатизував ненависті Гітлера до Радянського Союзу. Бо й ім’я діда чув змалку, а потім ім’я Гітлера, не сумніваюсь, також було в нього на слуху.
Майор аж випустив весла від подиву і рота відкрив.
– Ти греби‑греби, Гено. Мені треба, щоб ти весь Труханів обплив. І руки підкачаєш, і ноги. А я тобі покажу, де завтра ви засмагатимете на сонечку з нашим американським гостем.
Геннадій Петрович помітно напружився і наліг на весла:
– Та я ж не знаю англійської достатньою мірою…
– Не переживай так. Сонце, вода…
– Але що я можу розвідати, якщо я його не розумітиму…
– А тобі цього й не треба, Гено. О, диви! – Полковник пожвавішав. – Які кияночки на пляжі засмагають! Нє, ну ти тільки поглянь… Нагідки! Купальнички яскраві собі пошили…
– Товаришу начальник, але…
– Усе, що тобі треба зробити – примусити цього писаку‑небораку залишити свій одяг на пляжі на тридцять хвилин. Усі свої пожитки, чуєш? Усе‑все, окрім плавок, звісно. Ми заш’ємо в комір сорочки одну малюсіньку річ, «вуха». А далі… Засмагайте собі, гуляйте… Дівок клейте.
– Максиме Ігоровичу…
– Що, майоре? Може, хочеш сказати, що ти не цікавишся жіночками?

Розділ дванадцятий. Пляж

Дядько Миколи приїхав на пляж на американському «харлеї», і навіть не на трофейному, а на преміальному, чим Геннадій Петрович неабияк пишався. На мотоцикл усі витріщалися, і навіть якісь відчайдухи просили сфотографуватися на його фоні. Це його тішило, однак, щоправда, він був набундючений. Миколі не сказав чому, а сам про себе увесь час думав: що його так дратує у сусідському студенті‑інваліді? Звичайний служивий. Один із тих, кого він подумки називав пішаком у Великій грі під назвою «Вітчизняна війна». Але він так витріщився на нього, коли Геннадій Петрович вивозив свою заморську цяцьку, що майору МДБ стало не по собі. П’яний, він щось белькотів про «Киянина», також із коляскою, що його ніяк не міг отримати, хоча інвалідам такі мотоцикли ніби як мав видавати собез. Геннадій Петрович лише презирливо сплюнув, бо не мав що відказати нахабі. Невдахи і мрійники його відверто дратували – байдуже, чому такими були.

* * *

Усе відбувалось дуже чемно. Ніби задля вшанування його статусу шофер привіз Стейнбека на аме‑ риканській вантажівці «джі‑ем‑сі» часів ЮНРРА – Адміністрації Об’єднаних Націй для допомоги і від‑ будови після війни. УРСР приєдналася до ЮНРРА лише наприкінці 1945 року. І Геннадій Петрович був у курсі, що, незважаючи на перепони, вже до кінця сорок шостого допомога Україні одягом, харчами, ліками та промтоварами становила нечуваних двісті мільйонів тогочасних американських доларів! До речі, ця допомога багатьом урятувала життя голодної зими того ж таки сорок шостого…
Стейнбек виліз із цієї машини з посмішкою, ширшою за Берінгову протоку. Над його макітрою, немов той німб, сяяло сонце.
Письменник виявився кремезним і маскулінним. Від нього буквально віяло чимось таким… справжнім. Майор так і уявляв, як той прокидається вранці в своєму будиночку в Монтерреї, рубає дрова, змиває піт холодною колодязною водою і йде снідати – чорним хлібом і кавою з металевого кухля, попередньо оприходувавши дружину. А вечорами, мабуть, забавляється полюванням на ведмедів. «Тьху ти!» – подумав про себе Геннадій Петрович. Коли Стейнбек підійшов ближче, майор завважив його характерні вуса, немов зняті зі сплячого Гемінгвея і приклеєні до його обличчя, та в’їдливий погляд кмітливих карих очей.
– То це ви супроводжуватимете мене на пляж замість мого київського френда, Олександра Євдокимовича? – Американець простягнув майорові руку. – Дякую. Ха‑ха! А то я б заблукав! Правда.
Геннадій Петрович ніяково потиснув широку долоню гостя. А про себе подумав: «Він що, знущається з мене? Заблукав… Що за?..» Тим часом американець відверто переймав лідерство в зустрічі, перебиваючи майже чутні думки майора:
– У Каліфорнії влітку ми з Гвендолін – моєю другою вайф, – майже кожного дня сідаємо на березі Тихого океану з келихом віскі і спостерігаємо захід сонця… Я так люблю пляж і воду! Остання для мене – майже характеристика країни, рівноцінна політичній ситуації. – Американець усміхнувся усією «Берінговою протокою», оголюючи білосніжні гори Аляскинського хребта зубів.
Геннадій Петрович розчаровано подумав, що про дрова і ведмедів – він, мабуть, загнув у своїй уяві. Однак вірити жодному слову гостя також не збирався. Знизав плечима, вмощуючись на «лапоть», куди вони вже встигли завантажитись, незважаючи на чималу чергу на причалі, – їх якимось дивним чином пропустили, і ніхто нічого не сказав. Море людей, немов під якимсь дивним, німим наказом, просто розступилося перед ними, відчуваючи, що ті мають владу. Це була найважливіша характеристика в Радянському Союзі. У компартійній термінології було таке поняття – «чотирикутник» (себто керівництво установи): директор, парторг, профорг і комсорг. Найвпливовіші люди в будь‑якій організації.
Так от, їхній «чотирикутник» складався з майора, американця, ошелешеного племінника, який лише кліпав, і худої рудої дівчини в поношеній сукні з двома тонкими кісками, на вид – якоїсь зубожілої студентки факультету іноземних мов. Однак майор попередив – з ними буде перекладачка з відділу «2‑Н». За інструкцією.
Катер мав скоро відходити. Саме за розкладом. На містку стояв його екіпаж – в мічманках та білих кітелях. Усі допалювали товсті самокрутки з ядучим димом махорки. На колоритну групу купальників узагалі‑то ніхто з киян жаркої, майже літньої суботи кінця травня особливої уваги не звертав. У пам’яті ще були свіжі спогади про німецьких чи мадярських відпочивальників – військових, котрі квартирувалися в Києві і залюбки їздили на Труханів. До речі, з київськими панянками. Але то вже інша розповідь. Не будемо відволікатися.
– Мене звати Гена, – озвався майор, згадавши, що не встиг відрекомендуватися. – Я з радістю покажу вам Труханів острів і розповім про Передмостову слобідку. Там у нас і пляжі, і лагеря…
– О! Що? Концентраційні?
– Та що ви! – Майор щиро розсміявся. – Останній, з німцями, вже скоро закриють, ми ж – людяні. Я маю на увазі військові. Кхм‑кхм. Молодіжні, ну, тобто військові, допризовні.
– А‑а… Ну, слава богу, – кивнув Стейнбек. – А то я вже було подумав, що ви мене в концтабір везете. То, кажете, всі уже майже закрили?
Майор, звісно, знав, що насправді ситуація була не такою вже й бадьорою, як він це змальовував американцю.
Усе почалося з секретної постанови Раднаркому УРСР від 29 серпня сорок четвертого року, в якій говорилося, що для відновлювальних робіт у Києві необхідно залучити сім тисяч військовополонених. Якщо німці використовували працю полонених, то чого ми не можемо? Більшу половину з тих семи тисяч направили на розбір руїн Хрещатика. Для їх утримання в тому ж році був обладнаний табір у лазні по Великій Житомирській, який вміщав дві з половиною тисячі німців. Ще два облаштували на території Михайлівського монастиря (тисяча п’ятсот чоловік) і в будівлі міського ломбарду на вул. Прорізній, 8 (дві тисячі чоловік). Для виконання робіт полонених об’єднували в бригади по 25–30 чоловік, кожну з яких супроводжував охоронець з військ НКВС. Працювали вони і вдень, і вночі. Спочатку – навіть разом з киянами. Але вже восени сорок четвертого секретною постановою «Про використання військовополонених на роботах з реконструкції вулиці Хрещатик» проведення спільних робіт було заборонено. Для підвищення працездатності військовополонених тим, хто не виконував норму, зменшували пайок, накладали арешт, погіршували умови утримання в таборі. Одна третина в’язнів за весь період ув’язнення померла. Звісно, про це не написала жодна газета. На київських будмайданчиках вони працювали аж до першої половини 1950‑х років.
Руде дівча, ніби читаючи думки майора, зиркнуло на нього і підтиснуло губи. «Схоже, – збагнув працівник держбезпеки, – їй не подобається, як я веду бесіду. Таки правда. Не дуже вдало. Зберися, Гено, зберись! Перед тобою не просто якийсь там лопух, турист із Америки. Він усе січе. Треба правдоподібніше. І менше патякай про табори, війну та інфраструктуру. Легкість – у пріоритеті».
Майор крадькома подивився на працівницю відділку «2‑Н», що його недавно було відгалужено зі славнозвісного другого, контррозвідувального управління власне, як і його відділ «О». Той являв собою координаційний підрозділ по боротьбі з буржуазним націоналізмом. І тому питань не виникало, чому «дівчина» з цього відділу мала супроводжувати гостя з капіталістичної країни. Особливо після Фултонської промови. І як узагалі його сюди пустили?..
Все виглядало, як якийсь фарс. Геннадій Петрович спіймав себе на думці, що всі пасажири корабля – підставні агенти і працівники МДБ. І на пляжі сьогодні будуть засмагати лише вони – чекісти. Вірні слуги режиму. І що «лаптем», з міркувань безпеки, також керує чекіст. На тому його трохи попустило, і він розслабився. Було очевидно, що вся країна, так чи інакше, причетна до стеження держбезпеки. Інакше цей картковий будиночок давно б уже завалився.

* * *

Невдовзі перед ними замайоріли яскраві червонясті кущі Труханівської коси. Катер повіз їх через Венеціанську протоку на дальній пляж. Той, що був з боку Передмостової слобідки, не Подолу. «Цікаво, це спеціально?» – подумав майор.
– А он, Джоне, подивіться. На тому березі хлопці пораються біля човнів – то допризовники. Якраз повним ходом іде навчання у військовому таборі. Про що я й казав.
– Справді, бачу, – кивнув американець. – То ви встаєте на ноги? Я маю на увазі – Радянський Союз після війни.
– А що нам залишається робити? – знизав плечима Генадій. – Життя триває.
Невдовзі катер із приглушеним мотором уперся в мокрий пісок берега. Почулися невдоволені нарікання пасажирів, що хутко вистрибували на берег. «Мабуть, таки спеціально», – констатував майор, спостерігаючи, як псевдоперекладачка комусь киває, і той «хтось» безшумно розчиняється у натовпі пляжників. Джон Стейнбек шумно видихнув:
– Розкішна трава, чистий пісок… Майже як у мене, в рідній Каліфорнії – пляж за п’ятнадцять хвилин їзди від центру. І повітря… Ви відчуваєте? Зовсім інше, ніж в загазованому місті. Тільки от якось… Дикий пляж?
– Він не завжди був таким, – визнав Геннадій Петрович. – Німці, відступаючи, наприкінці вересня сорок третього спалили лавиці, дерев’яні грибочки, вирвали з‑під піску водогінну трубу, яка постачала воду у питні фонтанчики, що були тут повсюдно.
– Навіщо? – поцікавився американець.
– Ну як?.. – знітився Геннадій Петрович. – Це ж могло стати підручними плавзасобами для форсування радянськими військами ріки.
– Ну, звісно! – ляснув себе іноземець по лобі. – À la guerre comme à la guerre. Щось я не подумав. Ну що, ходімо на пляж?
– Так‑так. Пропоную на центральний пляж навпроти Софійської церкви. З видом на Поділ. Звідти ми приїхали, – пояснив майор. – Купатись полюбляєте?
– Дуже! А вода там чиста? – засумнівався американець.
– Кришталева! – запевнив його Геннадій Петрович, підходячи до пляжу. – Он, подивіться. Бачите човни рибалок уздовж берега? Ну хіба наша держава дозволила б їм ту рибу їсти, якби вона була поганою?
– Резонно.
Уся четвірка розташувалася на рушниках, принесених завбачливою перекладачкою з тонкими кісками і такими ж ногами. Микола привітно усміхався, але з іноземцем у контакт не вступав. Перекладачка робила вигляд, що її основна мета на сьогодні – рівна засмага. Вона незворушно роздяглася до саморобного, пошитого на машинці в домашніх умовах ситцевого купальника з конусоподібними чашечками і трусиками на резинці, що здіймалися на її худих сідницях, немов парашут, і почала ніжитись на сонечку, перекладаючи слова ніби знічев’я і при цьому навіть не дивлячись на чоловіків.
Невдовзі майор вийняв з авоськи три пляшки пива, ще холодного – він завбачливо поклав його в лід перед виходом з дому. На стінках пляшок карамельного кольору утворились краплі прохолоди.
– Тримайте, хлопці!.. Дівчино, а це вам!
Микола усміхнувся.
– Дякую, дядьку! Оце так розкішний похід на пляж! – Він уперше подав голос. Більше не вимовив ні слова. Лише посьорбував пиво і дивився на інший берег Дніпра.
Американець подивувався, хоча авоська була прозорою, і кожен дурень міг бачити, що в ній:
– О‑го‑го! Пиво… Холодненьке. Велике спасибі, – він знову заусміхався своїми сніжно‑білими зубами, і майору було невтямки, чи той щирий.
– А ви… – Геннадій Петрович вирішив запропонувати те, що йому спало на думку першим. Чесно кажучи, він ще звечора вирішив діяти за обстановкою і не придумав, як примусити американця залишити всі речі на півгодини. – Ви гарно плаваєте?
– Я?! – Американець від здивування підхопився на ліктях з гарячого піску. – Та я чемпіон з великої дистанції у своєму рідному Салінасі! Навіть батько не міг мене обігнати!
– А бачите оту обмілину неподалік мосту? Ну, оту, де пляжниці в малинових купальниках… Як у вас, до речі, із зором? – Майор скоса зиркнув на іноземця. – А то в мене стовідсотковий. А чи ви бачите…
Від такого нахабства американець враз скочив на ноги і, граючи м’язами біцепсів, уперся руками в боки.
– Ха! Чи мені їх не бачити? Я, щоб ви знали, усміхався одній з отих пречудових дівчат, поки ми пливли на кораблі. Шкода, що вони не на нашому пляжі…
– Та, власне… – Геннадій Петрович також став поруч і почав грати м’язами на руках. – Я також одній усміхався. І, здається, дівчина навіть відповіла мені… То що, Джоне, зганяємо до них?
– Як це? Але ж пливти…
– Та я тому й спитав, чи ви взагалі вмієте плавати?.. Але дивіться, як хочете, – майор знизав плечима. – Бо мені ще потім відчитуватись, чому ви води наковталися.
Більше вмовляти американця не довелось. Джон урочисто зняв з шиї стрічку з сонцезахисними окулярами, що висіли на ній, і поклав на акуратно складений стос зі своїх черевиків, штанів і сорочки: – Постережете, прекрасна міс?»
Перекладачка мляво махнула рукою і накинула на речі іноземця один із тих рушників, що принесла з собою: – Пливіть! Ох уже ці чоловіки… Їм аби щось придумувати, вигравати біцепсами…
Уся її постать і та поза, що вона її прийняла на пляжі, виказували її абсолютне небажання не лише купатись, а й узагалі – рухатись. Американець кивнув: – Ага, ну, спасибі, – і почав розминати руки перед запливом.

* * *

Відхекуючись на мілині, Джон розсміявся: –Ха! Отаке нам із вами з нашим стовідсотковим! – «Дівчата» в яскравих купальниках виявилися добряче підтоптаними молодицями. Дарма що підтягнутими.
– Щось, Гено, нам із вами не щастить у любовних пригодах, – розсміявся іноземець.
– Та ні… чому ж… У мене дружина є.
– І в мене, – Джон зареготав. – Ой, не можу… Гадаю, якби ви жили в Каліфорнії – ми б із вами потоваришували. Я ж також підтримую лівацькі погляди, як і ви.
– Лівацькі? Ти мене скомпрометувати надумав? Та лінія моєї партії зовсім не лівацька! – Від образи майор аж пхнув іноземця рукою в плече.
– Тихіше, тихіше… – Джон примирливо підняв руки догори. – Може, це складнощі англійської? Шкода, що та міс не попливла з нами… Гайда назад.

* * *

Тим часом, відразу по тому, як обидва чоловіки зайшли у воду і почали посилено гребти до мілини посеред Дніпра, до «міс» підійшли двоє. Один – опасистий, невисокий – мовчки гепнувся на гарячий пісок між перекладачкою і Колею і швидко згріб речі американця, підмінивши їх таким самим за розмірами клунком у рушникові. Інший був високий і вродливий, аж занадто, бо на нього задивлялися молодиці, що сиділи поблизу Колі, і почали голосно реготати, намагаючись привернути його увагу. Він стояв напроти перекладачки і щось казав, постійно поправляючи газетну пілотку на своїй макітрі. Коля не встиг зметикувати, що саме. Щось на кшталт «о, яка зустріч, Танюшко! Батькові привіт передавай. Ти тут із братами? Привіт, Колько!» У Миколи в голові промайнуло: «Звідки він знає моє ім’я? Невже ми знайомі?» Потім той продовжував щось говорити, а Коля помітив, як інший – той, що сидів між ними, підіймається. Коля схопив його за ногу і почув шипіння у відповідь:
– Геть здурів?
– Так не можна, – щиро обурився Коля.
Опасистий виглядав розгублено. На мить він закляк, потім звернувся до перекладачки:
– Його що, не попередили?
Та істерично засміялася:
– Уперше на пляжі. З далекого села до нас приїхав.
– А‑а… Тоді, хлопчику, – масно заусміхався дядько зі згортком одягу американця, і в його очах блиснула погроза, – слухай сюди. Пий пиво, засмагай. Ти ж тепер – містянин… твою мать!
Він розвернувся і кудись почимчикував. До нього приєднався красунчик. Перекладачка їм навздогін гукнула:
– Вертайтеся, хлопці! Скоро Гена припливе з товаришем – вони напрочуд раді будуть вас бачити.
За цими словами дядько напівобернувся і закивав, ледь не випустивши оберемок із речами американця. Перекладачка поглянула на Миколу так, що всередині того все похололо, дарма що спека навкруги. Вона нічого не сказала йому, але хлопець випростався і ніяково промовив:
– Я, мабуть, піду. Не буду чекати дядька…
– Та йди вже… – просичала перекладачка. Було помітно, що з полегшенням.

* * *

Тим часом Геннадій Петрович на мілині усвідомлював, що допустити, аби американець відразу подався до берега, ніяк не можна, і він розвів руками:
– Вибачай, Джоне. Мій прокол. Щось я занадто розійшовся. Таки ти правий, товаришу, не все я знаю про тебе… То чому твоя правда ліва, га?
– Не правда, а – переконання. Я вже ось дванадцять років, як у прокомуністичній Лізі американських письменників, – американець випростався на весь зріст, стоячи наполовину у воді, і вдарив себе в груди. – Я без позерства і нечистих думок популяризую комуністичні ідеї, Гено, і підтримую забастовки профспілок у сільському господарстві і харчовій промисловості. І всі ми, пригнічені і пригноблені в Сполучених Штатах, є лівими, розумієш?
– Товаришу… – Гена під враженням потис руку американцю. Треба сказати, він не повірив жодному його слову. Але той, стоячи у воді, так пишався своєю промовою, мружачи очі в променях призахідного сонця, що майору не залишалося нічого іншого, як підтримати цей його порив – розказати про свої переконання. – Тепер я розумію, чому ви приїхали сюди, в Радянський Союз. Честь і хвала вам! Ви зрозуміли правильність комуністичного шляху навіть звідти, з далекої Америки! Але дозвольте пояснити дещо. Якщо ви хочете бути справжнім комуністом, то маєте вислухати мене уважно і стати «правим».
Тепер уже настав час майора з погордою випростати свою статуру, що не поступалася геркулесівській, і продекларувати істини, відомі кожному комуністу та й просто громадянину Радянського Союзу.
– Так от. Компартія засуджує лівацькі ухили. Будь‑яка лівизна має певний присмак негативу. Зокрема, сама назва ленінської праці: «Дєтская болезнь левізни в комунізмє» свідчить про те, що її слід уникати справжнім комуністам. Наше діло праве, не ліве, – з цими словами майор переможно зиркнув на іноземця. – І краще бути правофланговим соціалістичного змагання і п’ятирічки. Взірцевим! Але ти, товаришу, звісно, не винен, що у вашій країні політики ще не досягли того самоусвідомлення, аби перейти на наш бік. Тому ви й ліві там…
Джон похнюпився. Та й сонце більше не освітлювало його біцепси, стрімко ховаючись за Софіївську церкву.
– Попливли назад, – буркнув американець.
Він був абсолютно недурним, і ці слова майора МДБ на київському пляжі дали зрозуміти одну просту річ, а точніше дві: по‑перше, він – американець, по‑друге, він – не радянська людина. І ніякий комунізм ніколи на його батьківщині не стане «правим». То чи варто підтримувати ідеологію, котра химерним чином, навіть не дивним, зуміла закріпитися тільки серед росіян? То як ендемічна рослина, едельвейс. І, упираючись у своєму бажанні бути комуністом, він програє в своєму праві бути американцем.
Геннадій Петрович невдовзі дізнається, хоча на той час займатиметься вже іншою справою, що Джон Стейнбек докорінно перегляне свої погляди і невдовзі по поверненню в Штати, а саме через п’ять років, перед черговим турне по Європі він сам запропонує свої послуги ЦРУ.
Але поки його теперішнє турне в Радянськім Союзі триває.

* * *

Микола Ахтимонович, ще по суті – ніхто, так… старший сержант сухопутних військ зв’язку, не втрачаючи гарного гумору, знову бадьоро чимчикував Києвом. Він тільки‑но, вистоявши чималу чергу, почав підніматися в задушливій кабіні фунікулера від Поштової площі до Верхнього міста і з цікавістю спостерігав, як селяни, що везли качок в кошиках, сперечались, чи мусили купляти квитки на багаж, чі ні, в руках ті кошики тримаючи.
Качки голосно гагакали, і якась тітонька з «немістян» кумедно намагалася накрити їх голови хустиною. Врешті одна з птиць, налякана перебуванням у незвичному для себе оточенні, дзьобнула господиню під широкий рукав вишиванки. Тітка зарепетувала, а якась дотепна студентка, одна з пасажирок фунікулера, прокоментувала: – Та не затуляйте ви їм дзьоби! У нас же плюралізм і демократія. Птахам теж є що сказати! – Почувся сміх пасажирів навкруги, і Микола сміявся разом із ними. А коли він вийшов на площі Богдана Хмельницького, про інцидент із дядьком на Трухановому вже і думати забув.
Що було – те загуло. Ех, молодецька вдача. І вальс, вальс знову. Все квітне, переливається, розруха не помічається, нове зустрічається з неймовірним захватом, піднесенням. Здається, весь народ помолодшав після війни. Як діти…
Микола так і не знатиме, що його не завербували, бо він не пройшов перевірку від агента відділку «2‑Н» – тієї всохлої перекладачки. Дядько ж бо дав згоду начальству завербувати свого старшого… Але з Геннадієм Петровичом зв’язок у Колі обірветься, тож і шансів дізнатися про своє близьке, аж надто – кревне з ним родичання в Миколи так і не буде шансів.

* * *

Що ж… З гучномовця по радіо лине мелодійний голос Георгія Виноградова. Він виконує нову пісню Фатьянова і Блантера «Встреча»:

В городском саду играет
Духовой оркестр.
На скамейке, где сидишь ты,
Нет свободных мест.
Оттого, что пахнет липа,
Иль роса блестит,
От тебя, такой красивой,
Глаз не отвести.
Прошёл чуть не полмира я,
С такой, как ты, не встретился,
И думать не додумался,
Что встречу я тебя.
Ведь, такой, как ты, на свете
Нет наверняка…

Микола починає насвистувати мелодію і чує позаду радісний сміх. Обертається і бачить двох дівчат‑подруг. Вони одягнені в однакові ситцеві сукні з якимось дрібним візерунком, з вирізом‑човником і тримаються за руки. Одна – русява, волоссячко закручене дрібними кучериками, інша ж – чорнява, з двома косами навколо голівоньки, як його кохана Галя… Ех… І він розвертається вперед і чимчикує собі далі.
Йому нова пісня подобається.
Він проходить повз руїни Михайлівського Золотоверхого, що його зруйнували ще до війни в рамках проекту нового урядового кварталу на Софійській площі, бо після перенесення столиці з Харкова до Києва місця всім чиновникам катастрофічно не вистачало. Тому Коля вже ніколи не побачить його золоті маківки, як, власне, і більшість містян, що жили в Києві після війни.
Хлопець зауважить, що і військовополонені німці, які розсілися, немов горобці, ні, не на давніх монастирських вежах – їхньої нової обителі в полоні, бо це б розцінювалося, як втеча, а на землі за дерев’яними стовпами і колючим дротом на тих стінах, і також мугикають цю мелодію.
Закінчувався вихідний, і дехто з цих військовополонених, що працювали на Хрещатику, також відпочивав: негоже працювати перед місцянами, що масово виходили в центр на вихідний. Хлопець бачив, як німці вимінюють саморобні іграшки з дерева у шпани, спускаючи їм через паркан мішечок для харчів, а в обмін на наповнений клунок кидають дерев’яних акробатів, молотобойців, клоунів… Усіх нас.
Микола чимчикував собі весело до казарми. «Увольнітєльна» добіга кінця. Він ще устиг одним оком угледіти руїни Успенського собору, навіть не бажаючи цього, а просто йдучи за покликом душі в святе місце – лавру. Коля уздрів сиротливий ажурний хрест над уцілілою стіною зі святими отцями, котрі на фресці хрестилися – немов віддавали останню шану золотій маківці собору з хрестом, що валялася на землі. Йому стало сумно.
Ех… Головне – не проходити повз Хрещатик, повз ті руїни. А в основному… життя триває, і будь‑яка людина звикає до всього.

Розділ тринадцятий. Церква Святого Джеймса Бонда та інші вороги батьківщини

Максим Ігорович читав доповідну, коли майор зайшов до кабінету. Він раптом підвів іскристі молодечі очі і розсміявся:
– Читаю зранку доповідну. Ти вже бачив опис меню київського ланча Стейнбека?
Геннадій Петрович кивнув.
– Ти диви, як Ванда постаралася, навіть курчат у паніровці зготувала! Ха‑ха! А Корнійчук – той узагалі просто англійський джентльмен зі своїми сигарами! Ой, не можу… – Від сміху у начальника виступили сльози на очах.
– Гадаєте, то не вона готувала?
– Ой, ну звісно, звісно, вона. Гено, ти як дитина, їй‑бо. І курчат сама виростила на своєму подвір’ї, – полковник знову заусміхався, але вже стриманіше. – Гаразд, сідай. Посміялися й годі. А тепер – про справи.

* * *

Цього разу шофер, ще сидячи в машині, похмуро попрохав: – Можна, я не попливу з вами на байдарці? Я краще машину помию, а потім кваску тут на березі вип’ю холодненького. – І він благально підняв брови і втупився у вічі начальству. Максим Ігорович презирливо скривився, але потім згідливо кивнув. На тому й розійшлись.
Майор і полковник – у байдарці. Середина Дніпра. Вечоріє.
– Ти повинен усвідомити, Гено, з виступу Черчилля у Фултоні розпочато не лише «холодну війну». Вже рік триває справжня громадянська. Її більш помітно на Західній Україні та в націоналістичних осередках за кордоном. Однак ця різка активізація дій націоналістів у підпіллі та в українській діаспорі скоро стане відчутною і тут, на центральній Україні. Ми щодня втрачаємо дуже велику кількість агентів у боротьбі з ними. Українська діаспора катастрофічно швидко розростається по світу. Наприклад, ти знав про існування такої собі церкви Святого Джеймса Бонда в Канаді?
– Ні. Назва якась дивна… Це якийсь місцевий святий, чи що?
– О ні, Гено… Це просто протестантська церква, в якій, ні сіло ні впало, половина прихожан – вихідці з України. А знаєш чому? Ну, окрім того, що західняки дуже молитовні?
– Їх багато. Я чув, що після першої хвилі еміграції вже почалася друга.
– Ха! Та їх там уже більше трьохсот тисяч, Гено! Вже вся Канада белькоче українською. Не встигаємо ми схопити чергового злочинця‑націоналіста, аби вколошкати його на Лонцького, як він – опа! Втікає від нас у Канаду.
– І це ще більше спантеличує. Ви, Максиме Ігоровичу, не вбачаєте хіба в цьому безцільну втрату ресурсів? Розстріли, депортації «переміщених» осіб, еміграції… – Майор вчасно додав: – Нехай би краще розбудовували Далекий Схід. Там людей не вистачає.
– Однак річ не в цьому. Паршиві вівці, нехай би тікали, кого ми не відловимо, і там асимілювалися. Вони ж навпаки – підняли свої голови і створюють ворожі, націоналістично налаштовані осередки. Ніяк не можуть забути свою Україну…
– І це все завдяки Фултону?
– Не варто недооцінювати прадавнє, якесь фанатичне прагнення українців до самостійності, але – так, здебільшого так. Черчилль ніби відкрив обійми сепаратистським рухам. Мовляв, треба, аби Радянський Союз ослаб. І Бандера, цей упир, активно узявся розхитувати державний устрій! І що мене особливо гнітить – ми самі винні в цьому. Не треба було ліквідовувати Коновальця, з ним простіше було воювати. Він був хоч і хитрим, але більш передбачливим. А найгірше, Бандера – зачаєний, дикий, засуджений вже раз до довічного. Його ніяк не залякати.
– Тим не менше дикий з американцями, як я розумію, знайшов спільну мову?
– Гено, та він з чортом лисим порозуміється, аби лише його Україна здобула незалежність! Що там американці, ну, про його співпрацю з абвером хіба що немовля не чув. От скажи мені, Гено, чого цим українцям не йметься? Вони завжди шукали, з ким би знюхатись, аби тільки супроти братів своїх, росіян, іти.
– Я, взагалі‑то, українець, – вставив, не подумавши, майор і відразу ж злякано покосував на начальника.
Той, здається, ніби й не почув ремарки. Було видно, як від посиленого веслування на його міцній м’язистій спині виступили крапельки поту.
– Ти не можеш бути українецем, бо ти – військовий. Ти – радянська людина. І всі ми разом – один міцний радянський народ.
– А‑а, ну, так, звісно. Єсть, товаришу полковник.
Максим Ігорович невдоволено озирнувся на підлеглого.
– Відставити блюзнірство! Слухай далі. Бандера вже співпрацює з американцями. Закордонні частини ОУН, котрими він керує, контролюються американською розвідкою. Ось так. А у чому полягає для нас, держбезпеки, «холодна війна»? В повному винищенні ворогів радянської влади, поки не стало запізно. Вже посилено шукають агентів, котрі були б здатні підібратись до цього гада і його ліквідувати. Таких талановитих, як Судоплатов, мало. Треба вербувати нові, унікальні кадри. Бажано із Західної України. Зі знанням їхньої галицької говірки, звичаїв. Бажано навіть… із уніатів. Цих затятих релігійників, котрі винищують членів КПЗУ.
Майор знову щось збирався ляпнути, але вчасно промовчав. Лише збився з ритму веслування.
– Ага, починаю розуміти, навіщо ми знову зібралися на байдарках.
– Так, я хочу, аби ти зайнявся цим. Але посеред Дніпра ми не для цього. І ти давай греби, Гено, греби.
– Цікаво… То навіщо ж ми знову тут?
– По‑перше, ти займатимешся іншою справою. – І тут полковник повторив фразу, котра запам’яталася Геннадію Петровичу ще з попереднього веслування. – По‑друге, я не вірю в можливість Вселенського собору в Москві. Це зовсім не означає, що варто припиняти розробку по Ватикану. Але агентів замало, щоби кілька світлих голів займалися тим, чому не судилося відбутися. Зокрема, твоя голова, майоре, мені знадобиться для чогось більш теоретично ймовірного. Начальство в курсі. Я навіть тобі скажу так: це була їхня ідея – перевести тебе на розробку іншої операції після вдало проведеної зустрічі зі Стейнбеком. Ти продемонстрував гнучкість. Ти ж розумієш, що американець ніяким чином не причетний до оперативної роботи серед духовенства, котрою ми займаємося. Це була перевірка, майоре.
Однак Геннадія Петровича зацікавили інші слова полковника:
– Тобто ніхто, абсолютно ніхто не вірить в ідею Вселенського собору в Москві?
– А ось це вже не твоя справа – хто там у що вірить. Я тобі сказав суто свою думку. І коли ми повернемось у контору, тобі мій помічник видасть папку з чимось новим для тебе, і ти всядешся за свій горіховий стіл і почнеш з усією заповзятістю це нове розробляти!
Було видно, що начальник невдоволений припущенням майора, ніби він сказав щось таке, що дозволило це припущення висунути, або й просто тим, що майор ще робить якісь свої жалюгідні припущення, коли за нього вже все давно вирішили. І Максим Ігорович явно хотів ще щось додати, однак раптом невідь‑звідки взялася граційна яхта із білосніжними вітрилами і почала наближатися до байдарки.
Обидва веслувальники підняли долоні і поставили козирком над очима, намагаючись розгледіти пассажирів. Однак яхта підходила з боку яскравого палючого сонця, і нічого не було видно. Нарешті вона підійшла досить близько до байдарки, і чоловіки з подивом побачили геть п’яну біляву кралю. Вона висунулася наполовину з борту і щось невиразно белькотіла до них, розмахуючи порожньою пляшкою з‑під якогось закордонного пійла. Майор помітив, що на ній не було верху купальника, і принадні перса звисали за борт. Обоє вклякли, спостерігаючи за безладними рухами дівки. Невдовзі з яхти на них витріщилась іще й п’яна пика якогось парубійка. Він був у закордонній тенісці із маленьким крокодильчиком на лівому боці – майора вчили чіплятися поглядом за будь‑які деталі, які потім допоможуть описати злочинця для упізнання, в заплямованих на причинному місці штанях і з роздряпаною щокою.
– Ах ти ж лярво! – Хлопець уперіщив дівчину, і та зникла в нетрях яхти.
«Упала, – зрозумів майор. – Була спроба зґвалтування, судячи з мокрих слідів на причинному місці хлопака. Треба йти на абордаж! Що то за один? Що за вилупок на такому розкішному плавзасобі?» Аж тут до нього повернулося абсолютно спокійне обличчя полковника.
– Розвертайся. Попливли.
– Що? – не зрозумів Геннадій Петрович. Яким би ласим до жінок він не був, але то було неприйнятне для нього – мати секс із жінкою поза її згодою, насильно. – А як же?.. – І він незграбно показав веслом у напрямку яхти.
– Попливли, – вагомо повторив начальник. – Наступного разу зробимо «коло пошани» навколо Труханового. Не бачиш хіба – син Героя Соцпраці розважається зі своєю дівкою на воді? Я його упізнав. Цілком похвальне заняття. Адже літо, чи не так? Та й для здоров’я корисно…

* * *

Наступного ранку у конторі Геннадій Петрович дбайливо пакував під грифом секретності всі папірці щодо Вселенського собору. Йому було трохи сумно, що цю розробку, так би мовити, негласно прикрили. Чи його від неї відсторонили? Хтозна.
І тільки та папка зникла з його столу, як на ній з’явилась інша. Така сама – картонна, роздута, пошарпана по краях. У ній був стос надрукованих на друкарській машинці документів. Всіляких свідчень, доносів, звітів агентів та записки інформаторів – ті були написані від руки. Кілька судових справ. Кілька допитів «під тиском»… Світлини, зроблені, вочевидь, якимись украй непомітними суперагентами розвідки.
Одна його вразила, і він виклав її з папки і довго дивився на неї. Зроблена з неймовірною майстерністю, з якихось таємних засідок, якимось лісівником, що причаївся в непролазних хащах волинських лісів… Майор хотів думати так. Однак він усвідомлював, що, скоріше за все, їх схопили – тих, зображених на світлині, і вбили. Ймовірно – розстріляли, а може – повісили. Все залежить від того, чи передбачалося спіймати інших партизанів у радіусі кількох кілометрів. Звісно, їх нашвидкуруч, розбиваючи щелепи, допитували: «Де осередки?»; трощили фаланги пальців: «Чи є ще хтось у лісі?»; вичавлювали зіниці: «Де ваші землянки?»
На тій світлині, посеред лісу, стояли на колінах шість чоловік у різностроях і молились. А коло них був піп і правив Божу службу. За ним горіли свічки, дбайливо виставлені на білосніжній серветці, що стояла на дерев’яному комоді, котрий невідомо, яким чином потрапив до лісу.
Ніби на підтвердження здогадки держбезпеківця, наступна світлина, що її він вивудив із картонної папки, демонструвала все тих самих чоловіків, тільки покалічених, з розтрощеними черепами, вбитих. Барочний комодик із різьбленими вигнутими ніжками валявся коло мертвого священика, що лежав із відкритими очима, і погляд його був спрямований у небо…
Майор потер перенісся і знов засунув світлини до сейфа. Підійшов до вікна зі цвірінькотливим птаством за ним і відкрив його. Враз йому в обличчя вдарило свіжістю ранкової прохолоди літнього Києва. Майор почув музику і невдовзі побачив колону вихованців військового училища, що крокували під дріб барабанів і співали:

Мы рождены, чтоб сказку сделать былью,
Преодолеть пространство и простор,
Нам разум дал стальные руки‑крылья,
А вместо сердца – пламенный мотор.
Все выше, и выше, и выше
Стремим мы полет наших птиц,
И в каждом пропеллере дышит
Спокойствие наших границ.
Бросая ввысь свой аппарат послушный
Или творя невиданный полет,
Мы сознаем, как крепнет флот воздушный,
Наш первый в мире пролетарский флот!

Коли колона віддалилась настільки, що лише гомін чувся вдалечині, майор почув інші слова. Їх промовила якась молода киянка внизу на вулиці, схиляючись над візочком із немовлям, котре верещало від гучного маршу: – Ну, що ти, тихіше… Не приведи Господи тобі колись почути гуркіт німецьких танків. Краще вже ці пісні…
– Хух‑х‑х… – вирвалось із вуст майора. Він зачинив вікно і хруснув кісточками пальців. – «Так‑с, – подумав. – Треба працювати. Боротися з ворогами Радянського Союзу! Зберися… Краще кілька розстрілів і точкових ліквідацій, аніж іще одна війна».

* * *

Коли Геннадій Петрович відкрив документи, то відчув, що його колишня справа і ця нерозривно пов’язані. Він намагався згадати, як зародилася ідея Вселенського собору – абсолютно чужорідного політиці СРСР зібрання найвищих церковників усієї планети.
А вона почалася з розкриття устремлінь зарубіжних розвідок і їхніх маріонеток – недержавних конфесійних центрів, і в тому числі – Ватикану, впливати і контролювати ситуацію на Україні. Найбільшої за населенням (після Російської республіки) Радянського Союзу, котру ще можна було з СРСР, так би мовити, «вилучити». А потім, наприклад, «додати» до католицької Польщі.
Здається, все почалося з таємної нічної наради Сталіна і Берії ранньої осені 1943 року, на якій, під тиском очевидного підйому релігійних почуттів воюючого у Великій Вітчизняній війні радянського народу було ухвалене рішення про лібералізацію РПЦ. Це, в свою чергу, призвело до збільшення релігійних установ, церковників, служб, священної атрибуції всіх церков у цілому.
Хоча ні. Звісно, Геннадій Петрович не знав про цю нараду. Тому він думав про інший початок.

* * *

Для невтаємничнених працівників відділу «О» все почалося з Адольфа Шельонжека – луцького римо‑католицького єпископа.
У січні сорок п’ятого року НКДБ УРСР розіслав УНКДБ західних областей орієнтування, де йшлося про активізацію участі римсько‑католицького духовенства в польському антирадянському націоналістичному підпіллі.
Окремо в цьому орієнтуванні мова йшла про такого собі Шельонжека, «відомого агента Ватикану», одного з організаторів польського підпілля на Волині і майбутнього керівника РКЦ в СРСР. Як стверджували чекісти, він направив у східні області України ксьондзів, «відомих своєю антирадянською діяльністю», аби ті організували осередки опозиційної боротьби. Понад двадцять агентів‑священиків Ватикану пройшли спеціальну підготовку, в тому числі – з вивчення української мови у Львові, аби проникнути в Житомирську, Київську та Харківську області. А це вже було серйозно. Не якісь там войнушки в «самостійників» на Західній Україні, що про них усі чули і давно знали, а отже – успішно контролювали…
Далі.
Такий собі підполковник жандармерії Війська Польського Беліна‑Войцикевич в львівській катівні на допиті видав таке: «Ватикан діяв у повному контакті з німецькими властями стосовно війни з СРСР», щоби, в разі перемоги, поширити свій вплив в Радянському Союзі. В свою чергу, німці розраховували на допомогу Ватикану перед західними державами.
Ну і, звісно, ця аксіома майже випливала зі свідчень закатованого польського підполковника: духовенство РПЦ брало активну участь в організації українського і «білопольського» підпілля. Відразу ж у низці костелів знайшли склади зброї, медикаментів, продовольства, радіостанцій, розмножувальної техніки… Знову згадувався всує Шельонжек – очільник та ідейний натхненник «шкіл агентів Ватикану в Дубно та Луцьку», деміург терористичної організації «Акція Католицька».
Не забули в орієнтуванні і про злочинні дії уніатів з греко‑католиками. Йшлося про їхню активну допомогу ОУН та УПА.
Що ж, Шельонжека, котрий, окрім усього іншого, на свою біду виявився ще й графом, засудили в січні сорок п’ятого, а разом з ним – іще сімох католицьких священнослужителів, причетних до контактів із Ватиканом, до виправно‑трудових таборів від п’яти до десяти років. Жоден з них не відбув терміну, уникнувши покарання завдяки тим чи іншим втручанням. Що також підтверджувало злочинну змову Ватикану…

* * *

Однак, звісно, ці дії не були превентивними.
Спецслужби всерйоз замислилися над проблемою Ватикану, бо це вже була справжня проблема в їхньому баченні. Стало зрозуміло, чому ця держава зберігала нейтралітет у Другій світовій війні. Для спецслужб все стало на свої місця.
Влітку сорок четвертого вийшла директива НКДБ УРСР № 1289 «Про роботу по лінії католицької організації. Вона є міцною, згуртованою, централізованою організацією, котра поширює свій вплив не лише на католиків, а й на віруючих інших сповідань».
Як засоби оперативного впливу пропонувалося: поставити на облік всі діючі костели і монастирі, громади РКЦ, єпископат і клір, а мирян з органів церковного самоврядування взяти в «активну агентурну розробку»; провести вербування агентури з середовища ченців, священнослужителів, церковного активу; ну і найголовніше – довести причетність, виявити зв’язки РКЦ в Україні з Ватиканом, озброєними націоналістичними формуваннями, і віднайти серед кліру РКЦ агентуру зарубіжних спецслужб.
Іншими словами: наразі майору треба було в будь‑який спосіб довести, що американці вербують українських націоналістів через Ватикан. Ось у чому полягала його основна мета. А цілі?.. Ну, гаразд, потім.
Далі.
Нова хвиля арештів. Навесні сорок п’ятого в Одесі заарештовують кліриків костелу Святого Петра – Жана Ніколі і П’єра Леоні. Обидва іноземця на допиті навіть без застосування тортур розповідають про свою практику «антирадянської агітації і пропаганди Ватикану проти СРСР». Обох засуджено на десять і вісім років відповідно.
Знову хвиля арештів. Майор тре перенісся і все більше упевнюється, що не буває диму без вогню. Справді, існує таємна змова Ватикану з кимось, припустімо – з американцями, напевне – з німцями проти Радянського Союзу.
З документів стає очевидним, що Ватикан активно підтримує «катакомбний» рух Уніатської церкви, що оголосила про саморозпуск у сорок шостому, однак продовжує нелегальну діяльність у підземеллях і ще досі навертає вірян. Що ж… Геннадію Петровичу стає зрозуміло, що заради цілісності радянської держави треба діяти тими самими методами, котрими Ватикан намагається працювати на розпад СРСР.
З документів випливає, що перші починання в цьому напрямку вже ведуться. А саме: впровадження агентури з числа колишнього кліру УГЦК та так званих церковних активістів в структури папської курії.
А там… Ну, ясно. Налагодження «оперативної гри» для вивчення планів Ватикану на сході і запровадження дезінформації з метою перешкодження.
Перешкодження – то вже превентивний засіб. На упередження і проти всього. Як камінь на дорозі. Як підрив київського мосту при відступі радянських військ. Як спалені книжки із Палатинської бібліотеки в Гейдельберзі в рамках нацистської акції «Проти негерманського духу». Як…
Геннадій Петрович відчув, як впадає в певний ступор. Ні, він не спав і не переходив у режим «обмеженої мозкової діяльності». Навпаки. В його голові проносились уривчасто безліч думок, фактів, спостережень за день і десятиліття, мікрорішень з того чи іншого питання, але, загалом, усі стосувалися Ватикану і України, навіть коли здавалось, що дуже віддалено. Погляд майора застиг непорушно на вікні, і він тяжко дихав, часточкою сітківки констатуючи рух машин і людей за тюлем штор. Це був його спосіб думати.
Потім він облизав засохлі губи, зняв піджак і віджався на кулаках п’ятдесят разів. Коли вставав з паркету, викладеного ялинкою, помітив сліди від своїх спітнілих рук. Невідомо навіщо стер – схоже, просто зі звички ліквідовувати докази.
Потягнувся, відчуваючи втому, і всівся за свого стола вже зовсім іншим чоловіком – утомленим, розслабленим, звичайним. Закурив самокрутку, приготовану ще зранку. Наталя була проти його звички, і він педантично скручував собі на умивальнику вранці рівно три – ранкову, денну і вечірню.

Я
Тож уже наступного дня після байдарок майор почав працювати над частиною якоїсь великої справи, що її в загальних рисах напередодні йому змалював полковник. Він достеменно не знав, над чим працює, як усієї картини не бачив жоден з тих, хто над цією справою працював. І не тільки. Вся робота радянських громадян видавалася в цілому грандіозною, як тоді пафосно полюбляли писати газети: величною, «во благо», але якоюсь ніби втаємничненою. Ти ніби щосили працював над чимось, але не бачив кінця цього, як вершини Евересту. При цьому дуже часто, навіть не уявляючи кінцевого результату, з тебе знімалась відповідальність.
Адже, звісно, ніхто не відміняв «першої премії» – двадцять п’ять років ув’язнення і «другої» – на десять за будь‑яку провину. І навіть просто так, за чиїмось доносом. Засудити могли кожного. Абсолютно кожного. Мою маму засудили відразу після мого народження. Буквально відняли її у мене, а мене – у неї.
І ось цей страх за своє життя і життя близьких і гнав уперед. Примушував робити дивовижні відкриття, напружувати м’язи рук і – мізки. Відкривав можливості поза рамками задач. Бо задачі іноді були розпливчасті. І навіть так: якщо ти раптом рвав жили і виконував план, планку піднімали. Ще вище.
У Геннадія Петровича, який не бачив верхівки Евересту, в той же час були певні ідеї щодо справи загалом. Він не мав завдання, але це примушувало пнутися і винахідливо віднаходити деякі речі, котрі, можливо, його й не стосувалися. Однак чимала папка на його столі говорила про інше: що треба пнутися.

* * *

Надвечір зайшов полковник. Геннадій Петрович неабияк зрадів цьому, бо, чесно кажучи, від отриманої з досьє інформації в нього вже мізки кипіли. Однак начальство, вочевидь, теж було не в найкращому гуморі. Максим Ігорович буркнув: – Випити є? – Майор кивнув, і вмить на горіховому столі з’явився коньяк і лимон з якимось печивом на тарілочці. Начальник випив залпом, понюхав цитрус і скривився на тарілку з печивом: – А ось це зайве, – і тицьнув зневажливо на печиво. – Ти, звісно, не знаєш про останні дослідження американських дієтологів. Швидкі вуглеводи в нашому віці вживати не варто. – Геннадій Петрович згідливо кивнув. Він був здатен з усім погоджуватись і навіть не думав сперечатись, хоча абсолютно не розумів, про що йдеться. Почала боліти голова. Він силкувався щось запитати про справу, однак полковник його випередив:
– Ну, ти прочитав оце?
– Так. Але я не зовсім розумію…
Максим Ігорович гаркнув:
– Не знаю, чим ти можеш стати в нагоді! Сам думай, майоре, чим можеш бути корисним!
– Ну… можу зустрітись зі Стейнбеком, поки керівництво не вирішило, чим мене зайняти у відділку, – Геннадій Петрович спробував віджартуватись. Хоча настрій начальника давив на мізки.
– Забудь про Стейнбека. І навіть взагалі, що зустрічався з ним…
«Тобто… як це?» – Майор розчаровано ще хотів запитати щось. Але промовчав. Геннадій Петрович знав: це нічого не дасть.
– Цю розробку відразу передали іншому відділу, – неохоче пояснив полковник. – Але ти ж розумієш, що роботи у нас не поменшало.
– Але ж хоча б… Чи можна якось узнати… Він – шпигун?
– Хто? – зиркнув роздратовано полковник, ніби й не було приватних розмов посеред Дніпра.
– Американець… – Майор розумів уже, що змагається з вітряними млинами.
– Послухай, Гено… Буду говорити відверто. – Начальник налив собі ще коньяку з графіна і підійшов до вікна, за яким цвірінькали горобці. Було чутно, як проїжджають машини, грюкаючи по бруківці. Телефон на столі вже розривався. Проте ніхто не взяв слухавку. – Ти, старий, видаєшся мені більш тупим, ніж я думав спочатку. Хочеш почути мою думку? Не знаю! Мене це вже не стосується. І тебе теж. Викинь із голови. Ми виконали свою частину роботи.
З цими словами полковник вийшов. Телефон досі розривався. Майор машинально підняв слухавку:
– Привіт, ти довго щось не підходив… Зайнятий? – Він відкашлявся: – Та ні, саме звільнився після розмови з начальством… – Ага… – мовив Богдан – Геннадій Петрович уже впізнав голос колеги по школі розвідуправління. – Тоді збирай портфель. Зустрічаємося коло світлофора. Розповім цікаву історію. – Уже спускаюсь, – сказав майор, з ненавистю кидаючи папку нової розробки до сейфу.

* * *

Ну що тут скажеш… Після розповіді колеги про героя війни, у якого нещодавно забрали всі нагороди, настрій ніяк не покращився, і захмелілий майор вирішив іти додому пішки. Навпростець, через Володимирську і вечірній Хрещатик. Він відчував ні, не розчарування, страшенну втому від роботи. І ще – залежність від родини. Неважливими стали суперечки, недомовки, невдоволеність синами. Але всі вони: дружина, діти – у нього були. Він їх мав. Посеред страшного усвідомлення, що він, байдуже, яку посаду займає, – пішак, і його, як і всіх інших, можна усунути, замінити, нічого не пояснюючи. Але родина… Вона ставала все важливішою. Бо – якір.

Розділ чотирнадцятий. «Обстановка» з Німеччини

Геннадій Петрович затягнувся цигаркою. Наталя повисла було у нього на руці – вся така волога, рожевощока і вдоволена, мов кицька, намагаючись поцілуватися після пестощів. Однак чоловік її нетерпляче відсторонив: – Я думаю. Не заважай. – Жінка тільки знизала плечима. Вона вже звикла до цих перепадів. Зрештою, чоловік її не лупцював, не напивався, як свиня, гроші приносив вчасно, та й не тільки це: сам статус, продуктові картки, меблі, одяг… Тож Наталя потягнулася вдоволено, загортаючи своє пещене тіло у шовковий халат, і усілась на софу підпилювати свої нігті.
Майор курив, і в голові у нього уже вимальовувався певний план. Він раптом подумав: якщо італієць може вивчити нашу мову, аби його впровадили до українських «самостійників», то і він зможе. Ну, звісно! – майор зненацька ляснув себе по лобі. Ось що означає вся ця папка! І зовсім його не відсторонили… Фронт перемістився після промови Черчилля у Фултоні. Ось чого про це на байдарці теревенив майор. Справа та сама – церковники. Один біс – Вселенський собор чи впровадження до Ватикану. Пряник замінили на батіг. Ось і все.
Він загасив недопалок. У вітальню з галасом раптом увірвався старший: – Ура‑а‑а! «Динамо» перемогло! – Майор поморщився. Не те, щоб він не любив законних синів, звісно, він спостерігав за ними змалку і був по‑своєму прив’язаний до них. Однак його відверто дратувала безпардонність, яка проявлялася все більше в старшому. Геннадій Петрович точно знав, що менший сидить у своїй кімнаті і читає. Товсті стіни їхньої квартири не дають гарантії, буцімто він не чув, чим займаються батьки за стіною. Але той сидить і мовчки читає. А цей…
– Чому б тобі не піти перевдягнутись? Поглянь, які брудні твої кеди…
– Бо я з футболу! – махнув рукою Олексій і обійняв матір.
Наталя щасливо розсміялася. Попри її манірність, хтивість, егоїзм і певну екзальтованість, властиву здебільшого усім дочкам «світил науки», вона всією душею приросла до синів:
– Ну й відгонить пóтом, Альошо! Іди вмийся. Я тобі бутербродів з червоною рибою наготую – папі друг дитинства привіз, – гукнула навздогін синові.
– Що ти сказала? – стрепенувся майор.
– Ой… Вибач, забула… Якийсь капітан морського флоту вдень до тебе заходив… Червоної риби приніс, але вона вже трохи прив’яла… Тож я вирізала середину – на бутерброди, а решту викинула… Навіть дворові коти без ентузіазму їли…
– Наташо… – перебив дружину майор. – А як його звали? Він записку чи щось залишив для мене?
– Ні, нічого… – ніяково знизала плечима Наталя. – Просто рибину віддав. Поцікавився, як твої справи, як нам живеться. А потім, коли Роман вернувся зі школи, швидко розпрощався і пішов.
– І ти ось так, запросто, взяла рибу у незнайомця? Ти теж її куштувала?
– Авжеж – в обід їла. Ну досить уже… Вічно ти зі своїми підозрамии… – Жінка відсунула штору: – Он, подивись – коти живі! Вони її також їли…
Наталя роздратовано вийшла. Майор лише знизав плечима. Ця її реакція не була дивиною для нього. Він усівся на крісло, широке і зручне, привезене, як і вся обстановка, з Німеччини, і почав думати: «Хіба не можна з Німеччини привезти й дружину? Якщо у них такі зручні меблі, то, ймовірно, і дружини такі. З ними легше порозумітися. Вони не тиснуть на мізки, живучи на всьому готовому. Лише пальцем кивне – все з’явиться. Правий був той льотчик, ох, правий… Якби я брав Берлін, придивився б ближче до німкень – можливо, і я щось би таке утнув. Однак якось розумніше треба було б. А що б я зробив на його місці? По‑перше, строго‑настрого наказав би мовчати – як німа. Потім, звісно, мовляв, документи згоріли, якась підстава – село, росіянка, біографія зразкова, ще й сирота. Потім треба було б якось вчити мову. Але це складно…» Майор потер перенісся: «Але головне питання: якого біса він таке утнув? Адже очевидно, що йому б не дали спокійно жити з німкенею!»
Геннадій Петрович і сам не помітив, як у цих роздумах підійшов до кухонного столу. Вечір добігав кінця. Прислухався. Наталі не було чути. «Ну й грець із ним! – подумав і взяв бутерброд з червоною рибою. – Солона, ну це ще нічого…» Всівся на диван, оббитий шовком. Також трофейний. Цей диван, здається, вивезли з маєтку якогось німецького курфюрста. П’ятнадцяте століття. Геннадій Петрович доїв бутерброд і витер масні пальці об голубий шовк – ось вам, «фашисти кляті».
Насправді це він дурню впоров. Меблі пристойні зараз не купиш. Він відразу подумав про обстановку в квартирі свого інформатора. Той, щира душа, наївна чи дурна? – майор ще точно не розібрався – запросив його до себе на день народження дочки. Геннадій Петрович не зовсім зрозумів, подумав, що свято – лише прикриття, і зголосився.

* * *

У коридорі комунальної квартири на гвіздок було підвішене корито, справжнісіньке корито для годівлі свиней, хлоп’яком такі самі він бачив у своєму рідному селі. Смугасті шпалери, обідрані стіни, хисткий скрипливий паркет. У кімнаті інформатора – облущене вікно, на стіні – репродукція «Три ведмеді», скриплива тахта і отой буфет, здешевлений до мінімуму… Геннадій Петрович відразу упізнав його. З фанерними дверцятами й заскленею полицею – неодмінний атрибут зубожілих повоєнних родин. Десь там, у глибині погано освітленої кімнати, мала бути ще й шафа тієї ж таки меблевої фабрики імені Боженка – героя громадянської війни, столяра за фахом. Геннадій Петрович аж поморщився від такої убогої обстановки. На столі було печиво і чай. Дружина інформатора, який працював столяром, теж усміхалась своїми сумними очима.
Батько підняв іменинницю над столом, і аж захиталась лампочка в кімнаті під картонним конусом‑абажуром. Здалося, вони десь у купе, а не в кімнаті. Попри бідність, відчувалося, що родина була щасливою. Геннадій Петрович це про себе відмітив… Майор тоді так і не наважився узяти хоч печиво, щоб не об’їдати дитину. Він кивнув на прощання, а в коридорі сунув столярові гроші. «Що ви, я ж не тому…» «Ви ж запросили мене? – Очі майора зблиснули в темряві прихожої. – Купіть дочці цукерок»…
А от у нього… Обстановка з Німеччини. Все, абсолютно все, приндиться розкішшю прогнилого капіталізму. Проте він не почувався щасливим…

* * *

До вітальні повернулася Наталя. За вікном уже сяяли зорі.
– Хлопці сплять…
Вона всілася поруч.
– Тобі не здається, що наші збитошники… – Майор хотів продовжити, однак Наталя обірвала його:
– Дай їм ще трохи побути дітьми… У вас, чоловіків, так швидко все закінчується…
Він згідливо кивнув:
– Можна ще викурити одну?
– Та вже ж.
Майор затягнувся цигаркою і подивився за вікно. Місяць був молодий і тонкий, немов лезо бритви.
Він помітив, що дружина знічев’я гортає «Радянську жінку» і з цікавістю зупиняється на сторінках з викрійкою, вишивкою. Малюнки бляклі, немов виведені невпевненою рукою студентів художнього училища, демонстрували киянкам еталон краси. Тонкі талії, підперезані ремінцем, каблуки, фетрові капелюшки і гарненькі шкіряні сумочки на лікті. Щось він таких не зустрічав на вулицях міста… Хіба що в деяких украй дорогих ресторанах, на кшталт «Інтуриста», і то він не був упевнений, що ті жінки – уособлення добропорядної радянської жінки. Наталя відірвала погляд від викрійки.
– А ти часом не збираєшся до Львова?
Майор аж укляк:
– Що?
– Ну, до Львова… Може, в якійсь справі…
– Звідки такі припущення? – Його мозок почав шалено працювати, немов двигун американського авто, набираючи обертів: «Невже натякав? Під час вечірніх злягань, чи що? Ні, не може бути! Адже це і для мене лише припущення. Про довгострокове відрядження, так би мовити, до Львова…»
Наталя знизала плечима і знов почала роздивлятись журнал.
– А знаєш, отаку шляпку, приміром, можна купити тільки у львівських або чернівецьких перекупщиків! Бо навіть у Києві нічого путнього не знайдеш. Ще й Будинок моделей, щоб його… Танька моя хотіла там собі замовити сукню. Навіть викройку принесла з якогось журнала, що від німців притеребенила. Майже за паризькою модою. Там якийсь Діор вигадав. Фурор! – Наталя аж підстрибнула на софі. – Щось неймовірне! Так уявляєш – їй швея сказала, що «нільзя». Будинок моделей затвердив інші зразки лекал! Хай йому… Тому я й питаю… Ти до Львова не збираєшся? Мені треба дещо прикупити. А то я вся в обносках ходжу, і кінця цьому не видно…
Геннадій Петрович скочив з дивана, швиргонув «Радянську жінку» у куток.
– Слухай! Щоб я більше не чув…
Наталя аж прикрила обличчя руками, боячись, що чоловік її вдарить. Майор враз опустив кулаки.
– Ти, той… Хіба я тебе хоч пальцем коли? Вибач…
Наталя розридалась, цього разу небезпідставно, і чоловік її обійняв. Такою беззахисною вона нагадувала мале кошеня. Він лагідно гладив її біляві кучері.
– Он візьми краще «Крокодил» погортай, – і Геннадій Петрович підсунув дружині сатиричний журнал, відкривши його навмання. Там була кумедна карикатура на американського товстосума з сигарою, котрий кидає мішок картоплі у воду ріки. На задньому плані здіймалися хмарочоси Нью‑Йорку, а коло нього стояла дівчинка, яка запитувала: «А воду, містере, ви потім будете кип’ятити?»
Подружжя разом засміялося. Потім Наталя вголос прочитала під заголовком «Картопля по‑американськи» таке: «У США задля підняття цін знищують мільйон тонн картоплі».
Вона обурено подивилася на чоловіка:
– Це ж як виходить? Поки ми, ледве долаючи голод, віддаємо братнім румунам, полякам і чехословакам зерно, Америка його топить?
Геннадій Петрович незмигло дивився на місяць у розчинене навстіж вікно. Десь унизу, на вулиці, хтось шарудів. «Мабуть, коти», – подумав він і цього разу уже мирно звернувся до жінки:
– Наталю, прошу тебе: давай не торкатися політичних чи соціальних тем. Заради наших розбишак…
Жінка глянула на нього розширеними очима. «Ох, жінки…» – подумав майор і додав:
– Шкода, що всю театральну періодику прикрили. Ми з тобою оце зараз обрали б, куди піти на вихідні. Живемо у центрі, а наші хлоп’яки тільки по підворіттях гасають та на футбол ходять. Це неправильно…
Наталя мовчки знизала плечима. Потім вирішила піти в наступ.
– Та куди ж я піду? Я ж кажу тобі – нічого пристойного нема.
Геннадій Петрович її перебив:
– Піди, люба, на кухню, налий коньяку. В отой келих, що для шампанського. Чуєш? Ми що, живемо скрутно?
– Ну, не те щоб скрутно. Просто…
– Годі вже. Іди на кухню і подякуй мені, що у нас із трьох німецьких «К» немає ще й церкви.
Коли дружина повернулася з чималим фужером, наповненим жовтою рідиною, майор занурився поглядом в оксамитову ніч за вікном і запитав:
– Ти готова?
– О, так, так! – відповіла Наталя, вмощуючись з ногами на софу.
– Розповідай!
– Але щоб потім – нікому ні слова.

* * *

– Отож… Двічі Герой Радянського Союзу, зразковий льотчик, у кулуарах міністерства подейкували, що він на «ти» з самим Жуковим і Рокосовським. Полковник, командир авіаційної дивізії. І ось уяви: він брав Берлін і привіз звідти «подаруночок», так би мовити – німецьку хвойду! – Геннадій Петрович ляснув себе долонями по колінах. – Мало того – він зміг хитрістю обдурити свого начальника, генерал‑лейтенанта, і випросити у нього літак на добу!
– Невже? І що той генерал? Невже ні про що не здогадався? – від нетерпіння аж підскочила Наталя.
– Не знаю… Слухай далі. Яке нахабство! Ось так узяв і привіз до Києва! Приземлявся, звісна річ, не на центральному аеродромі. Заховав німкеню у килим – немов ту Клеопатру. Далі погрузив її на «віліс» під покровом ночі і поїхав до себе додому. І поминай, як знаєш. Кажуть, ніхто б так і не дізнався про його оборудку, але немовля від неї, звісна річ, народилося в його квартирі. Хто приймав пологи – одному богові відомо. Однак викликали дільничного лікаря до дитини. Почалася зима, ти ж пам’ятаєш холодну зиму сорок шостого?
Жінка махнула рукою:
– Ну ти таке скажеш, наче ми були тут. Ми ж іще в Харкові жили, з евакуації не повернулись…
– Ну, так… Тож прийшов черговий терапевт із поліклініки з причандаллям. Однак недурний. Ідейно підкований. Молодий – тільки з медучилища. А тут породілля незареєстрована за документами у квартирі. Лікар поцікавився: чому? А герой війни – тиць‑ниць, мовляв, ще не встигли. Мати мовчить, як води в рот набрала. Терапевт собі подумав: «Дитину народити встигли, а зареєструвати непрописану особу в наявній жилплощі ні?» І нічого не сказав. Пішов собі додому. Однак уранці не полінувався настрочити донос куди треба. Бач, молодець який!.. – Майор залпом випив фужер і зітхнув.
Наталя випросталася на весь зріст і поставила руки в боки:
– Так, я не зрозуміла: ти що, його захищаєш? Та він же ворог народу! Поки ми рвали жили на війні – він приволік фашистську хвойду додому!
Геннадій Петрович обійняв дружину: – Молодчина ти у мене. Ох, Наташко, дурна ти іноді буваєш, але в основному – підкована, справжня комуністка!
Жінка відсторонилася від нього.
– Так, ну а що було далі?
– Ну як – що? Ти ж усе сама знаєш: розжалували, позбавили всіх нагород. Можливо, й суд. Ну, так, номінальний.
Наталя довго дивилася у розчинене вікно. Потім запитала:
– А навіщо він її привіз?
– Хтозна… Допити поки не проводили – все ж таки він Герой Радянського Союзу, та й складу злочину як такого немає…
– А він не міг просто взяти і повернути її назад? До Берліна?
– Наталю, – майор узяв за плечі дружину. – Ну що за нісенітниці? Як ти це собі уявляєш? Він же сам під підозрою! І потім – хто її випустить з Радянського Союзу? Вона дитину йому народила, розумієш? Тут! У Києві! Ну не річ же вона, не трофейна софа, аби її просто взяти і повернути назад!
– Себто він закохався…
– Герой Радянського Союзу…
– Що, ну що ти хочеш мені сказати? Що герої не закохуються?
– Наталю… Не закохуються у тих, в кого не дозволяється. Їх трахають, – майор хмикнув. – І взагалі… я розважити тебе хотів історією на ніч. Мені її сьогодні Богдан розповів.
– Ну і як він?
– Займається цією справою.
– Зрозуміло. Привіт йому передавай. – Наталя відійшла від вікна і сіла в дальному кутку кімнати у крісло. Звідти в темряві зблиснули її очі, немов у кішки: – А знаєш, що я думаю насправді?
– Наталю…
– Мені її шкода, оту жінку. І його теж. Двічі героя війни. І знаєш, навіть коли у нього заберуть всі‑всі нагороди, він залишиться героєм. Чистим, незаплямованим…
Наталя встала з крісла і кудись зникла. Невдовзі з’явилася з рюмкою, налитою по самі вінця.
– Оце догодила… – протягнув майор. – Дякую!
– Ні, це я собі. – Жінка випила рюмку залпом і витерла губи. Подивилася на молодий гострий ріжок місяця. Той був, мов кривий кинджал, – лезо і кров на ньому.
– На добраніч.

Я
Не знаю, чи можна вважати цю історію вже розпочатою. Однак якщо ми вже заговорили про неї, то ось вам подарунок, ловіть.

Подарунок

«Товариші! З війни потрібно повернутися з подарунками!»
Наказ замполіта

Розділ п’ятнадцятий. Німецька лярва

Скидалось на те, що у мого батька нічого не вийде. По‑перше, погода була не льотною. По‑друге, до вищого командного звання він не дослужився, аби ось так, безкарно, викидати такі фінти.

* * *

«Ти хто? Тебе як звати?» – Під його руками тремтіло жіноче обличчя. Вологе жіноче обличчя з ніжною шкірою. Немов обпісяне цуценя. Воно дрижало. Тіла він не бачив – його завалило під будинком. Лише бездонні сині очі, перебитий ніс, і стрижена потилиця колола йому долоні. Однак хоча цю макітру і можна було сприйняти за хлопчачу, він чомусь був упевнений – жінка. Йому аж подих спирало, і він хвилювався, немов хтось міг бачити це. Ось як виходило: німкеня, можливо, вже на півмертва під завалами. Вона, як і всі, ховалася від «сталінських органів» і військ союзників у підвалі, коли дім обвалився. Одна з багатьох. Пересічна жертва, приречена на зґвалтування і смерть. Найімовірніше, він ніколи не витягне її і не взнає, хто вона. Чого марнувати час? Однак… Унизу живота щось хололо і подих спирало.
Голова її мовчала, лише кліпала великими бездонними очиськами.
– Ну то й грець із тобою. Мовчиш – то й мовчи собі! Я повернусь, чуєш? А зараз мені треба йти.
Він виматюкався, відчуваючи своє безсилля.
Чомусь пригадалося пташеня на батьківському подвір’ї, що випало з гнізда, і він його так і не відволодав. Він відкрутив кришку фляжки і приклав до її вуст. Вона почала жадібно пити, ледь не захлинаючись. Він обережно погладив її потилицю. Її очі прижмурились. Губи тихо прошепотіли: «Ада». Вояк радісно всміхнувся і тицьнув у груди: «Василь». Ада ледь‑ледь усміхнулась потрісканими губами. Чоловік почув за собою кроки і російський мат. Він приклав палець до губ: «Тихо…» Притиснув до її голови фанерну дошку, в надії, що її не знайдуть.
Поки йшов до авіабази, на кожному кроці бачив руїни міста, поодиноких людей, що ховалися по закутках. Зусібіч чулися лементи ґвалтованих жінок і вигуки солдатів. Власне, нічого надзвичайного. Просто німкеня. Ще одна…
– Ну, як тобі увольнітєльний, Василю?
– О, чудово…
Помітив, що на базі вже повно всякої всячини: піаніно, якісь статуї, картини з музеїв, позолочене начиння церков, велосипеди, одяг, хоч і не новий, але такий, що в Києві зроду не побачиш. Хлопці – всі усміхнені, п’яні, вдоволені. Увесь полк. Всі його льотчики, техніки, командири. Перший день грабунків. Післязавтра вже буде зась – такі правила «трофейного періоду». Усього два дні.
Більшість його хлопців у фетрових капелюхах – неначе якісь пани. Прибули до Берліна. Дісталися. Грабують і ґвалтують усе, що рухається, себто жінок. Усі чоловіки фертильного віку з Берліна давно вбиті на фронті.
Всі п’яні від алкоголю і перемоги.
«Перемога!» – яке п’янке слово… І наступні кілька років – тільки так, з великої літери.
Один фашизм змінився іншим. Ідеологічний і затятий – вимушеним, комуністичним. У Берліні повним ходом ідуть грабунки. Крадуть усе, що залишилось від попередників. І завше є хтось, хто встиг нахапати більше і краще. Вищі офіцерські чини вивозять цілими ешелонами награбоване додому.
Ненависть у повітрі тяжкими випарами стоїть. До кожного листочка ще неспаленого дерева навпроти Рейхстагу, до кожного камінчика берлінського зоопарку. Вбити, знищити все… Або привласнити – для радянського солдата це рівнозначне.
І лише Василь… Однак він також везе додому «подарунок». «Німецьку лярву» – так назвав її аеротехнік того генерал‑лейтенанта, котрий погодився надати йому свого літака на одну добу. І око його смикалось, поки Василь запихав у той літак безцінний вантаж – напівживе, анорексичне тіло зі стриженою головою, котра не мала сил триматись на шиї і раз у раз падала на вовняну ковдру, в яку було закутане тіло.

* * *

– Привіт, Степаничу, маю тебе попросити не в службу, а в дружбу… Мені літак потрібен. Усього лише на добу.
На другому кінці дроту почувся сміх:
– Та‑ак, цікаво… Я чув, наші хлопці дощенту зруйнували берлінський зоопарк. Ти що, хочеш пантеру з нього додому притягти? Чи носорога?
– А ти прозірливий…
– А то ти не знав! Слухай, якби не Іспанія… Але ти – мій товариш. Це передусім… – На тому кінці дроту замовкли. Мовчання тривало досить довго. Потім нарешті, без зайвих запитань, як і обіцяв: – Завтра можеш брати. Але мені не кажи, що везеш.
– Так точно!
– І зайди сьогодні – потеревенимо. Я тільки тобі довіряю. Накипіло! На серці тяжко – треба випити і поговорити.
– Але і я тобі розповім…
– Не треба! Нічого не хочу знати. Уявляю, якого «слона» додому тягнеш…
– Ох, усе‑то ти знаєш…
– Так що – про «фокке‑вульфи», «мессери», «студебекери», про техніку, про танки поговоримо? Мертвих пом’янемо. Про живих – ані пари з вуст.
Так застеріг генерал‑лейтенант, командувач авіаційною армією Степанич, побратим Василя перед тим, як покласти слухавку. Комдив авіації Василь, двічі Герой Радянського Союзу – скидалося – напрочуд молодий, аби бути полковником, одначе він ним таки був – знав, що може розраховувати тільки на власні сили. І на побратима.
Так повелося ще з Іспанії. Вони працювали у зв’язці. Два літаки: один – ведучий, другий – ведений. По життю все залишилось так само. Один – ведучий, другий – ведений. Якщо одного підбили, інший летить за ним рятувати на землі. І той порятунок не завжди в тому, аби врятувати життя. Він – і в безумних вчинках, душі високих пориваннях. «Один за всіх і всі за одного».

* * *

Німкеня була вкрай слаба і дуже вродлива. Такою скороминущою, тимчасовою красою. Здавалося, смерть підступає до неї все ближче і ближче.
Летіти було недовго. І Степанич потурбувався про те, аби поле для посадки на аеродромі чекало на них. Василь іноді озирався, відволікаючись від штурвалу, аби побачити жевріння життя в тілі, загорнутому у вовняну мишачу ковдру. Він не знав, чи вона ходитиме. Чи взагалі оклигає коли‑небудь.
Він закохався безумною любов’ю завойовника, що вбивав, і не раз. Так, як люблять поранене пташеня чи кицю, полишену наодинці у руїнах сплюндрованого переможцями міста.
Ада була його спокутою. Жалем. Болем. Пізніше, коли все скінчилося, і він навіть не встиг оговтатись і визначитись, за браком часу, чи він справді любить її, він зрозумів: вона – його порятунок від гріхів. Остання жертва війни для нього. І якби він тоді пройшов мимо – не існувало б його самого. Душа б замовкла навіки. Його Грааль і його Брісеїда водночас. Остання жертва.

* * *

Чи Василь шкодуватиме, що вчинив таке безрозсудство? Ніколи. Бо в нього на руках від репресованої дружини залишиться Марія. Ада хотіла назвати дочку Магдаленою, однак із таким ім’ям украй складно жилося б дівчинці на теренах СРСР. Хіба що якимсь чудернацьким, але модним – Даздрапермою, Віленою, Ревмітою… Можна ще було назвати назвати Гертрудою? Це ж, здається, також і німецьке ім’я?
Ада тоді сміялася. Що, і справді існують такі імена? Так‑так, звісно, існують. І є ще безліч інших… І вони красномовніші за стаханівський рух і п’ятирічки. Однак ти ще полюбиш, кохана, мою батьківщину. Безумовно полюбиш, бо не полюбити ці лани широкі, і степ, і море… І товариш Сталін, він – наш вождь. Він створив націю, згуртував нас, і ми вистояли проти нацистської навали. Ні‑ні… не плач, люба. Я знаю, що не всі німці є нацистами. Вам дуже не пощастило, буває… Ось побачиш, кохана, я напишу самому Жукову, а може, й Сталіну. Я – двічі Герой Радянського Союзу. Ніхто не посміє скривдити тебе… І ми довго і щасливо житимемо в столиці Радянської України. Бачиш? Мені вже і квартиру дали. Не плач. Стривай, хтось дзвонить у двері. Мабуть, прийшов дільничний з поліклініки. То значить – Марія? Тоді нехай огляне нашу Машуню.

Я
Уже за тиждень мами не стане. Її відберуть у мене – місячної Марії, котра ледь уникла участі стати Гертрудою.
Чи знав побратим батька, генерал‑лейтенант Степанич, кого той везе додому? Звісно, знав. Він ще й механіка свого настрахав, котрий і вибовкав правду, мовляв: «Нехай тільки бовкнеш – уб’ю за полковника. Я серйозно». Чи думав мій батько, як виходити з цієї халепи з німкенею Адою, своєю коханою? Постійно думав. Однак спочатку він її привіз до своєї квартири, де ще на початку війни прихистив тітку. Тій нікуди було йти після того, як її дім розбомбили. І то він думав: навіщо мені зайва душа? А потім те йому стало в нагоді. Коли відпустка закінчилася, він повернувся на фронт. Завбачливо напередодні завіз тітку і маму в далеку сільську хату, де жила колись рідня. Подалі від Києва і зайвих очей. Ось як це було.

Криворівня
Буяв і пахтів майже літній, пізньо‑весняний Київ. Відпустку дали на тиждень. Василь позичив у незамінного Степанича трофейний «мерседес‑бенц» прямісінько по телефону. Потім заїхав до дружини генерал‑лейтенанта на вулицю Карла Лібкнехта і забрав машину з гаража, де, судячи з усього, квартирувався не один берлінський музей.
Потім радо віз на ньому свій «подарунок» аж у Карпати, де мав маленьку хатинку. У нього були папірці про відпустку, його чин і нагороди, паспорт тітки і, овва! – паспорт «громадянки СРСР», буцімто актрисульки обласного театру оперети. Та, звісна річ, загинула ще під час війни, однак безхозні документи лишилися і стали в нагоді.
Тітка охала і ахала, проїжджаючи майже всю Україну на автівці, котра не поступалася навіть парадному авто головнокомандувача. Дивовижно – пости зупиняли їх нечасто: по‑перше, далеко не пересічна автівка, по‑друге – в ній полковник, що подзенькував нагородами, і дві першокласно вдягнені і що пахли французькими парфумами жінки. Отож коли вікна автівки відчинялися – голови міліціянтів паморочилися, вони козиряли і пропускали лискучий чорний автомобіль. Полковник іноді, проїжджаючи наступний пост, думав собі, де Степанич узяв цей «мерседес»? Адже транспортування автівки аж із Берліна вимагало певних зусиль, та й зрештою… це був дуже розкішний автомобіль. Чи не було якоїсь таємної субординації між генерал‑лейтенантом та іншими щодо трофеїв? Потім він сміявся сам із себе. Складалось враження, ніби Василь не усвідомлював усіх можливостей вищих чинів по вивезенню з Німеччини коштовних артефактів. А потім він і сам став доказом того, що можна було вивезти все, абсолютно все. Хто перший знаходив – того і здобич. Він думав про себе, і навіть легка погорда з’являлася в його серці. Адже він вивіз не просто якийсь там «мерседес», картину чи софу. Він вивіз живу істоту. Свій «подарунок»…

* * *

У Карпатах було якось не по‑радянському хороше, і військові мундири не миготіли навкруги, як у столиці УРСР. Дрова колють, співають птахи, смереки перешіптуються, пахне кінським гноєм, маленькі статуї Богоматері у капличках при дорозі, дівчата у вишиванках з пишними рукавами… Небо, повітря… Саме про цю місцевість Микола Юрічук невдовзі напише:

Всюди буйно квітне черемшина,
Мов до шлюбу вбралася калина,
Вівчара в садочку, в тихому куточку
Жде дівчина, жде…

Василь намагався збагнути, що його тут так сильно вражає. Вийшло лише одне – визнати, що це зовсім не радянська Україна.
Село називалося Криворівня. Богом забуте, нічим не примітне село. Дуже далеко в горах. Однак коли він ще малим, під час весняних паводків, проходив повз стару дерев’яну церкву Різдва Пресвятої Богородиці, щось мінялося всередині нього. Складалося таке враження, ніби він міг усе. Абсолютно все.
З цим відчуттям і пізніше жив, щоб підбивати німецьких винищувачів, став полковником у тридцять з гаком, радів співу перших шпаків, вивіз із палаючої Німеччини свою долю…
…Облаштувалися досить швидко. Тітка збила пухову подушку, завбільшки з чимале порося, і сплакнула над ліжком уже давно померлого брата. Василь зрозумів, чому вона задивилася незмигно на стіну – там раніше висіла ікона над ліжком…

* * *

Тітка Дуня ще підлітком покинула Криворівню і переїхала працювати на вінницьку фабрику. Жила у гуртожитку, вечорами ходила в кіно з подругами. Василь добре пам’ятав, як приїздив на канікули, і вони гойдалися на верболозах над стрімкою гірською річкою, беручи одне одного на кпини: ану хто кого? Тепер же, з вікна автівки угледівши ту «річку» поміж кущів, полковник усміхнувся: ніяка то не річка. Так, звичайнісінький струмок. Тихо линуть його води серед гострого каміння, немов дитячі спогади – ущасливлені, унеможливлені, ще горем не притрушені…
Та й Дуня… Колись незгарбне вуглувате дівчисько з русявими косами завтовшки з його зап’ясток перетворилося на неквапливу опасисту жінку з ріденьким волоссям. Василь подивився в дзеркало заднього виду. Сидить собі у ситцевій хустинці білій, руки покірно лежать на колінах. Дивиться у вікно. І так – усю дорогу. Тільки нервово затискає губи на кожному посту, де військові в обов’язковому порядку перевіряють автівку і документи. Однак за нього стане горою, якщо буде треба.

* * *

Під’їжджаючи до Станіслава, ще здаля побачив пост. Там багато військових. Усі з рушницями напоготові, хоча, окрім їхньої автівки, на дорозі – кілька підвод з місцевими, та й усе.
Василь спостерігав за жінками на задньому шкіряному сидінні. За легендою, тітка – помічниця актриси. А та від емоційного потрясіння втратила голос.
Ада була бездоганна. Темно‑синя шовкова сукня, сяйливі сережки в мочках вух. Сині пронизливі очі і виразні чуттєві губи з неяскравою помадою. Щоправда, ніс кривуватий – зламаний. І ніякі довжелезні вії не рятують ситуації.
– Що з нею? – запитує співробітник державтоінспекції НКВС на тому посту вже при в’їзді до Станіслава. Полковник міцніше стискає кермо. Адже майже пройдено всю подорож, і Василь якось не очікує, що після всіх постів і всіх козирянь без жодних запитань, просто тому, що він – герой війни, і за уставом це було обов’язковим, йому замість побажати щасливої дороги ще й влаштують допит.
Він знизує плечима: – Та просто…
Молодший лейтенант ДАІ не дасть йому договорити, виструнчиться, поправить пасок із кобурою і рішуче попросить:
– Товаришу полковнику, ось, тримайте документи. А тепер вийдіть‑но, будь ласка, з машини.
Василь знову знизує плечима, ображений наказом, готуючись виходити з автівки. І тут чує голос тітки:
– Пане капітане!..
– Лейтенанте…
– Ой, вибачте, актриса так утомилася… Вона, бачте, на балеті у Львівській опері впала з декорацій. Всіх уже покарано, не хвилюйтесь. А вона ж, бідолашна, всю родину у війні втратила…
– Тихіше‑тихіше…
– Та не можу я тихіше, товаришу капітане!
– Лейтенант я. Кажу ж вам!
– Але ж будете і капітаном скоро? Бачу, ви такий молодий, завзятий. Справжній комуніст. Таких, як ви, бракує у цих лісах диких. Кишать вони націоналістами…
Полковник побачив, як військовий почервонів, зиркнувши на Аду. «Актриса» явно справила на нього враження. На дальньому плані вимальовувалась колона військової техніки, повільно сунула по дорозі. Лейтенант віддав честь Василю:
– Проїжджайте. Не затримуйтесь. Щасливої дороги.

* * *

На Криворівню неначе накинули вельон ночі. Пронизливо гула мошкара, гавкали собаки, ганяючи запізнілих подорожніх на вулиці, що не встигли дійти до домівок засвітла. Тітка ліпила пиріжки. Лагідна, домашня…
– Добре ти тоді на посту…
– Сама не знаю, як воно вийшло. Шкода було Аду. І тебе теж… – Тітка витерла руки об фартух. – Ой, боюсь, не минеться це все так тобі…
Василь поводив рукою по мазаній поверхні стіни.
– А пам’ятаєш, як ми з тобою глечиками видавлювали ці візерунки ось тут, на стіні, ще коли я малим був?
Тітка промовчала і знову взялася ліпити пиріжки.
– Я питав у неї, перед тим, як везти до Києва, чи вона справді цього хоче? Запевнив, що, коли на те її воля – я зроблю все так, що її і пальцем не зачеплять. Організую, аби її відправили в якесь віддалене німецьке село. І знаєш, що вона мені тоді сказала?
– Що? – Дуня завмерла, втупившись очима в племінника.
– Що, значить, така її доля – поїхати зі мною. Бо ніхто її не прийме в лютерансько‑католицькій спільноті – вона, без роду‑племені, що явилася невідь‑звідки. Що краще померти, аніж жити в окупованому Берліні. Бо в неї нікого не залишилося. І якщо я її порятував, значить, маю взяти з собою…
– А хто їй носа зламав – ти?
– Ні, то її сестра. У Берлін вже заходили радянські та союзні війська. Жінок ґвалтували. Сестра встигла їй волосся поголити, вдарила і зламала носа. А потім сестру зґвалтували і вбили. Не думаю, що Аді допомогла б ця наруга, на яку вона добровільно зголосилась, але в її будинок саме потрапила бомба…
Тітка аж зіщулилася, стискаючи в руках брудний фартух:
– Божечки, хлопці, що ж ви накоїли?..
– Слухай, тітонько, це ж війна! Коли Червона армія увійшла в «лігво фашистського звіра», як називають Берлін, розвішені скрізь плакати нас заохочували: «Солдат, ти на німецькій землі! Настав час помсти!» Та й не всі це робили… Ну, гаразд, задля точності – переважна більшість. – Василь відсьорбнув води з глиняного глечика. – І американці не менше нашого брата. Ейзенхауер навіть наказав розстрілювати солдатів на місці злочину і повідомляти про страти в американських військових газетах. Я сам бачив у «Stars and Stripes». Безліч німкень було зґвалтовано. Буквально на кожному кроці я тоді чув крики. Зараз, коли згадую таке, – лячно. Навіть розповідати. Та й просто згадувати… Жінки – не солдати, не партизани, просто цивільні… До нашого батальйону, до нашого командира якось приплентались п’ять німецьких дівчат. Вони плакали. Лікар оглянув – рвані рани. Усі в крові. Їх усю ніч ґвалтували. Солдати в черзі стояли…
Василь тяжко зітхнув. Підійшов до того місця, де над батьківським ліжком колись висіла ікона, і поклав долоню на стіну:
– Мені здається, вона й досі тут висить. Просто ми не бачимо її… – Обернувся до тітки. Очі були вологі. – А знаєш, чого я плачу? Від радості. Я жодну й пальцем не зачепив. А якби не вивіз Аду… – Він струснув головою. – Я не можу тобі пояснити, що зі мною було б. Усе життя згадував би, що полишив її на поталу. Усе життя… І спокою не було б мені.
Тітка обійняла племінника і почала колисати, мов дитину:
– Ну, все. Тихіше… Не згадуй. Ніч яка місячна… Он, диви, на дальніх смереках, чуєш? Отам за полем сич пугукає. Війна скінчилася. Ти все зробив правильно. А тепер іди до неї. Вона чекає…

* * *

І тієї ж ночі трапилося те, що могло відбутися ще раніше. Однак не завжди стається так, як гадається…
Ада виявилась незайманою.

* * *

Сніданок тітка накрила на подвір’ї. У кухні затхло пахло пліснявою, бо в хаті давно ніхто не мешкав, і ту плісняву ще треба було вивітрювати. На ґанок вийшов усміхнений, щасливий племінник – у галіфе, гімнастерці, але босоніж. Без нових хромових чобіт. Потягнувся, підставляючи обличчя сонцю: – Ай, хороше як! – Тітка похитала головою:
– Недобре це. Якщо вже ти їй обіцяв. Та й ти… скоріше за все, не просто так, аби розважитись, притяг сюди німкеню. От що… Я пополудні піду до святого отця. Нехай вас обвінчає.
– Ти що – здуріла? Не смій навіть розпитувати, чи тут ще є священики. І тримайся від церкви подалі! Усюди агенти. Мало того, що ми сюди приїхали – це ще можна якось пояснити. Але ніяких походеньок до церкви!
– А знаєш, мій брат – себто твій батько, якби не загинув з Мотрею від великої води…
– Тітко! То була звичайнісінька повінь, зрозуміло? Та й відтоді вже понад двадцять років минуло, чого ти згадуєш їх постійно? Ніякі русалки, чорти та мольфари в цьому не винні! А винен лише неосвічений народ. Добре, що нас ще в тридцять дев’ятому приєднали до Радянського Союзу. І ніяких згадок про батечка, затям.
Василь відчув, що ранок остаточно зіпсований. Знову в пам’яті виринув дитячий будинок у Станіславові, куди він, п’ятнадцятирічний, потрапив. А Дуня – та відразу в чорноробочі, бо вже була повнолітня. Так жодної освіти і не отримала. Здається, був якийсь залицяльник у неї. Дуня давно про нього не згадувала. Василь зрозумів, що він, мабуть, загинув на війні.
Однак тітка не послухалася племінника. Вночі таки пішла до церкви, куди ще змалку ходила, і привела священика. І тієї ж ночі Аду з Василем… повінчали.

* * *

Василь повернувся на передову, до Берліна. Всю дорогу він притискав у нагрудній кишені єдину світлину з Адою, зроблену тіткою наступного дня після таємного вінчання, на імпровізованому родинному «весіллі».
Ада – тоненька, з ледь помітним «їжачком» русявого волосся і пошкодженим носом. Тільки півмісяця минуло, як їй його зламала сестра, а здається, кілька життів пройшло… На ній була старовинна вишиванка з Дуниної скрині. Домоткана, з конопляної пряді, під колір шкіри нареченої – блідо‑персикова, немов ледь торкнулося до неї сонце і життя. Та й то – ненадовго. Василь ніжно притискав дружину до себе, а в руках тримав букет суцвіття. «Такі яскраво‑жовті, аж боляче на них було дивитися». Принаймні так казала моя двоюрідна баба Дуня, плачучи, коли розповідала про цю світлину. Стрижена і з поламаним носом – ось така була моя матуся на власному весіллі. Однак і така вона випромінювала світло краси зі старої вицвілої фотографії…

* * *

Літо пролетіло, мов один день.
А вже через півроку стало очевидно, що Ада вагітна. Їй потрібна була допомога у побуті. Та й на вулиці вона була німа, як риба. Далеко від дому не відходила. Тітка Василева завжди була з нею, і коли хто цікавився, пояснювала, що дівчина втратила голос через нерви. Війна, бачте… Ада вчила російську, однак давалась їй мова дуже тяжко. Здебільшого вона вже розуміла найбільш уживані слова, на кшталт: «Доброго вечора», «Говорит Москва», «Войска Советского Союза» та інші, чуючи їх по радіо. Але мовчала. Вимова була жахливою.
На родинній нараді, під час чергової відпустки полковника, було вирішено: Аді спочатку народити, а вже потім писати в різні інстанції, пояснювати ситуацію, підключати всіх впливових друзів‑знайомих… Василь хорохорився: «Та я й сам – не остання людина в повітряних військах. Усе вирішимо». А насправді вирішив не він, і навіть не Степанич, котрий вже потім підключився, аби мого батька не відправили кудись до Сибіру. Все «вирішив» якийсь дільничний з поліклініки. Отакий «плюралізм». І кухарка зможе.
Кода.

Я
Життя мчало галопом або – в темпі алегро (це для тих, хто зрозумів назву розділу і без вдивляння в примітку). Хоча насправді його розмірена швидкість не змінилася. Просто були розвішені світлини в рамках з чорними стрічками, і навіть ті, хто вижив, звикли з них стирати пил, як‑от Зіна Яківна; звикли до карток, до безногих інвалідів, як‑от Льоня, що шкандибали з вимученою усмішкою, ніби самих себе соромилися, вони тулилися попід будинками; звикли до Хрещатика – одна траса для машин і доріжка для пішоходів, сором’язливо відокремлена від руїн густою стіною дерев. Звикли до передач по радіо про небувалий підйом економіки…
Чи кардинально відчувалися зміни в економіці, суспільному житті або в культурному житті Києва сорок восьмого і сорок дев’ятого – порівняно з кровоточивою раною безпосереднього повоєння? Треба сказати: майже ні.
Єдина важлива відмінність таки простежувалась у київському суспільстві: люди перестали звертати увагу на те, до чого звикли. Тож будемо вважати, що життя побігло стрімголов.

Улітку сорок восьмого Тоня нервово курила на сходах ресторану «Театральний», що розташовувався на Червоноармійській вулиці, сто сорок. Одного з тих небагатьох, що потроху почали відкриватися в центрі столиці радянської УРСР. Власне, третього, заснованого в Києві після окупації відразу ж після перемоги – навесні сорок п’ятого. Однак, як суттєво зазначила про себе дівчина, заглядаючи всередину, особливого ажіотажу не спостерігалося – не кожен міг собі дозволити таку розкіш.

* * *

Наприкінці минулого року, коли Антончику мало ось‑ось виповнитися два роки, відмінили картки на продукти. На Бессарабці у відділі гастроному відразу з’явилася ковбаса – один сорт, але таки з’явилася. Так само у продаж несподівано надійшов білий хліб. Для звичайних, тобто – зубожілих громадян, як‑от Тоня, то був, можна сказати, делікатес. Повернувшись додому, Тоня сміючись розповідала чоловікові, що продавчиня підморгнула їй, кажучи: «Вас обважити чи обрахувати?» Потім розреготалась, дивлячись на витріщені очі дівчини, і додала: «Не боїсь. Солдатку не скривджу». Тоня досі носила тоді свою шинелю з перешитими ґудзиками, замість пальта. І продавчиня – о диво! – відважила їй, принаймні Тоні так здалося, коли вона поглянула на ваги, аж на десять грамів більше тієї ковбаси.
Полиці бессарабського гастроному були прикрашені сніжною‑білою ватою і портретами вождів. Тоня, хапаючи ротом зимове повітря, роздивлялася навкруги. Що купити на новорічний стіл? І головне – що приготувати з цих продуктів?
Всюди пахло мокрим хутром від спітнілих громадян у шапках – з каракульчі, вушанках з кролика. Кінець грудня видався вологим, мокрим, тягучим. Аж ніяк не грудневим, скоріше – дощовим.
Тоня «отоварювалась» тоді на всі – їй як інженеру на зміцнілому Київському мотоциклетному дали гарну премію новими карбованцями, тільки‑но з друку! Вона ретельно перераховувала гроші, уважно зосереджуючись на кожному карбованці. Купюри були новими, іншими – не зашмольганими, мов пісок, мов глиниста земля її рідного Очакова під пальцями. Вони були синьо‑вафельні, якісь портретні, незвичні. З них зник робітник в насунутих на лоба круглих шахтарських окулярах, натомість з’явився великий герб СРСР, увінчаний лавровим вінком, мов той переможець у рамці.
Тоню знову спіткало те, чого, видно, було не оминути.
– Ти?! – Хтось схопив її за руку і боляче стис пальцями.
Тоня безпорадно підвела очі. Все сталося настільки швидко… Подумки вона ще підраховувала, чи вистачить їй на новорічний кекс із родзинками, який так полюбляв Льоня. А перед нею виникло розчервоніле, з прожилками капілярів од вина на носі, обличчя її майора. Вона зблідла. Щось обірвалося всередині… Оте, прив’язане до побутовості і розміреності всього її київського існування, із гуркотом скотилося до ніг…
– Я… – заклякло відповіла Тоня.
Бабця, що продавала цибулю навпроти, прикусила губу і витріщилася на нового карбованця, що випав з руки дівчини на землю.
– Ти хоч знаєш, що я шукав тебе? Я… Де моя дитина?
Комроти, як завжди, був прямий і різкий. Не церемонився з Тонею. І в тої навіть промайнула думка, що, ймовірно, за цю грубість і різкість вона його й полюбила в далекому сорок першому, коли рішення треба було приймати рішуче і безповоротно. Тоня мовчала. Він вів далі:
– Я розлучений тепер. Аню звільнили з театру.
– За що? – запитала Тоня машинально. Може, аби відтягнути неприємну розмову.
– Вона… спала з режисером.
– І за це її вигнали?
– Ні. На неї донесла дружина того покидька. Довго чекала приводу, аби її позбутися, і ось нарешті! Я й сам не знав… – Майор, здається, вже забув, за чим вишукував Тоню, і почав розповідати: – Виявляється, багато акторок під приводом того, що, мовляв, – війна, палили свої документи. Ніби як втратили під час хаосу термінової евакуації, а потім, роблячи нові, змінювали свій вік. Давали неправдиві відомості урядовцям. Моя дружина теж відмінусувала собі десять років. Уявляєш? Не п’ять, не сім. Цілих десять!
– І через це її вигнали? Чи ти з нею розлучився? Ой, боляче! – зойкнула Тоня, бо комроти чимдуж стис у лещатах своїх міцних, дарма, що вже не служивих, пальцях її лікоть.
– Слухай… – просичав майор. – Годі вже! Де моя дитина? Це хлопчик чи дівчинка?
– Хлопчик…
– То де мій син?
Пізніше Тоні видаватиметься дивним, що, незважаючи на близькість свого існування до акторського будинку на Липках, вони з майором зустрічались так нечасто. Власне, це було втретє.
Вперше, коли вона, вагітна, приходила до нього додому, потім у парку Шевченка, в черзі за газованою водою, і ось тепер. Вона так ніколи й не взнає, що комроти бачив її з Льонею, коли вони сиділи на парапеті фонтану навпроти театру Франка. Бачив, як вона уперше торкається свого майбутнього чоловіка. І тоді ж затявся знайти свою дитину.
І Тоня думатиме про ці зустрічі зі своїм колишнім, незгарбно знімаючи в коридорі з себе тяжку шинель, що, мов губка, увібрала всі тумани і дощі грудневого вечірнього Києва. Вона обережно повісила її подалі від легесенької котячої шубки сестри завідуючого кафедрою, того, що допоміг її чоловікові зі вступом. «Мабуть, забула її забрати до кімнати», – подумає Тоня і віднесе до них.
А потім її думки полинуть до Антончика, що підбіжить до неї з вигуками: – Мамо, мамо! – і до Льоні. Той, щоправда, за рік навчання повністю поринув у студентське життя і ледь торкався побутового, сімейного і будь‑якого іншого існування. Але Тоня ще була прив’язана до нього. Ні, не любов’ю. Радше – відчуттям ніжності, вдячності за те, що він звернув увагу на солдатку, матір‑одиначку. Одружився з нею, врешті‑решт.
Що ж… Життя бігло стрімголов.

* * *

І ось весняного теплого вечора Тоня переминалася з ноги на ногу біля дверей «Театрального» в нових, щойно придбаних босоніжках, помітно хвилюючись і смалячи цигарку за цигаркою. Всередину раз за разом влітали стрункі жінки в сукнях із закордонної легкої матерії. Сміялися, вилискуючи рівними рядами білих зубів. Проходили поважні чоловіки в костюмах, військові в блискучих мундирах… А Тоня чекала на нього. На свого Дмитра, свого командира роти. На своє екс‑кохання, з яким вона зустрічалась тепер регулярно. Щоправда, сина йому вона так досі і не привела.

Він почав пити якось повільно і невідворотно. Потроху. Пізніше, думаючи про це, Леонід сам до себе зауважував, що, якби не війна, та ще, окрім неї, мабуть, ще й революція, то він би став морфіністом, як його улюблений поет Брюсов з його символічним декадентським запереченням на все і тихою хвилею романтизму. Тяжко, складно, годі, ніяких драм. Або як штатний журналіст Булгаков, з творчістю якого він побіжно був знайомий з маминих вирізок, колекція яких тій залишилась від Льониної бабусі – московського педагога, що одружилася з харківським викладачем хімії – Льониним дідусем і, таким чином, переїхала до Харкова.
Мабуть, він міг би стати кокаїністом, як обожнюваний ним поет‑киянин Вертинський, котрий білий порошок купляв просто в аптеках в запечатаних баночках.
Адже тільки на початку двадцятого століття виробники перестали додавати ці «речовини» в свою продукцію – до цього кокаїн та опіум застосовували в препаратах для місцевої анестезії, в ліках від застуди і головного болю, у «медичних винах» і навіть у дитячих краплях, що полегшували прорізування зубів. Брокгауз ще в 1909 році рекомендував кокаїн як засіб від морської хвороби.
Однак то було раніше. І разом з обожнюваним Срібним віком випарувалося, щезло, пішло геть, навіть не залишивши по собі згадки у повоєнному Києві.
Натомість він почав пити. «Американок» – пивних, горілки на базарах і навіть в гастрономах було вдосталь. Так само, як інвалідів, безхатченків та інших – тих, кому це сяк‑так допомагало.

* * *

Навчання спочатку гнітило непідйомністю зубодробильної математики і складністю стосунків у колективі.
Майже всі хлопці були служиві. З різних родів військ, та й не лише як‑от Льоня – без кінцівки. Був іще один, Вахтанг, – грузин. Гаряча кров. Як його занесло до Києва, Льоня не наважувався запитати. На заліку той ударив викладача. Хоча й сам викладач був винен, Льоня розумів це, однак і Вахтанга – бойового льотчика, також. Його навіть більше, і це лякало капітан‑лейтенанта. Він не міг перелаштуватися на новий лад мирного життя, як не старався, навіть не воювавши з сорок першого. Що ж… Значить, лишалося пити.
За «жигулівським», найдешевшим і найрозповсюдженішим, тим самим, котрим частувався з Михою по приїзді додому рік тому, він запитав грузина: «За що ти його вдарив?» Вахтанг, уже також досить напідпитку, почав розповідати, як професор черкнув нігтем об його медаль «За Варшаву 1939–1945» і наголосив, що не знає, що то за одна, так само, як студент – відповіді на питання.
– Розумієш, – хлюпав носом Вахтанг, – я її заслужив. Адже наприкінці сорок п’ятого, подумати лишень, якихось півтора року тому, з авіаційним полком «Варшава» у складі Першої польської армії я ту саму знишену вщент Варшаву звільняв від фашистської зарази!
– Але це – не привід давати ляпаса викладачеві. Якщо ти вже пришвартувався в інституті вчитися, – вагомо зазначив Льоня.
– Ти це серйозно?! – коротконогий широкоплечий Вахтанг, схожий на борця, набичився, і Льоня бачив, як недобре вилискують його зіниці. Однак не здавався.
– Так. Серйозно. І не забувай, з ким говориш. Полундра! Я, брат, моряк. Зрозумів?
Було видно, як опустилися плечі у Вахтанга. Він залпом допив літрову банку, в котру, як завжди, приязна продавчиня налила їм розливного, і похнюпився.
– Послухай… – сказав скривившись і якось неоднозначно провівши у повітрі дебелою рукою. – Ці твої примочки морські… Ти гадаєш, у мене своїх нема? Чи я мушу з тобою битися? Аж ніяк. Чи я хочу?.. Та повір, коли я бачу цих хлопчаків, що ходять до школи з медалями… Вони на нас теж схожі – хорохоряться, не можуть існувати в мирному місті. Їм усе війну подавай… Гадаєш, мені їх не шкода? Семикласники – після фронту. З медалями, та що там – із рядами орденських планок!.. І коли я дивлюся на них, як вони жваво метушаться, сміються, скачуть по асфальту, підкидаючи свої портфельчики догори, мов побратимів на День Перемоги… Мені себе шкода. Розумієш? Чим ми відрізняємось від них? Декількома роками життя? А чим ще?
Льоня був вражений. Однак він розумів, що має якось протистояти цій правді. Щось заперечити. Він відповів:
– Мусимо відрізнятись від них, Вахтангу. Мусимо. Бо інакше не буде над нами авторитету викладацького, розумієш? Ну, не воював наш професор, не знає про твою медаль. Грець із ним! Будь вищий, товаришу, бо поженуть тебе з першого ж курсу…
Вахтанг тільки знизав плечима і почав дивитись кудись удалечінь, туди, де ще йшла Курська битва, і він був у ній. Існував. Там існував, не тут і зараз.
– А ким ти хотів бути до війни? – несподівано для самого себе спитав Льоня.
– Я був… Був різьб’ярем по дереву. Але, розумієш, у нас в Тбілісі трохи не так усе…
– Як це?
– Ну… Я не обирав, ким стати. Це – сімейна традиція. У нас прийнято питати, що ти полюбляєш, а не ким ти є.
Льоня здався, сміючись:
– То що тобі до вподоби, камраде?
– Знаєш… Дівчата. А ще вино, найбільше – кінзмараулі. І чурчхела з пахлавою!
– Можу пригостити сосискою з капустою. Кажуть, у нашій столовій – це найкраще.
Обидва розсміялися.
– Але мусиш вибачитися перед професором. Інакше – викличуть до ректора. Ще профспілка підключиться… Ну, ти зрозумів.
Наступного дня Вахтанг прийшов без нагород і вибачився перед розгубленим викладачем, який і сам уже був готовий просити пробачення. Однак таких випадків було чимало, і, аби подолати напруження, вдавалися до випивки. І це допомагало.

* * *

Звісно, хоча Льоня випивав тільки вечорами (тихцем, у кімнаті, спільній з дружиною, її сином і Зіною Яківною), виходило не так уже й непомітно. Жінки мовчали, не виносили це за межі комунальної кімнати, бо соромились цієї Льониної згубної звички, а малий – той навіть радів. Бо капітан‑лейтенант ставав радісним після горілки і грався з ним, забуваючи про свої конспекти. На Тоню він уже давно не звертав уваги: є, то й добре. Не було у нього сил спілкуватися з нею, цікавитися її кар’єрою, котра, між іншим, йшла вгору. Одного разу, вичекавши того моменту, коли Зіна Яківна повела Антона в поліклініку, Тоня чомусь узялася з’ясовувати стосунки:
– То це правда? Що сусіди шепотіли? Ти одружився зі мною, аби у вас із цією єврейкою не відібрали кімнату?
Льоня сидів, утупивши погляд у вікно і розминаючи культю руками, бо відчував, що протез, котрий йому таки дали в березні сорок дев’ятого, знову понатирає до знемоги, поки він добереться до свого політехнічного. Його абсолютно не зачіпали ці слова дружини. Він сприймав її голос ніби радіошум, коли програма про якогось віолончеліста була цікавою лише Зіні Яківні, і та підходила до приймача ближче, аби послухати. У неї й досі, поміж сивого волосся, траплялися такі райдужні, сонячні пасемця руді… як‑от у Алі. Він любив її саме за це – у ній ще жевріла часточка тієї дівчини, котра була його юнацьким коханням. Іноді Льоня думав, що іншого в нього так і не було. Все пройшло ще до Тоні. Зосталась якась апатія і небажання спілкуватись. Анітрохи.
Він волів, аби його просто залишили в спокої з його пляшкою. Льоня навіть себе не виправдовував, просто втікав від усього понурого і сірого в свій світ оковитої. Іноді це рішення приймали за нього. Зокрема, Сашко‑безрукий, такий хвацький, лагідний, мов кіт, колишній танкіст, постійно шепотів Льоні на парах: «Ходімо вже в парк? Га? Та нас, калік, пробачать. Хіба у тебе не болить твоя ліва нога, відсутня? Це допоможе». Льоня віднікувався. Це ще було табу для нього – прикладатись до пляшки під час занять. Однак одного разу все змінилося…

Пролог

Геннадій Петрович швидко застьобував ґудзики напіввійськового кителю в надії ще встигнути на вранішню нараду. Трохи відчинив вхідні двері, не розуміючи, чого стоїть такий лемент. Напевне, до когось із обшуком, а то й із арештом – житейська справа, чого дивуватись? Однак він побачив лише худу жінку, що стояла в коридорі до сусідньої комуналки. Сонячні зайчики грали в її рудих завитках непокірного волосся, а плечі її трусилися. Оскільки вона стояла до нього спиною, він не міг розгледіти, сміється вона чи плаче. Зсередини квартири на неї мовчки витріщався дуже блідий чоловік, а стара, що стояла за ним, все повторювала: – Алічка… Аля…
Зі страшним грюкотом сходами котилося металеве відро, розливаючи рештки щойно принесеної знадвору води…